РЕЙМЪНД ФИЙСТ

КРАЛИЦАТА НА МРАКА. ВЪЗХОДЪТ НА ТЪРГОВЕЦА ПРИНЦ

Превод: Петър Герасимов

chitanka.info

КРАЛИЦАТА НА МРАКА

Ужасяващ мрак се спуска над великата земя Мидкемия — могъща и зла раса от чудовища, промъкнала се от една дупка в пространството. И двама удивително млади герои — един незаконен и непризнат наследник и един неустоим мръсник със склонност към кражби — трябва да вземат участие в битката и да защитят обсадения си свят… Двама приятели, избрани от Съдбата да поведат войната срещу многочислената армия от влечуги и страшната Изумрудена Кралица.

ВЪЗХОДЪТ НА ТЪРГОВЕЦА ПРИНЦ

Оцелелите от гибелната ярост на страховитите сааури — зловеща раса от агресивни завоеватели — благородникът Ерик и хитрият Ру успяват да предупредят навреме владетелите на Мидкемия и вече са свободни да разполагат със собствената си съдба. Ерик избира армията — и безкрайната война с враговете на царството. Ру мечтае за богатство и власт — и бързо издигане в света на търговията. Но една прекрасна и безскрупулна прелъстителка е на път да разруши всичко постигнато от Ру и да го обрече на катастрофално бъдеще…

Не е случайно, че Фийст е сред класиците на фентъзито. Той притежава божествената дарба да рисува убедително бруталността на войната, политическата интрига и силата на приятелството!

Локус

КРАЛИЦАТА НА МРАКА

РАЗКАЗ ЗА ЕРИК

На Джонатан Метсън:

нещо повече от мой агент,

добър приятел

СПИСЪК НА ДЕЙСТВАЩИТЕ ЛИЦА

Агларана — кралица на елфите в Елвандар

Алика — „демон“ — готвачка на Острова на чародея

Алтал — елф от Елвандар

Биго — затворник, по-късно член на дружината Калис

Били Гудуин — затворник, по-късно член на дружината Калис

Галайн — елф от Елвандар

Гапи — генерал в армията на Изумрудената кралица

Герта — старица, въглищарка, срещнала се с Ерик и Ру

Давар — наемник в дружината на Нахут

Джарва — ша-шахан на Седемте нации на Сааур

Джатък — син на Джарва, наследник и по-късно ша-шахан на оцелелите сааурци

Джедоу Шати — член на дружината на Калис

Джейкъб Истърбрук — търговец в Крондор

Джером Хенди — член на дружината на Калис

Дюрани — наемник в дружината на Калис

Елиа — елфска жена, спасена от Миранда

Ембриса — момиче от село Уенат

Ерик фон Даркмоор — незаконен син на барон фон Даркмоор; после затворник; после наемник в дружината на Калис

Каба — щитоносец на Джарва

Калис — полуелф, получовек — син на Агларана и Томас; известен като „Орела на Крондор“, капитан на военна дружина

Келка — ефрейтор в дружината на Нахут

Кули — наемник и убиец

Лалиал — елф от Елвандар

Лимс-Крагма — Богиня на смъртта

Луис де Савона — затворник; по-късно член на дружината на Калис

Манфред фон Даркмоор — по-младият син на Ото; по-късно барон

Марстин — моряк на „Тренчард Отмъстителя“

Матилда — баронеса на Даркмоор

Мило — ханджия, собственик на „Червената патица“ в Рейвънсбърг

Миранда — загадъчна приятелка на Калис

Монис — щитоносец на Джатък

Мугаар — търговец на коне в Новиндус

Муртаг — сааурски воин

Накор, исаланец — странният приятел на Калис

Натан — новият ковач в хана на „Червената патица“ — в Рейвънсбърг

Натомби — бивш кешийски легионер, после затворник, по-късно член на дружината на Калис

Ото фон Даркмоор — барон на Даркмоор; баща на Ерик, Стефан и Манфред

Оуен Грейлок — мечемайстор на барон фон Даркмоор; по-късно член на дружината на Калис

Пъг — също известен като Миламбер; магьосник с могъща сила, смятан за втори след Черния Макрос в тайнствените умения

Риан — един от наемниците на Цила

Робер дьо Лунвил, „Боби“ — сержант в дружината на Калис

Розалин — дъщеря на Мило

Рутия — богиня на щастието

Рупърт Ейвъри, наричан „Ру“ — момче от Рейвънсбърг, приятел на Ерик фон Даркмоор; по-късно затворник; по-късно член на дружината на Калис

Себастиан Лендер — нотариус и правист в кафенето на Барет в Крондор

Стефан фон Даркмоор — най-големият син на Ото

Таберт — кръчмар в Ла Мут

Тармил — селянин от Уенат

Тиндал — ковач в хана „Червената патица“ в Рейвънсбърг

Томас — царствен съпруг на Агларана, баща на Калис; носител на въоръжението на Ашен-Шугар, последния от Господарите на драконите

Фадавах, генерал — главнокомандуващ армиите на Изумрудената кралица

Финиа — жена от село Уенат

Фрида — майката на Ерик

Хали-ши — име, използувано в Новиндус за Богинята на смъртта

Хелмут Гриндъл — търговец

Цила — предател, водач на наемници

Чарли Фостър — ефрейтор в дружината на Калис

Черния Макрос — легендарен чародей; оценяван като най-големия магьосник на всички времена

Шила — родният свят на сааурците

Шо Пи — исаланец, бивш монах от ордена на Дала; по-късно затворник; по-късно член на дружината на Калис

Дни — спомен от младостта ни.

Орлите летяха към слънцето,

лъкът в ръката бе здраво хванат

ведно със стрелата и на живота зрънцето.

И желанията — вълни срещу плувеца —

се мятаха като отровени;

зовях ги — и стапяха на живота живеца

като свещи надгробовни.

Джордж Мередит

„Ода на спомена от младостта“

ПРОЛОГ

ИЗБАВЛЕНИЕ

Барабаните отекваха гръмовно.

Воините на Сааур пееха бойните си химни, подготвяйки се за предстоящата битка. Дрипави бойни флагове висяха отпуснато по окървавените пики в плътния дим, забулващ небето от хоризонт до хоризонт. Зелени лица, боядисани с жълти и червени краски, наблюдаваха небесата на запад, където пламъците хвърляха тъмночервени и жълтеникави отблясъци върху черния димен саван, като закриваха залязващото слънце и познатата дантела на западните вечерни звезди.

Джарва, ша-шахан на Седемте нации, Владетел на Империята на зелените пасища, Господар на Деветте океана, не можеше да откъсне поглед от тази разруха. Цял ден беше гледал как горят големите пожарища и дори от това разстояние дочуваше воя на победителите и стоновете на жертвите. Ветровете, разнасяли нежния аромат на цветя или мириса на пикантни подправки от пазарищата, сега довяваха острата миризма на овъглено дърво и горяща плът. Без дори да се обръща, той знаеше, че бойците зад него са се подготвили за предстоящото изпитание и дълбоко в сърцата си са приели, че битката ще бъде загубена и че расата ще изчезне.

— Господарю — каза Каба, неговият щитоносец и отдавнашен другар.

Джарва се обърна към най-стария си приятел и видя, че тревогата е очертала кръгове около очите му. За всички други, освен за Джарва, Каба беше неразгадаема маска; ша-шаханът можеше да го разбере така, както шаманът може да разчита сложните свитъци на учението.

— Какво има?

— Пантатиецът е тук.

Джарва кимна, но остана неподвижен. Могъщите му длани се свиха от притеснение върху дръжката на бойния му меч Туалмасок — Кръвопиец, това означаваше името му на древния език — и той бе много повече символ на властта, отколкото короната, която носеше само при редки държавни събития. Той заби върха на меча в земята на любимия Табар, най-стария народ в света Шила. Вече седемнайсет години беше отблъсквал нападателите, които връхлитаха с ордите си в сърцето на Империята на зелените пасища.

Беше поел меча на ша-шахан още съвсем млад. Воините на Сааур маршируваха за преглед тогава, изпълнили древния каменен път, който прехвърляше Такадорската теснина, канала, свързващ морето Такадор и океана Кастак. Сто конници — една центурия — минаваха подредени един до друг, сто центурии оформяха един джатар: десет хиляди воини. Десет джатара правеха воинство, а десет воинства — орда. Във върха на могъществото си бойните рогове на Джарва призоваваха седем орди — седем милиона воини. Винаги в движение, конете им препускаха из Империята на зелените пасища, а децата растяха и възмъжаваха, докато си играеха на войници сред фургоните и шатрите на Сааур, разпънати от град Сибул до най-далечната граница, на разстояние двайсет хиляди километра. Това беше огромна империя — ако група ездачи галопираха, без да спират, за да стигнат от столицата до границата, щеше да им е нужно време, равно на едно и половина завъртване на луната, и два пъти повече, ако трябваше да минат от граница до граница.

Всеки сезон една орда оставаше близо до столицата, докато другите се придвижваха по границите на огромната държава, като осигуряваха мира и побеждаваха всички, които отказваха да се подчинят. Покрай бреговете на девет големи океана хиляди градове пращаха храни, богатства и роби за двора на ша-шахана. И веднъж на десет години първенците на седемте орди се събираха на големите игри в Сибул, древната столица на Империята на зелените пасища. Векове наред тя беше събирала всички от Шила под знамената на ша-шахана, всички освен най-далечните народности, живеещи на края на света. Джарва мечтаеше да осъществи лелеяната мечта на предците си и да приобщи и последния град към Империята, да владее целия свят.

Четири големи града бяха паднали пред ордите на Джарва, а други пет се бяха предали без бой, като по този начин извън границите на империята оставаха по-малко от дузина.

И тогава конниците от ордата Патха стигнаха до вратите на Ахзарт, града на жреците. И злочестините не се забавиха.

Джарва стоеше вкаменен под звуците на агонията, носещи се в сумрака. Хората му крещяха, водени към рововете на пиршеството. Малцината, успели да се измъкнат, казваха, че пленените, незабавно убити, са може би щастливци, заедно с онези, паднали в битката. Защото нашествениците можели да пленяват душата на умиращия и да я използуват като играчка, като по този начин завинаги я обричали на мъчение, защото на сенките на жертвите бе отказвано последното място сред предците им, яздещи в редиците на Божествената орда.

Застанал на ръба на платото, Джарва погледна надолу към древния дом на своя народ. Тук, на платото, разположено на половин ден езда от Сибул, лагеруваха жалките остатъци от някога мощната му армия. Присъствието на ша-шахана караше воините да стоят изправени и горди дори и в най-мрачния час за Империята на зелените пасища. Но независимо от войнствената стойка на бойците, ша-шаханът виждаше нещо в очите им, нещо, което Господарят на Деветте океана никога досега не бе забелязвал у никого от воините на Сааур: страх.

Джарва въздъхна и се обърна, за да се върне в шатрата си. Знаеше отлично, че не му остава друг избор, но все още не можеше да преглътне мисълта за среща с извънземния. Спря за миг пред шатрата и каза:

— Каба, нямам доверие на жрец от друг свят.

Каба кимна. Люспите му бяха посивели от годините тежък живот върху конския гръб и в служба на ша-шахана.

— Знам, че имате съмнения, господарю. Но виночерпецът ви и велемъдрият са на същото мнение. Нямаме избор.

— Винаги има избор — прошепна Джарва. — И ние избираме да умрем като истински воини!

Каба докосна нежно Джарва по ръката — фамилиарност, която би струвала незабавната смърт на всеки друг воин на Сааур.

— Стари приятелю — каза той, — жрецът предлага рай за нашите деца. Ние може да се борим, да умрем и да оставим лютите ветрове да пеят в памет на Сааур. Но кой тогава ще остане, за да пее химни, възхваляващи нашия подвиг пред Божествената орда, докато дяволите ядат плътта ни? А можем и да изпратим останалите женски и младите мъжки деца в безопасност. Нима имаме друг избор?

— Но той не е като нас.

— Има нещо… — въздъхна Каба.

— Кръвта му е студена — прекъсна го Джарва.

Каба направи кръстен знак.

— Студенокръвните са същества от легендите.

— А какви са ония? — попита Джарва, като посочи далечния пожар, поглъщащ столицата.

Каба само повдигна рамене.

Джарва не каза нищо повече и поведе стария си приятел в шатрата.

Шатрата беше по-голяма от всички други в лагера — всъщност бе огромен павилион, съшит от много палатки. Като се огледа вътре, Джарва почувства как студ обгръща сърцето му. Толкова много от неговите най-мъдри съветници и най-могъщи велемъдри липсваха. Тези, които все още бяха живи, го гледаха с надежда. Той беше ша-шахан и негово задължение беше да избави народа си от бедата.

После погледът му се спря на извънземния и той отново се зачуди кой избор е по-мъдрият. Съществото приличаше много на хората от Сааур — зелени люспи покриваха ръцете и лицето му, но бе облечено в провиснала пелерина, която скриваше тялото му по-добре, отколкото бронята на воините или робата на велемъдрите. За стандартите на Сааур беше дребен, висок по-малко от два разтега на ръце, а муцуната му беше два пъти по-къса, очите му — черни, а не с червен ирис сред бяло, каквито бяха очите на народа на Сааур. Вместо с тънки бели нокти пръстите му завършваха с черни закривени израстъци като на хищна птица. Произношението му беше съскащо, защото езикът му беше раздвоен. Джарва свали шлема от главата си, подаде го на един прислужник и произнесе гласно това, което всеки воин или велемъдър в шатрата си бе помислил:

— Змия.

Създанието кимна, като че ли това беше приветствие, а не смъртна обида.

— Да, милорд — изсъска то в отговор.

Няколко от воините на Джарва стиснаха оръжията си, но старият виночерпец, вторият по важност след Каба в двора, каза:

— Той е наш гост.

Легендите за змийския народ отдавна живееха сред Сааур, гущерския народ на Шила. Понеже не бяха като топлокръвните сааурци, това бяха създания, с които майките плашеха непослушните деца вечер. Изяждащи собствения си вид и снасящи яйца съществата от змийския народ пораждаха такъв страх и толкова омраза, подсилена с расистка страст, каквато нямаше равна на себе си дори и в най-отдалечените спомени на велемъдрите от Сааур. Според легендата и двата народа бяха създадени от Богинята в зората на времето, когато се бяха излюпили първите конници от Божествената орда. Служителите на Богинята — Зелената господарка, Владетелката на нощта — змиите бяха останали в нейните владения, докато сааурците бяха продължили да яздят с нея или с нейните богоравни братя и сестри. Изоставени в този свят от Богинята, сааурците бяха процъфтели, но споменът за другите, за змиите, беше останал. Само велемъдрият знаеше коя история е истинска и коя мит, но Джарва помнеше ясно едно: още от рождение ша-шаханските наследници бяха учени, че не може да се вярва на змиите.

— Господарю, порталът е готов — каза змиежрецът. — На пируващите с телата на сънародниците ви угощението ще омръзне и когато нощта напредне и силите им се възстановят, те ще бъдат тук.

Като пренебрегна думите му за момент, Джарва се обърна към хората от свитата си и попита:

— Колко джатара оцеляха?

— Четири и малка част от петия — отвърна Таско, шахан на Ватири. И с нотка на обреченост допълни: — Няма незасегнат джатар. Последните са събрани от остатъците на Седемте орди.

Джарва овладя подтика да потъне в отчаяние. Четирийсет хиляди конници и част от други десет хиляди. Това беше всичко останало от Седемте велики орди на Сааур.

Усети как сърцето му потъва в мрак. Спомни си каква ярост го обхвана, когато от ордата Патха му съобщиха, че жреците отказват да плащат данъци и се съпротивляват. Джарва бе яздил седем месеца, за да ръководи лично последната атака срещу Ахзарт, града на жреците. За момент усети чувство на вина да срязва дълбоко душата му; после се успокои: можеше ли някой владетел да предположи, че безумните жреци от Ахзарт са готови по-скоро да разрушат всичко, отколкото да позволят на Сааур да обедини света под единно ръководство? Лично лудият висш жрец Мита беше отключил портала и беше пропуснал първия демон. Малко беше утешението, когато разбраха, че първата работа на демона е била да плени душата на Мита за бъдещи мъчения, докато е откъсвал главата от тялото му. Един оцелял от Ахзарт твърдеше, че сто воини-жреци атакували демона, докато той разкъсвал Мита, и нито един не оцелял.

Десет хиляди жреци и велемъдри, а и седем милиона воини бяха загинали в опита си да задържат демонските създания, докато те напредваха с бой от най-отдалечената граница на империята към сърцето й, война, обхванала половината свят. Сто хиляди демони бяха загинали, но унищожението на всеки един от тях беше платено със скъпоценна кръв, докато хиляди воини безстрашно се хвърляха срещу тайнствените създания. Велемъдрите бяха използували магическите си изкуства и постигаха временни успехи, но демоните винаги се завръщаха. През годините на борбата сраженията преминаха четири от деветте океана. В лагера на ша-шахана се раждаха деца, които възмъжаваха и умираха в битките, а демоните все така продължаваха да настъпват. Велемъдрите напразно търсеха средство за затваряне на портала и за обръщане на сражението в полза на Сааур.

Откъм другата страна на света те отбиваха нападенията, отстъпвайки към Сибул, докато демоните връхлитаха от портала между световете — а сега беше отворен портал, друг портал, предлагащ надежда за Сааур: надежда чрез изгнание.

Каба внимателно прочисти гърлото си и Джарва отново усети отчаяние. Вече нищо не можеше да спечели битката — и както беше казал щитоносецът му, нямаше избор.

— Джатък — рече Джарва и един млад воин пристъпи напред. — От седемте ми сина, които командуваха ордите, ти остана последен — горчиво продължи той.

Младият воин не отвърна нищо.

— Ти си джа-шахан — каза Джарва, като официално определи наследника на трона си. Младежът се бе присъединил към баща си само преди десет дни, като бе яздил бясно към ша-шаханския лагер, придружен от личната си свита. Беше едва осемнадесетгодишен, завършил учебната си подготовка преди малко повече от година — участник само в три сражения, откакто бе на фронта. Джарва осъзна, че почти не познава най-малкия си син, защото той беше бил пълзящо бебенце, когато той бе напуснал дома си, за да постави на колене Ахзарт.

— Кой язди от лявата ти страна? — попита той.

— Монис, другар от рождение — каза Джатък и посочи спокойно гледащия младеж, който гордо носеше белег на лявата си ръка.

— Той ще бъде твоят щитоносец — кимна Джарва. После се обърна към младежа: — Помни, че твой дълг е да пазиш своя господар с живота си; нещо повече — твой дълг е да опазиш честта му. Никой няма да бъде толкова близо до Джатък, колкото ти — нито приятел, нито дете, нито велемъдър. Винаги говори истината, дори когато той не иска да я чуе.

— Той е твоят щит — обърна се той отново към Джатък. — Винаги търси мъдростта му, защото да пренебрегнеш своя щитоносец е все едно да влезеш в битка с една вързана ръка, сляп с едно око, глух с едно ухо.

Джатък кимна. На Монис беше оказана най-високата чест, получавана от някого, който не е от управляващото семейство; той щеше да изразява мнението си без страх от наказание.

Монис отдаде чест. Свитият му десен юмрук удари лявото му рамо.

— Ша-шахан! — каза той, после сведе поглед към земята: знак на пълно подчинение и уважение.

— Кой охранява масата ти?

— Чига, другар по рождение — каза Джатък.

Джарва кимна. Подбрани от една и съща детска ясла, тези тримата щяха да се познават така добре, както самите себе си. Такава връзка щеше да е по-здрава от всяка друга.

— Ти ще предадеш оръжието и бронята си — каза Джарва на упоменатия воин — и ще останеш в тила.

Честта беше примесена с горчивина, защото постът на виночерпец беше много висок, но изискваше отказ от битката — много труден за всеки воин.

— Защитавай своя господар от крадлива ръка и от ласкателства, прошепнати след много пиене от фалшиви приятели.

Чига отдаде чест. Както и Монис, и той можеше да говори вече свободно на своя господар, без страх от наказание, защото като виночерпец трябваше да предпазва Джатък от всичко толкова, колкото и воинът, който яздеше от страната на щита на джа-шахана.

Джарва се обърна към своя велемъдър, заобиколен от няколко ученици.

— Кой е най-надареният между тях?

— Шаду — каза велемъдрият. — Той помни всичко.

— Тогава вземи скрижалите и реликвите, защото сега ти, Шаду, ще си главният пазач на вярата — каза Джарва на младия жрец-воин. — Ти ще бъдеш велемъдрият на своя народ.

Очите на ученика се разшириха, докато неговият господар му подаваше древните скрижали — големи пергаментови листи, изписани с мастило, избледняло от времето, пазени между твърди корици. Това бе голяма отговорност, но много повече от това беше отговорността да припомня учението, тълкуванията и традициите, хиляди думи в паметта допълваха всяка дума, изписана с мастило от древна ръка.

— Онези, които са служили с мен отначало — каза Джарва, — сега ще чуят последното ми нареждане. Скоро врагът ще дойде за последен път. Няма да оцелеем. Пейте високо предсмъртните си песни и знайте, че имената ви ще живеят в паметта на децата ни в един далечен свят, под чуждо небе. Не знам дали техните песни ще помогнат да не изчезне споменът за Божествената орда, или ще бъде поставено начало на нова Божествена орда на този чуждоземен свят, но тъй като демоните идват, нека всеки воин знае, че плътта от нашата плът ще продължи да живее в безопасност в една далечна земя.

— Джатък, изчакай ме. — Каквото и да чувствуваше ша-шаханът сега, то оставаше скрито зад непроницаемата му маска. — Останалите да заемат определените им места. — После се обърна към змиежреца. — Отиди на мястото, където работи твоята магия, и знай, че ако заблуждаваш моя народ, сянката ми ще се измъкне от която и да е адска дупка и ще прекоси пролива на времето, за да те преследва, ако потрябва и десет хиляди години.

— Господарю, моят живот и моята чест са твои — просъска змиежрецът и се поклони. — Оставам, за да окажа скромна помощ на вашия ариергард. По този скръбен начин изказвам уважението на моя народ и желанието да заведа младите от Сааур, които толкова ни приличат, в нашия дом.

Дори да беше впечатлен от жертвата, Джарва не го показа. Той кимна на най-младия си син да излезе пред шатрата. Младежът последва баща си до склона и погледна надолу към града в далечината, превърнат в ад от огньовете на демоните. Слаби писъци като от гърло на умиращ разкъсваха вечерната тишина и младият водач трябваше да се пребори с желанието си да извърне лице.

— Джатък, по това време утре на отдалечения свят ще бъдеш ша-шахан на Сааур.

Младежът знаеше, че това е истина, независимо от това дали го иска, или не, и не се опита да протестира фалшиво.

— Нямам доверие на змийското духовенство — прошепна Джарва. — Те могат да ни приличат, но винаги помни, че в жилите им тече студена кръв. Нямат страсти и езикът им е раздвоен. Помни също старото учение за последното им посещение при нас и не забравяй легендите за предателството от времето, когато нашата Майка е родила топлокръвните и студенокръвните.

— Татко.

Джарва стисна силно рамото на сина си с ръка, набраздена от възрастта и битките, загрубяла от годините, през които бе въртял меч. Усети твърдите млади мускули и в него заблещука искрица надежда.

— Аз положих клетва, но ти ще трябва да защитиш обещаното с честта си. Не прави нищо, с което може да опозориш предците си или своя народ, пази се от предателството. Нашето задължение е едно поколение да служим на змиите: трийсет обиколки на този чужд свят. Но помни: ако змиите първи нарушат клетвата, свободен си да действуваш както намериш за добре.

И като пусна рамото на сина си, той махна на Каба да се приближи. Щитоносецът пристъпи напред с шлема на своя господар — голямо надиплено покривало за главата на ша-шахана, а един слуга доведе бодър кон. Големите стада бяха унищожени и най-доброто, което беше останало, щеше да иде в новия свят с децата на Сааур. Джарва и неговите воини трябваше да се справят с това, което оставаше. Животното беше дребно, високо около метър и деветдесет, голямо толкова, колкото едва да поеме тежестта на бронята на ша-шахана.

„Няма значение — помисли Джарва. — Битката ще е кратка.“

Зад тях, на изток, избухна заряд от енергия, като че ли просветнаха хиляди светкавици, озаряващи небето. Секунда по-късно отекна силен гръм и всички се обърнаха да видят сиянието в небесата.

— Пътят е отворен — каза Джарва.

— Господарю, вижте! — Змиежрецът изтича напред и посочи надолу.

Джарва се обърна на запад. На фона на далечните пламъци се виждаше как към тях летят някакви малки фигури. Джарва разбираше, че това е само въпрос на перспектива. Демоните бяха с ръста на възрастен сааурец, а някои бяха и по-големи. Кожените им криле плющяха във въздуха, а писъците, които можеха да подлудят всеки воин, скоро щяха да изпълнят нощта.

— Дай ми меча си — каза Джарва на сина си.

Младежът се подчини и Джарва подаде оръжието на Каба. После измъкна Туалмасок от ножницата и го подаде с дръжката напред на сина си.

— Вземи своето наследствено право и тръгвай.

Младежът се поколеба за миг, после сграбчи дръжката. Този път нямаше велемъдър да извади древното оръжие от тялото на бащата, за да го предаде на наследника. За пръв път в паметта на сааурците един ша-шахан доброволно предаваше своя наследствен меч, докато в сърцето му още биеше живот.

Без да промълви дума повече, Джатък отдаде чест на баща си, обърна се и тръгна към очакващата го свита. С късо движение на ръката им посочи да яхнат конете и да препуснат натам, където тълпи от сааурци се събираха, за да се понесат към един далечен свят.

Четири джатара щяха да препускат към портала, докато останалата част от петия, както и всички стари другари и велемъдри на Джарва щяха да останат, за да посрещнат демоните на ръба на урвата. Химнопения изпълниха въздуха и внезапно той избухна в сини пламъци и стена от енергия препречи небето. Демоните, попаднали в клопката, изпищяха от болка и гняв — огньове заблизаха телата им, докато велемъдрите използваха уменията си. Тези, които бързо завиха встрани, се спасиха, но другите, проникнали дълбоко в енергийното поле, обгоряха и от пламтящите им рани изригна гаден пушек. Няколко от най-мощните същества успяха да достигнат до хребета и воините на Сааур без колебание се хвърлиха срещу тях. Джарва знаеше, че това не е истинска победа и че само демоните, ранени сериозно от магията, могат да бъдат сразени.

— Тръгват, господарю — обади се змиежрецът.

Джарва хвърли поглед през рамо и видя огромния сребърен портал, увиснал във въздуха — змията го бе нарекла разлом. През него яздеше цветът на сааурската младеж и за миг Джарва си представи, че вижда как синът му изчезва от поглед, макар да знаеше, че само така му се иска. Разстоянието беше твърде голямо, за да забележи такава подробност.

После отново насочи вниманието си към мистичната бариера, която сега искреше в огненобяло там, където демоните показваха изкусните си умения. Знаеше, че летящите са по-скоро досадни, отколкото опасни: тяхната скорост ги правеше смъртоносни за самотни ездачи, за по-слаби или болни, но един здрав воин можеше да разсече противника си без затруднения. Но тези, които идваха след летящите гадини, щяха да отнемат живота му.

Тук-там по бариерата се появяваха пробиви в енергията и през тях Джарва можеше да мерне приближаващите се противници. Огромни демони, които не можеха да летят, магически неуязвими, които тичаха по земята с най-добрата скорост на сааурски кон, и ездачи, чиито ревове се прибавяха към звуците на битката. Змиежрецът протегна ръка и там, където един демон се опитваше да мине през пролука в бариерата, избухнаха пламъци. Джарва видя как змиежрецът трепери от усилието.

Като знаеше, че краят ще настъпи след броени минути, Джарва рече:

— Кажи ми едно нещо, змиежрецо: защо избра да умреш тук, с нас? Ние нямахме избор, а ти беше свободен да си заминеш с нашите деца. Нима смъртта от ръцете на онези — той кимна към приближаващите демони — не ти вдъхва ужас?

Със смях, който Владетелят на Империята на зелените пасбища можеше да сметне само за подигравка, змиежрецът каза:

— Смъртта е свобода и вие скоро ще разберете това. Ние, които служим в двореца на Изумрудената кралица, го знаем отдавна.

Джарва присви очи. Значи древните легенди бяха истина. Това създание беше от онези, които бе родила Майката Богиня. Обзет от ярост, Джарва разбра, че неговата раса е предадена и че това същество им е също такъв върл противник, като онези, които бързаха да се нахранят с душата му. С вик на безсилен гняв ша-шаханът измъкна меча на сина си и отсече главата на пантатиеца.

А после демоните се смесиха с воините от ариергарда и Джарва можа да намери само още миг, за да помисли за сина си и неговите придружители — деца, залутани на далечен свят, под чуждо слънце. И докато се обръщаше, за да срещне лице в лице своя противник, господарят на Деветте океана отправи мълчалива молитва към предците си, към конниците от Божествената орда, с молба да се грижат за децата на Сааур.

Една фигура се извиси над останалите и докато се приближаваше, по-дребните се отстраниха. Фигурата — два пъти по-висока от най-високия сааурец, щръкнала повече от осем метра, се движеше право към Джарва. Могъщото тяло приличаше на телата на сааурците — широки рамене над тесен кръст, големи ръце и добре оформени крака — но на гърба му висяха огромни криле, като че ли направени от смачкана кожа, а и главата му… Триъгълен череп, приличащ на конски, покрит с тънка кожа, като че ли изопната над костите. Зъбите му бяха оголени, остри и наредени плътно един до друг, а очите бяха ями, в които светеше червен огън. Около главата му танцуваха пламъци, а смехът му смрази кръвта на Джарва.

Демонът разбута по-дребните си братя, без да обръща внимание на онези, които бързаха да защитят ша-шахана. Удряше и разкъсваше плътта така лесно, както сааурците разчупваха хляба. Джарва беше готов — знаеше, че всеки момент, спечелен до мига на смъртта му, помага на повече деца да минат през разлома.

А после демонът се наведе над Джарва както воин би се навел над дете. Ша-шаханът замахна с все сила с меча на сина си към протягащата се ръка на създанието. Демонът нададе вой, но пренебрегна болката и черните му криви нокти, големи като лопати, сграбчиха Джарва, прониквайки през бронята в тялото.

Демонът вдигна управника на Сааур пред очите си и когато погледът на Джарва започна да гасне, се засмя и каза:

— Ти си владетел на нищото, глупав смъртен. Душата ти е моя, малко създание от плът! И след като те изям, все още ще агонизираш, за да ме развеселяваш между две хапвания!

За пръв път след раждането си Джарва, ша-шахан на Седемте нации, Владетелят на Империята на зелените пасища, Господар на Деветте океана позна ужаса. И докато съзнанието му крещеше, тялото му се прекърши.

От някакво място, извън собствената си плът, той усети как духът му се въздига, за да отлети към Божествената орда, но нещо все още го задържаше и той не можеше да напусне. Видя как собственото му тяло бива поглъщано от демона и в духовното си съзнание долови, че той казва:

— Аз съм Тугор, Първи служител на Маарг Великия, Управител на Петия кръг, а ти си моя играчка.

Джарва извика, но нямаше глас. Опита се да се бори, въпреки че нямаше тяло. Духът му бе окован от магически вериги, които го притискаха както желязото — плътта. Оплакващи безплътни гласове му съобщаваха, че хората от свитата му също гинат. Със силите, които му бяха останали, той насочи вътрешния си взор към далечния разлом и видя как последното от децата му напуска. Докато гледаше към разлома, който внезапно изчезна в нощта, сянката на Джарва, намерила малко успокоение, си пожела синът му и неговият народ да пристигнат благополучно и да се защитят от змийското вероломство в далечния свят на пантатийците, наречен Мидкемия.

1.

ПРЕДИЗВИКАТЕЛСТВО

Отекна звук на тръба.

Ерик изтри ръцете си в престилката и почна да покрива огъня с пепел, така че да не се налага да го разпалва наново, ако се появи работа следобед. Мислеше си, че е малко вероятно, защото всички в града щяха да се тълпят на площада след пристигането на барона, но пък конете бяха неверни създания и подковите им падаха в най-неподходящия момент, а и фургоните чупеха колела в най-неочаквано време. Поне така го бяха научили петте години чиракуване при ковача. Погледна Тиндал, който спеше, прегърнал любовно кана бренди. Беше почнал да пие още от сутринта — след закуска бе решил да „обърне няколко за здравето на барона“. Беше заспал преди час, докато Ерик довършваше ковашката работа вместо него. За щастие младежът можеше да върши почти всичко — беше едър за възрастта си и имаше ловка ръка.

Докато Ерик покриваше последните въглени с пепел, чу майка си да вика от кухнята. Не обърна внимание на това, че го кара да побърза — имаше достатъчно време. Нямаше нужда от суетене: баронът още не бе стигнал града. Тръбата известяваше неговото приближаване, а не пристигането му.

Ерик рядко обръщаше внимание на външния си вид, но знаеше, че днес трябва да се нареди в първите редици на тълпата и да се опита да изглежда прилично. С тази мисъл той бавно свали престилката си, внимателно я закачи на един пирон и потопи ръцете си в бъчонката с вода. С яростно търкане успя да отмахне повечето от черните сажди и мръсотията, после наплиска лицето си с вода. Грабна широко чисто парче плат от купчината парцали, използвани за полиране на стоманата, избърса се и махна всичко, което не бе успяла да измие водата.

В танцуващата повърхност на водата долови начупеното си отражение: две ярки сини очи под дебели вежди, високо чело, от което назад до раменете падаше гъста руса коса. Никой не би се усъмнил, че той е син на баща си. Носът му приличаше на майчиния му, но челюстта му и широката усмивка бяха огледална картина на баща му. Но баща му беше строен, а Ерик — не. Тесният кръст беше единственото наследство по бащина линия. Имаше масивните рамене и ръце на дядо си по майчина линия, оформени от непрекъснатата работа в ковачницата още от десетия му рожден ден. Ръцете на Ерик можеха да огъват желязо, а пръстите му — да чупят орехи. Краката му също бяха мощни от поддържането на конете за оран, на които трябваше да им се обрязват, пилят и подковават копитата. Често се случваше да повдига и каруци, за да им се сменят счупените колела.

Ерик прокара ръка по брадичката си и усети, че боде. Беше рус, доколкото е възможно за един мъж, и затова се бръснеше на два-три дни. Но знаеше, че днес майка му ще настоява да изглежда в най-добрия си вид. Забързано отиде до сламеника си зад наковалнята, като внимаваше да не събуди ковача, и взе бръснача и огледалото. Бръсненето със студена вода и без сапун не беше най-приятното нещо, но все пак не беше толкова дразнещо, колкото ако майка му наредеше да се върне пак за бръснача. Отново наплиска лицето си и започна да се стърже. Когато свърши, пак се огледа в проблясващата вода.

Никоя жена не би нарекла Ерик красив: чертите му бяха едри, почти плоски — от изпъкналата челюст до широкото чело; но той имаше открит, честен поглед, намиран от мъжете за добронамерен. А и жените го намираха за възхитителен, след като свикнеха с грубото му изражение. На петнайсет години вече имаше ръста на мъж и силата му се доближаваше до тази на ковача; никое момче не можеше да го надвие в борбата, а и малко се опитваха. Ръцете му — несръчни, когато помагаха да се сложат паници и кани на масата, бяха сигурни и ловки, когато работеха на наковалнята.

Гласът на майка му проехтя отново — настояваше да влезе вкъщи веднага. Той излезе от ковачницата — малка постройка, опряна до задната ограда на имота, заобиколи хамбара и се отправи към кухнята. Докато минаваше край отворената врата на обора, погледна конете, оставени на неговите грижи. Трима пътници гостуваха заедно с господаря си и три от конете спокойно хрупаха сено. Четвъртото животно — лежеше на земята поради рана — изцвили, поздравявайки Ерик. Той му отвърна с усмивка. През седмиците, докато се бе грижил за кобилата, тя винаги очакваше сутрешните му посещения — той я извеждаше на разходка, за да види как се поправя.

— По-късно ще дойда да те видя — каза нежно той и продължи.

В конското пръхтене се долавяше отговорът й, който не преливаше от ентусиазъм. Въпреки възрастта си, Ерик беше един от най-добрите гледачи на коне в областта, заобикаляща Даркмоор, и си беше спечелил репутацията на почти вълшебник. Много собственици биха убили ранената си кобила, но Оуен Грейлок, учителят по фехтовка на барона, я ценеше много и я остави на грижите на Ерик, защото ако той можеше да я излекува достатъчно, за да я заплодят, жребче или две щяха да възнаградят трудностите. Но Ерик беше решил да я изцери така, че да става отново и за езда.

Майка му стоеше пред задната врата на „Червената патица“, където беше кухнята. Лицето й беше самата решителност. Дребна жена с желязна сила и воля, някога Фрида беше била красива, но тежката работа и житейските грижи бяха взели своето. Още не бе навършила четирийсет, а изглеждаше почти на шейсет. Косата й бе съвсем побеляла, а някога беше лъскаво кафява. Зелените й очи гледаха строго от набръчканото й лице.

— Бързо — изкомандва тя.

— Още не е пристигнал — отвърна Ерик, като с мъка скриваше раздразнението си.

— Това е само миг — отговори тя — и ако го изпуснем, никога вече няма да имаме такъв шанс. Той е болен и може да не дойде друг път.

Ерик сбърчи вежди пред неизречения намек в думите на майка си, но тя не каза нищо повече. Във всеки случай баронът наистина рядко посещаваше по-малките си владения. По жътва идваше в някое от селата или градчетата, които снабдяваха Даркмоор с по-голямата част от богатствата му — с най-доброто грозде и най-хубавите вина на света, но обикновено посещаваше само една-единствена винарска изба, а тази в Рейвънсбърг не беше между най-престижните. Освен това Ерик беше убеден, че през последните десет години баронът нарочно избягва градчето, и знаеше по какви причини.

Като гледаше майка си, си спомняше с горчивина как преди десет години тя почти го влачеше през тълпата, зяпаща пристигането на барона. Спомняше си учудените, дори ужасени погледи на градските първенци, първомайстори на гилдии, винопроизводители и фермери, когато майка му поиска от барона да признае бащинството си над него. Това, което трябваше да се превърне в радостно честване на първата хапка от урожая, се превърна в притеснение за всички и особено за малкия Ерик. Няколко влиятелни мъже в градчето след това на няколко пъти идваха при Фрида, за да я увещават да не създава проблеми в бъдеще. Молби, които тя учтиво изслушваше без коментар или обещание.

— Спри да се мотаеш и влизай вътре — изкомандва Фрида, обърна се и той я последва в кухнята.

Когато влезе, Розалин се усмихна и той й кимна. На една възраст, другарчета почти от бебета, Ерик и дъщерята на ханджията бяха като брат и сестра — имаха си пълно доверие и бяха истински приятели. По-късно той разбра, че в нея се извършва някаква дълбока промяна, че тя разцъфва, макар че не беше сигурен какво точно трябва да направи той. Обичаше я, но като брат, и никога не бе помислял за нея като за възможна съпруга — манията на майка му не даваше възможност за никакви обсъждания на такива глупости като сватба, търговия или пътуване. От всички момчета на неговата възраст в града единствено той не беше зачислен към никакъв занаят. Чиракуването му при Тиндал беше неофициално и въпреки таланта му за този занаят, той нямаше установено положение в службите на гилдията, нито в западната столица Крондор, нито в кралския град Риланон. А и майка му не позволяваше да се обсъжда дали да поеме живота на ковач и оставяше без отговор повтаряното постоянно желание на майстора да отправи официална молба до гилдията да приеме Ерик за свой ученик. Макар че Ерик познаваше работата около наковалнята по-добре от чиракувалите две или три години, той щеше да започне с две години по-късно след другите, ако майка му го дадеше да чиракува чак следващата пролет.

— Дай да те погледна — каза майка му. Главата й едва стигаше до рамото му. Тя се понадигна и хвана брадичката му с ръце, като че ли беше малко дете, а не вече почти мъж, и обърна главата му на едната, а после на другата страна, цъкна недоволно с език и рече:

— Още си омазан със сажди.

— Майко, аз съм ковач! — протестира той.

Знаеше, че е по-добре да не казва нищо. Тя имаше желязна воля и непреклонна увереност. Още отрано се бе научил да не спори с нея; дори когато биваше несправедливо обвинен за някое провинение, той безмълвно и спокойно понасяше определеното наказание, защото протестът само увеличаваше гнева й. Ерик съблече ризата си и я остави на стола до масата, използувана за рязане на месо. Забеляза как Розалин се подхилва на твърдостта на дребната му майка и й направи муцуна. Усмивката й се разшири още повече и тя взе една кошница с прясно измити зеленчуци, за да ги занесе във всекидневната, и на вратата се обърна и му се изплези.

Ерик се усмихна, докато потапяше ръце във водата, която тя току-що беше оставила след изчистването на зеленчуците. Розалин като никой друг можеше да го накара да се засмее. Той като че ли още не можеше да разбере напълно мощните тласъци и притеснителните нужди, които го будеха нощем, докато сънуваше една или друга жена в селището — разбираше спецификата на чифтосването, като всяко дете, израснало сред животни, но емоционалните вълни бяха нещо ново за него. Но в крайна сметка Розалин не го смущаваше така, както някои от по-големите момичета, и беше сигурен в едно: тя беше най-верният му приятел на света. Докато се плискаше с вода, чу майка си:

— И сапун.

Той въздъхна и взе лютия сапун, поставен на мивката — беше толкова лют, че направо да ти смъкне кожата на лицето и ръцете. Ерик го използва колкото можа по-малко, но когато свърши, бе принуден да признае, че в умивалника са нападали доста сажди.

Успя да измие сапуна преди кожата му да се покрие с мехури, взе пешкира от ръцете на майка си, избърса се и отново навлече ризата.

Излязоха от кухнята и отидоха в общата зала, където Розалин привършваше със слагането на зеленчуците в големия котел с врящо месо, който висеше на почерняла кука над огнището. Ястието щеше да къкри цял следобед. Розалин пак се усмихна на Ерик, но въпреки веселостта й той почувства как настроението му помръква при мисълта за предстоящата сцена.

На външната врата ханджията Мило — възпълен мъж с нос като смачкана зелка — пушеше дългата си лула и наблюдаваше притихналото градче.

— Ще бъде спокоен следобед, Фрида.

— Но вечерта ще бъде трескава, татко — каза Розалин, като застана до Ерик. — Доста хора ще дойдат.

— За такова развитие на нещата заслужава да се помоли човек — отвърна Мило с усмивка и намигна на дъщеря си. — Вярвам, че Богинята на късмета няма други планове.

— Рутия има по-добри планове от това да разпилява късмета си, Мило — промърмори Фрида, хвана своя як, възмъжал вече син за ръката, като че ли е малко детенце, и решително го поведе навън.

— Решила е, татко — каза Розалин, когато Ерик и майка му се отдалечиха от хана.

— Такава си е била винаги — каза той, поклати глава и пуфна с лулата. — Още като малка беше твърдоглава.

После прегърна дъщеря си.

— Няма нищо общо с майка ти, драго ми е да призная.

— Разправят — подхвърли Розалин, — че и ти си бил между тези, които са искали ръката на Фрида преди години.

— Така ли? — подсмихна се Мило. И като цъкаше с език, добави: — Е, вярно, че беше така. Повечето ми връстници я харесваха. — Той се усмихна на дъщеря си. — Най-добре беше, когато тя каза „не“. А майка ти „да“.

Пусна единственото си чедо и добави:

— Повечето момчета бяхме хлътнали по Фрида. Беше рядко красива. Зелени искрящи очи и кестенява коса, стройна, но закръглена, където трябва, и с горд поглед, който можеше да накара всяко мъжко сърце да забие по-силно. Движеше се като състезателна кобилка и се държеше като кралица. Точно заради това хвана окото на барона.

Откъм градския площад прозвуча тръба и Розалин каза:

— По-добре да се върна в кухнята.

— Ще отида до площада да видя какво става — каза Мило. — Но няма да се бавя.

Розалин присви очи за момент и баща й забеляза загрижеността й, която бе скрила от Ерик. Той кимна разбиращо и стисна ръката й. После се обърна и закрачи по улицата, по която бяха поели Ерик и Фрида.

Ерик използваше силата си, за да се промушат през тълпата. Въпреки че беше много як, той беше възпитан младеж и не би прибягвал до насилие, но самото му присъствие караше другите да се отдръпват. С тези здрави ръце той щеше да бъде отличен воин, ако не изпитваше отвращение към сблъсъците. Спокоен и вглъбен в себе си, след работа Ерик предпочиташе топла купа бульон, за да залъже глада си, докато чака вечерята, и да слуша историите, разказвани от градските старци, вместо да участвува в буйствата или свалките с момичета, които връстниците му смятаха за най-доброто прекарване на времето. Момичетата почти винаги намираха сдържаността му за плашеща, но това се дължеше само на неговата неспособност да измисли бързо разни остроумни реплики. Възможността за каквато и да било интимност го ужасяваше.

Познат глас го повика и Ерик се обърна и видя един младеж, който ловко се промушваше през тълпата, като използуваше повече ловкостта и бързината си, отколкото размерите си.

— Здрасти, Ру — поздрави го Ерик.

— Здравей, Ерик. Добър ден, госпожо Фрида — каза младежът. Рупърт Ейвъри, познат на всички в селището като Ру, беше единственото момче, с което Фрида забраняваше на сина си да си играе като малък — поради много причини. И същевременно бе един от малкото връстници, с когото Ерик се разбираше чудесно. Бащата на Ру беше каруцар и постоянно беше на път — караше каруцата си ту надолу към Крондор, ту към Малака, а през останалото време лежеше пиян в леглото си. Ру беше израснал без бащина грижа, на улицата, и в характера му имаше нещо опасно и непредсказуемо, което много привличаше Ерик — ако Ерик не можеше да омайва с думи девойките, Ру беше майстор в прелъстяването и най-малкото си заслужаваше да го слушаш. Мошеник и лъжец, както и крадец при сгода, след Розалин Ру беше най-близкият приятел на Ерик.

Фрида почти незабележимо стисна устни. Не харесваше младежа и след като познаваше целия му живот, подозираше, че е замесен във всяко престъпно деяние, извършено в Рейвънсбърг. В интерес на истината, по-често беше права, отколкото обратното. Тя погледна сина си и преглътна горчивата си забележка. Ерик вече беше петнайсетгодишен и желанието му да й се подчинява намаляваше все повече. Пък и беше поел от Тиндал почти всички задължения около наковалнята, защото майсторът беше пиян поне по пет дни в седмицата.

— Пак ли ще правите засада на барона? — попита Ру.

Фрида го изпепели с поглед. Ерик изглеждаше по-скоро притеснен. Ру се ухили. Имаше тясно лице, умни очи, широка усмивка и криви зъби. Макар че не беше симпатичен, имаше някакъв живец в начина, по който се държеше, в бързата му реакция, и тези, които го познаваха, го намираха приятен, дори привлекателен. Но Ерик знаеше също, че има избухлив характер и често се бие с другите младежи, което пък неведнъж го караше да използва приятелството си с Ерик като щит срещу тях. Малко младежи в градчето се осмеляваха да се изправят срещу Ерик, който бе много як и макар да се нервираше трудно, в редките случаи, когато се ядосаше, беше страшен. Веднъж в пристъп на ярост бе ударил едно момче по ръката — ударът буквално прехвърли младежа през целия двор на хана и той си счупи ръката.

Ру разгърна парцаливата си наметка и отдолу се видяха много по-хубави дрехи. А също и зелена бутилка с дълго гърло. На гърлото на шишето ясно се виждаше баронският кръст.

— Страх те е да не ти пресъхне гърлото, така ли, Ру? — каза отегчено Ерик.

— Нощес помагах на татко да разтовари каруцата.

— Какво е това?

— Марково малиново вино — каза Ру.

Ерик направи гримаса. Даркмоор беше център на винарската търговия в Островното кралство и основното производство в Рейвънсбърг беше виното, както и в повечето села и градове на баронството. На север секачи на дъбове и бъчвари правеха резервоари за ферментация и бурета; на юг стъкларите правеха бутилки; но централната област на баронството беше отделена за лозарство.

Хубавите вина се произвеждаха в свободните градове Натал и Ябон на запад, но никое не можеше да се състезава с богатия и сложен букет, с изключителните качествата на отлежалите вина, произвеждани в баронството Даркмоор. Дори трудните за отглеждане сортове, които обикновено се внасяха от Батира, зрееха чудесно тук, както никъде другаде в кралството. Тежки червени и леки бели вина, шампанизирани сортове за празници и чествувания — продуктите на Даркмоор достигаха най-високите цени и се продаваха от северните до южните граници на Империята на Велики Кеш. Но малко вина се ценяха толкова високо, колкото вълнуващо сладкото малиново вино.

Произведено от грозде, подложено на тайнствено сладко загниване, което обикновено разваляше лозята, то беше рядко и много скъпо. Бутилката, която Ру криеше под наметката си, се равняваше на прихода на един фермер за половин година. А по кръста на бутилката Ерик разбра, че виното е от личните запаси на барона, докарани от Даркмоор по случай посещението на знатния гост. Кражбата не беше разкрита, но ако хванеха Ру с бутилката, това щеше да му струва пет години в кралските трудови лагери.

Тръбите отново засвириха и първите от гвардията на барона се показаха със знамена, плющящи в следобедния ветрец; железните подкови на конете чаткаха по каменната настилка на площада. По навик Ерик погледна в краката им за признаци на куцане и не забеляза нищо. Каквото и да се говореше за управлението на барона, кавалерията му се грижеше добре за своите коне.

Ездачите заобиколиха фонтана в центъра на площада в две редици и почнаха бавно да изтласкват тълпата. След няколко минути цялото пространство пред Дома на винарите и фермерите беше разчистено за каретата.

Дойдоха още конници — всеки носеше сиво наметало с кръста на Даркмоор и държеше тъмночервен щит, на който бе изобразен черен гарван със свещена клонка в клюна. Тази група войници носеше и златно венче, извезано над кръста, което показваше, че са от личната гвардия на барона.

Накрая се появи и каретата и Ерик затаи дъх.

Чу как другите наоколо оживено коментират. Вече повече от година обикаляха слухове относно отслабналото здраве на барона и това, че седи до жена си в каретата, вместо да язди начело на гвардията си. А това означаваше, че може наистина да е болен.

Вниманието на Ерик бе привлечено от две момчета, които яздеха великолепни коне — следваха ги двама войници, който носеха баронския герб на Даркмоор. Наследственият знак на левия щандарт възвестяваше, че младежът под него е Манфред фон Даркмоор, вторият син на барона. Знакът на десния щандарт гласеше, че младежът под него е Стефан фон Даркмоор, по-големият син на барона. Макар че двамата имаха година разлика във възрастта, си приличаха като близнаци и яздеха с такава опитна лекота, че човек не можеше да не им се възхити.

Манфред разглеждаше тълпата и когато погледът му падна върху Ерик, се намръщи. Стефан видя къде гледа Манфред и каза нещо на брат си, като отвлече вниманието му към други належащи въпроси. Младите мъже бяха облечени по еднакъв начин: високи ботуши за езда, опънати по краката бричове с кожено дъно, дълги бели копринени ризи, сака без ръкави от фина кожа и широки барети от черен филц, всяка украсена с голяма златна баронска значка, от която стърчеше тъмночервено перо от орел. На кръстовете си носеха саби — въпреки възрастта си двамата бяха опитни в употребата им.

Фрида посочи с брадичката си Стефан и прошепна с хрипкав глас:

— Твоето място, Ерик.

Ерик почувства как се изчервява от притеснение, но знаеше, че най-лошото тепърва предстои. Каретата спря и кочияшите се спуснаха да отворят вратата, а двама знатни граждани пристъпиха напред, за да приветствуват барона. От каретата първо слезе жена с гордо изражение, чертите й бяха замръзнали в маска на върховно пренебрежение към тълпата, нещо, което намаляваше красотата й. Само един поглед към двамата младежи, които също слизаха от конете си, показваше, че това са майка и синове. И тримата бяха тъмнокоси, слаби и високи. Двамата младежи дойдоха и застанаха пред майка си, като й се поклониха за поздрав. Баронесата огледа тълпата, докато синовете й заставаха до нея, и когато зърна Ерик, лицето й потъмня още повече.

Един глашатай се провикна:

— Негово сиятелство Ото, барон на Даркмоор, лорд на Рейвънсбърг.

Тълпата издаде почтителен, макар и не ентусиазиран приветствен възглас — баронът не беше особено обичан от хората си, но не можеше да се каже и че го мразеха. Данъците бяха високи, но те винаги си бяха такива, а защитата, която войниците на барона оказваха на местните жители срещу бандитите беше очевидна; все пак селището беше далеч от всяка граница или от дивите земи на Западните владения и малко грубияни и насилници безпокояха честните пътници в областта на Даркмоор. Дори и най-старият човек в Рейвънсбърг не помнеше да са виждали таласъми или тролове в планините край града, така че малцина виждаха голяма полза от поддържането на войниците, които не вършеха нищо особено, освен да придружават господаря си, да си лъскат оръжията и да ядат. Но реколтата беше добра, храната беше евтина и в изобилие и властите не тормозеха гражданите на баронството.

Когато приветствените възгласи стихнаха, баронът се обърна към знатните хора на града, които чакаха, за да го поздравят, и вълна от шепот прелетя над тълпата. Мъжът, който слезе от каретата, някога беше на ръст колкото Ерик, но сега се беше прегърбил, като че ли беше трийсет години по-възрастен от своите четиридесет и пет. Макар все още да бе широк в раменете, естествената му напета стойка се беше променила към най-лошото. Косата му, някога златиста, сега беше оредяла и посивяла, лицето му беше пепеляво, с хлътнали бузи, бледи като овехтял пергамент. Квадратната челюст и гордото чело изпъкваха през изтънялата кожа и подчертаваха болестта. По-младият син на барона го държеше здраво за лявата ръка. Движенията на барона бяха несигурни и изглеждаше като че ли всеки момент може да падне.

— Значи е вярно това за удара — каза някой до Ерик.

Ерик се чудеше дали състоянието на барона би могло да се усложни от плана на майка му, но като че ли отгатнала мислите му, Фрида каза:

— Трябва да го направя.

И като разбута хората, бързо се промъкна между двама конници, и преди да могат да я изблъскат назад, извика с глас, достатъчно висок, за да се чуе из целия площад:

— Като свободна жена на Кралството, държа на правото си да бъда изслушана!

Никой не проговори. Всички погледи бяха насочени към жилестата жена, която сочеше обвинително с пръст барона.

— Ото фон Даркмоор, ще признаете ли Ерик фон Даркмоор за свой син?

Очевидно болният барон се обърна да погледне жената, която му задаваше този въпрос всеки път, когато посетеше Рейвънсбърг. Търсещият му поглед мина край нея и откри младежа, изправен спокойно сред тълпата. Като видя пред себе си собствения си образ от младежките години, Ото задържа очи върху Ерик. Баронесата се приближи до него и бързо му прошепна нещо. С израз на тъга баронът поклати леко глава, отвърна се от майката на Ерик и без да каже нищо, тръгна към най-голямата сграда в града — Дома на винарите и фермерите. Баронесата стрелна Фрида и Ерик с очи, като почти не скри гнева си, после се обърна и последва съпруга си в сградата.

Ру въздъхна и всички в тълпата като един поеха дъх.

— Е, това е положението.

— Не мисля, че ще го правим друг път — каза Ерик.

— Защо? — попита Ру, докато Фрида се връщаше към тях. — Мислиш, че майка ти ще спре, ако има дори и минимален шанс?

— Няма да получи нова възможност — отвърна Ерик. — Той умира.

— Откъде знаеш?

— По начина, по който ме погледна — повдигна рамене Ерик. — Искаше да се сбогува с мен.

Фрида дойде при тях и каза:

— Хайде, имаме да вършим работа. — Лицето й беше безизразно.

Ру погледна двамата братя Манфред и Стефан. Наблюдаваха напрегнато Ерик и си говореха нещо. Манфред удържаше Стефан, който, изглежда, беше готов да се сбие с Ерик.

— Братята ти май не те обичат много — каза Ру. — Особено този, Стефан.

Ерик само вдигна рамене, но Фрида се обади:

— Знае, че скоро ще наследи това, което по право е на Ерик. — Ру и Ерик се спогледаха. И двамата знаеха, че е безсмислено да се спори с Фрида. Винаги твърдеше, че баронът се е оженил за нея в една пролетна нощ в горския параклис пред един монах от ордена на Дала — Щита на слабите, но по-късно поискал и получил анулиране на брака си, за да може да се ожени за дъщерята на херцога на Ран — церемония, извършена по нареждане на краля и по политически съображения.

— Тогава това ще е последното, без съмнение — каза Ру.

— Какво имаш предвид? — Ерик го погледна изпитателно.

— Ако си прав, следващата година Стефан ще бъде барон. Както изглежда, няма да се поколебае да обвини публично майка ти в лъжа.

Фрида спря. На лицето й бе изписана безнадеждност.

— Няма да посмее — каза тя, повече с молба, отколкото предизвикателно. Опитваше се да изглежда убедителна, но очите й показваха, че разбира истинността в думите му.

— Хайде, майко — тихо каза Ерик. — Да вървим. Ковачницата е почистена, но ако има работа, ще трябва да разпаля огнището. Тиндал сигурно няма да може да го свърши. — Сложи нежно ръка на рамото на майка си, внезапно учуден колко е крехко. Тя мълчаливо се съгласи да я води по пътя.

Съгражданите им отстъпваха назад, като даваха път на младия ковач и майка му, за да излязат от площада; всички някак си предчувстваха, че скоро ще бъде сложен край на тази традиция, чието начало бе поставено преди петнайсет години, когато красивата и темпераментна Фрида пристъпи смело напред с плачещото бебе на ръце и поиска от Ото фон Даркмоор да го признае за свой син. Всички в баронството знаеха тази история. Фрида се беше изправила пред барона пет години по-късно, и после отново и отново, а той не беше отговарял на искането й. Мълчанието му беше придало достоверност на твърдението й и вече години наред историята за незаконородения син на барона на Даркмоор беше извор на местна гордост и разказ, добър, за да изкара по едно питие от пътуващи странници от Източните и Западните владения на кралството.

Мълчанието на барона винаги оставаше загадка, защото ако бе отрекъл дори и веднъж, Фрида трябваше да търси доказателства. Скитащият монах не беше виждан отново в областта, а друг свидетел не съществуваше. И така Фрида бе станала работничка в хана, а момчето — помощник на ковача.

Някои смятаха, че баронът по-скоро проявява милост към Фрида, като не я обявява публично за лъжкиня, защото докато очевидно е баща на детето й, твърдението за сватбата е плод на душевно объркана жена или добре пресметнат опит за извличане на облаги.

Други твърдяха, че баронът е твърде страхлив, за да излъже публично, че Ерик не е от него; достатъчно беше да погледнеш Ото, за да разбереш, че младежът е негово отражение. Баронът си навличаше позор от това, от което един по-добър мъж можеше да извлече слава — защото признаването на Ерик, дори за незаконороден син, щеше да хвърли сянка върху наследствените права на другите му деца и щеше да навлече яростта на съпругата му върху него.

Но каквито и да бяха причините, баронът всеки път оставяше предизвикателството без отговор и Ерик можеше да търси права върху името Даркмоор, защото баронът нито веднъж не му бе отказал това право.

Вървяха бавно към хана и Ру, който никога не млъкваше за повече от пет минути, каза:

— Имаш ли нещо специално предвид за довечера, Ерик?

Ерик знаеше какво има предвид Ру: посещението на барона беше повод за обществен празник, не както традиционните панаири и фестивали, но достатъчно основание за мъжете да се натъпчат в малкия хан „Червената патица“, за да пият и да играят комар почти цяла нощ. Много от младите момичета в града щяха да се съберат до фонтана в центъра и да очакват младежите, погълнали достатъчно течна смелост да започнат да ги ухажват.

— Те несъмнено са мамини синчета — каза Ру.

Ерик знаеше кого има предвид: неговите природени братя. Ру погледна през рамо към площада, където все още се виждаха Домът на винарите и фермерите и каретата на барона, и видя, че двамата млади благородници уж наблюдават свалянето на багажа на барона. Но всъщност очите им следяха отиващия си Ерик. Ру си помисли дали да не им покаже среден пръст, но се отказа. Дори отдалеч се виждаше, че лицата им горят от гняв и враждебност.

Мракът намали оживлението в града, но не и в хана „Червената патица“, където работници и търговци без достатъчно високо обществено положение, за да присъствуват на вечерята в Дома на винарите и фермерите, се събираха, за да си доставят удоволствие с чаша вино или бира. В заведението цареше почти празнична атмосфера — мъжете разказваха истории на висок глас, играеха на карти и зарове и хвърляха стрелички в мишени.

Ерик беше затрупан от задължения в кухнята, което се случваше често, когато ставаше много напрегнато. Макар че работата на майка му бе само да сервира на клиентите, Мило й разрешаваше да контролира и кухнята, защото Фрида не се церемонеше да казва на всекиго какво трябва да се свърши. Това, че тя винаги, или почти винаги, беше права при оценките за задълженията на всеки от персонала, не пораждаше раздразнение. През изтеклите години много жени бяха постъпвали на работа и напускали, но съвсем малко разкриваха пред Мило причината за заминаването си. Отговорът му винаги беше един и същ: тя му е стара приятелка, а те — не.

Поради ред обясними причини всички се държаха като семейство — Фрида и Ерик, Мило и Розалин, съпруг и съпруга, брат и сестра. Въпреки че спяха в различни стаи, Мило в своята, Фрида в един килер над кухнята, Розалин в моминската си стая и Ерик в ковачницата, от събуждане до лягане те играеха естествено ролите си. Фрида управляваше хана като свой и Мило не се опитваше да я командува, най-вече защото тя вършеше чудесна работа, а освен това той повече от всеки друг разбираше болката, с която ежедневно живееше Фрида. Макар че не го бе признала пред никого, тя все още обичаше барона и Мило бе убеден, че нейното искане за припознаване на сина й всъщност е изкривено признание за тази любов, отчаяно включване в нещо изплъзнало се във времето, когато за кратко тя е обичала и е била истински обичана.

Ерик блъсна вратата към общата зала, внесе нова бъчонка евтино вино и я остави в краката на Мило зад тезгяха. Ханджията отмести празната от специалната цилиндрична поставка, а младежът с лекота повдигна и постави на нея новата. Мило нагласи чиста канелка пред чепа и с един удар ловко го изби, после си наля малка чашка и пробва съдържанието.

— Защо — каза той с гримаса на лицето — като се намираме сред най-хубавите вина в света, пием тази течност?

— Защото можем да си позволим само това, Мило — засмя се Ерик.

— Имаш дразнещата привичка да бъдеш честен — повдигна рамене кръчмарят. И с усмивка допълни: — Е, крайният резултат е един и същ, нали? Три кани от това те гипсират също както три кани от най-хубавото на барона.

При споменаването на барона веселото изражение изчезна от лицето на Ерик.

— Отде да знам — каза той и се обърна настрани.

— Съжалявам, момче. — Мило го стисна леко за рамото.

— Не беше нарочно, Мило — значи няма защо да говорим — вдигна рамене Ерик.

— Защо не си поотдъхнеш? — каза ханджията. — Виждам, че нещата се поуспокояват.

Това накара Ерик да се ухили, защото шумът в хана беше почти оглушителен.

— Щом казваш.

Ерик се измъкна иззад тезгяха и се запровира към вратата. Розалин го погледна с упрек.

— Ще се върна — произнесе той само с устни и тя вдигна очи към тавана все едно, че се готвеше да припадне. После отново заприбира каните и чашите от масите.

Есента беше дошла и всеки момент можеше да застудее. Макар че планините на Даркмоор не бяха толкова високи като Келбастиъс на запад или Зъбът на света в далечния север, снегът все пак покриваше върховете им през студените зими и сланата беше постоянна заплаха за фермерите през този сезон.

Ерик закрачи към градския площад. Няколко момчета и момичета седяха на ръба на градския фонтан пред Дома на винарите и фермерите. Ру говореше тихо на някакво девойче, което се смееше на намеците му, но го следеше с подозрение и използуваше ръцете си, за да ограничава опитите му да изследва анатомията й.

— Добър вечер, Гуен, — каза Ерик. — Здрасти, Ру.

Лицето на момичето просветна, когато видя Ерик. Гуен беше едно от най-красивите момичета в града, с червена коса и големи зелени очи, и се бе опитвала да привлече вниманието на Ерик доста пъти. Сега тя решително отблъсна ръцете на Ру и му се усмихна. Няколко от другите градски момчетии поздравиха помощника на ковача, а Ру каза:

— Свършихте ли в хана?

— Само почивка — поклати глава Ерик. — Трябва да се връщам след няколко минути. Просто излязох да подишам чист въздух. Вътре е страшно задимено, а и този шум…

Гуен понечи да каже нещо, но изражението на Ру накара Ерик да се обърне. В светлината на факлите, забучени около фонтана, се появиха две фигури, облечени в изящни дрехи. На кръста на всеки се поклащаше сабя.

Гуен скочи и опита неловък поклон. Другите я последваха. Ерик остана неподвижен. Ру седеше със зяпнала уста.

Стефан и Манфред Даркмоор огледаха събраните момчета и момичета. Бяха горе-долу на тяхната възраст, но надменността им и скъпото облекло ги отличаваха така силно, като че ли бяха лебеди, носещи се между гъски и патици. От начина, по който вървяха, беше очевидно, че са пили, защото пристъпваха прекалено внимателно.

Погледът на Стефан падна върху Ерик и лицето му потъмня, но Манфред сложи успокоително ръка на рамото му и му пошушна нещо. Стефан кимна и се насили да се усмихне — студена усмивка. Като отмина с пренебрежение Ерик и Ру, той се поклони на Гуен и каза:

— Госпожице, изглежда, баща ми и видните граждани смятат да обсъждат въпросите на виното и лозята повече, отколкото разбирам и имам търпение да слушам. Може би вие ще може да ни предложите по-интересни развлечения?

Гуен почервеня, после хвърли бърз поглед към Ерик. Той се намръщи и леко поклати глава в знак на отрицание. Като че ли за да се противопостави на правото му да я съветва, тя се изправи и каза:

— Сър, ще бъда очарована. — После повика едно момиче, което стоеше наблизо. — Катрин, ела с нас.

И се хвана за протегнатата ръка на Стефан като някоя лейди. Катрин послушно последва примера й с Манфред. Четиримата бавно се отдалечиха от фонтана. Гуен поклащаше съблазнително бедра.

— По-добре да тръгнем след тях — каза Ерик на Ру.

— Искаш да се сбием ли?

— Не, но тези двамата няма да приемат „не“ за отговор, а момичетата…

Ру опря твърдо ръка в гърдите на Ерик, като че ли искаше да му попречи да тръгне, и каза:

— Момичетата знаят какво могат да очакват от благородническите синове. Гуен не е бебе. А Стефан няма да е първият, който ще й вдигне полата. Ти пък може би си единственото момче в града, което не е спало с Катрин.

Погледна през рамо как четиримата изчезват в нощта и допълни:

— Но си мисля, че момичетата можеха да са малко по-умни.

После понижи глас, така че само Ерик да може да го чуе, и тонът му придоби онази острота, която приятелят му познаваше добре. Ру използуваше тази интонация само когато беше смъртно сериозен.

— Ерик, може би скоро ще дойде денят, когато ще трябва да се изправиш срещу тази свиня, брат ти. И когато това стане, вероятно ще трябва да го убиеш. — Ерик сбърчи чело. — Но не тази нощ. И не заради Гуен. Не трябва ли вече да се връщаш в хана?

Ерик кимна и отмести ръката на Ру от гърдите си. Постоя неподвижен за секунда, опитвайки се да смели това, което бе казал приятелят му. После, като клатеше глава, бавно закрачи към хана.

2.

ИМЕНА НА СМЪРТТА

Тиндал почина.

Ерик още не можеше да го повярва. Всеки път, когато влизаше в ковачницата през последните два месеца, очакваше да види майстора или заспал на сламеника зад наковалнята, или зает с тежка работа — всяко кътче тук носеше неговия отпечатък и тук Ерик беше научил занаята през изминалите шест години.

Ерик разглеждаше въглените, останали от огъня от предишната нощ, и пресмяташе колко дърва да донесе, за да го разпали отново. Вечерта бяха докарали една каруца със счупена ос и днес щеше да има много работа. Все още не можеше да приеме, че Тиндал го няма.

Преди два месеца Ерик беше скочил от нара си, в очакване и тази сутрин нещата да бъдат както винаги, но когато погледна към мястото, където обикновено спеше Тиндал, почувства как настръхва. Беше виждал ковача мъртво пиян, но това беше нещо друго, някаква неподвижност, която Ерик разпозна инстинктивно. Никога не беше виждал мъртвец отблизо, но затова пък в полето беше разглеждал много мъртви животни и имаше нещо твърде сходно в положението на тялото на ковача. Ерик побутна Тиндал, за да се увери, че старецът наистина е мъртъв, и когато докосна студената кожа, отдръпна ръката си като опарен.

Местният жрец на Килиан, който беше и лечител на бедните в града, незабавно потвърди, че Тиндал е изпил наистина последната си бутилка вино. Тъй като ковачът нямаше семейство, оставиха на Мило да се разпорежда с тялото и той организира набързо траурна служба с малък погребален огън. Пепелта беше разпръсната и беше прочетена молитва към Певицата на Зелената тишина от нейния жрец, макар че ковачите биваха повече свързвани с Тит-Онанка, бога на войната. Ерик си помисли, че би било по-правилно да се помолят на Килиан, богинята на горите и полетата: за шестте години, откакто Ерик се въртеше около наковалнята, Тиндал може би беше поправил само един меч, докато плуговете, браните и другите земеделски сечива, изработени от него, бяха безброй.

Чу далечен звук. По западното шосе от Крондор, града на принца, пристигаше обедната пътническа карета. Ерик знаеше, че има голяма възможност на капрата да е Пърси от Римертън, и ако беше така, сигурно щеше да се отбие в „Червената патица“, за да освежи пътниците и конете си. Кочияшът беше слаб като върлина мъж с огромен апетит и много харесваше ястията на Фрида.

И наистина, след малко обкованите с желязо колела на каретата изтрополиха в хана и със силно „тпру“ Пърси дръпна юздите на четирите коня. Пътническите карети бяха започнали да се движат между Саладор и Крондор преди пет години и бяха донесли голяма печалба на този, които ги беше въвел — Джейкъб Истърбрук, богаташ от Крондор. Сега, според слуховете, той планираше подобна линия и между Саладор и Батира. Всъщност всяка пътническа карета беше голяма каруца с чергило, имаше и сгъваемо стъпало, за да се улесни качването и слизането на пътниците. Две скамейки бяха поставени по двете дължини на колите и пътуването не предлагаше никакви особени удобства, защото каруците тръскаха силно. Но беше поносимо, сравнено с това в керваните, и за тези, които не можеха да си осигурят ездитно животно, беше почти толкова бързо, колкото езда на кон.

— Здравей, Пърси! — каза Ерик.

— Здрасти, Ерик! — отвърна кочияшът. На дългото му слабо лице, като че ли бе замръзнала усмивка, очертана от прахта по пътя. После се обърна към двамата си пътници — един добре облечен човек и друг в униформа:

— Рейвънсбърг, господа.

Униформеният кимна и се премести към задната част на каретата, докато Ерик помагаше на Пърси да свали стъпалото.

— Ще отсядаш ли тука? — попита той кочияша.

— Не — отвърна Пърси. — Отиваме към Улвъртън, закъдето пътува този господин. — Улвъртън беше следващият град по посока на Даркмоор, на по-малко от час път с бърза карета. Ерик знаеше, че пътникът не би искал да спира за обяд толкова близко до крайната си цел.

— Оттам пътувам празен до Даркмоор, така че ще имам достатъчно време и няма защо да бързам. Кажи на майка ти, че ще се върна след няколко дни. Пожелай й всичко хубаво и добави, че имам достатъчно място за най-добрия й пай от кълцано месо. — Усмивката на Пърси продължаваше да разтяга слабото му лице, докато се потупваше по корема, все едно че е гладен.

Ерик кимна и след като кочияшът потегли, се обърна към мъжа, който беше слязъл от каретата, за да го попита дали иска стая в хана, но видя, че той е завил зад хамбара.

— Господине! — викна Ерик и забърза подире му.

Заобиколи хамбара и стигна ковачницата. Видя, че странникът вече е свалил торбата си и е съблякъл пътното си наметало. Мъжът беше с широки рамене и здрави ръце като Ерик, макар и с една глава по-нисък. Снопче сива коса падаше от плешивото му теме и му придаваше някак замислен вид. Веждите му бяха гъсти и черни, а лицето му — гладко избръснато, макар че кожата му беше почти бяла от прахта по пътя. Оглеждаше внимателно всичко. После се обърна, погледна младежа, застанал на вратата, и каза:

— Ти трябва да си чиракът. Ковачницата е поддържана в ред, момче. Това е добре. — Говореше с носовия глас, характерен за жителите на Далечния бряг или на Островите на залеза.

— Кой си ти? — попита Ерик.

— Натан. Аз съм новият ковач, изпратен от Крондор.

— От Крондор? Нов ковач? — Изражението на Ерик показваше притеснението му.

Едрият мъж повдигна рамене и окачи наметалото си на един клин на стената.

— Гилдията ме попита дали искам тази ковачница. Казах „да“ и ето ме тук.

— Но това е моята ковачница — каза Ерик.

— Това е баронско назначение, момче — каза Натан. Тонът му стана по-твърд. — Ти може да знаеш много неща — дори може да си талантлив, — но по време на война трябва да ковеш брони и да подковаваш конете на барона така добре, както се грижиш за орните коне на селяните.

— Война! — възкликна Ерик. — Война не е имало, откакто Даркмоор е бил завладян!

Мъжът бързо пристъпи напред и го стисна за рамото.

— Знам как се чувстваш. Но законът си е закон. Ти си чирак от гилдията…

— Не.

— Не? — Веждите на ковача се повдигнаха. — Твоят майстор не те ли е регистрирал в гилдията?

Със смесени чувства — гняв и иронична веселост — Ерик каза:

— Бившият ми майстор беше повечето време пиян. Аз въртя чука в тази ковачница от десетгодишен, майсторе. Години наред той обещаваше да отиде до Крондор или до Риланон, за да регистрира чирачеството ми пред гилдията. Първите три години го молих да изпрати съобщение по кралската поща, но след това… Бях много зает, за да продължа да го моля. Той умря преди два месеца и за това време работих достатъчно, за да посрещам нуждите от ковашки услуги.

Мъжът си потърка брадата, после поклати глава.

— Това е проблем, младежо. Ти си поне три години по-голям от повечето, които започват чиракуване…

— Започват! — възкликна Ерик. Едва сдържаше гнева си. — Мога да меря сили с всеки ковач от гилдията…

— Точно там е въпросът! — Натан се намръщи. — Точно там е въпросът. Може да си най-добрият ковач в кралството, в цяла Мидкемия, но никой от гилдията не знае това. Ти не си записан в списъка на чираците и нито един майстор от гилдията не е преценявал работата ти. Така че трябва да започнеш…

— Няма да чиракувам още седем години! — каза Ерик. Едва сдържаше яда си.

— Ако ме прекъснеш още веднъж, момче — каза Натан, — ще престана да бъда учтив.

Изражението на Ерик показваше, че е далеч от мисълта да се извини, но все пак той замълча.

— Можеш да идеш до Крондор или до Риланон и да отправиш писмена молба към гилдията. Ще бъдеш изпитан и оценен. Ако покажеш, че знаеш достатъчно, ще ти позволят да чиракуваш или дори могат да ти дадат звание на калфа, макар че сериозно се съмнявам в това; дори да си най-добрият, когото са виждали, все пак в тия неща си има правила. Малко хора биха пожелали да ти дадат по-високо звание, без да си се потил достатъчно за него. И винаги има възможност да ти кажат, че се надценяваш, и да ти покажат вратата.

Последното беше казано с твърд тон и внезапно Ерик разбра, че този човек е прекарал поне седем години като чирак и може би два пъти повече като калфа преди да вземе значката си на майстор — и за него очевидно Ерик беше просто едно хленчещо хлапе.

— Или можеш да чиракуваш тук, в своя роден град, при семейството си и приятелите си, и да запазиш търпение. Ако си толкова добър, колкото твърдиш, ще направя всичко възможно по най-бързия начин да ти дам оценка, така че да можеш да кандидатстваш за своя собствена ковачница.

Ерик го погледна така, сякаш отново искаше да възрази, че това е неговата ковачница, но не каза нищо.

— Или, ако искаш, можеш да се изнесеш — продължи Натан, — да отидеш някъде, където искаш, и да станеш независим ковач. С твоя талант можеш да си изкарваш прехраната, но без значката на гилдията никога не можеш да отвориш ковачница даже и в най-затънтеното село, освен ако не искаш да ходиш на границата. Защото всеки благородник ще повери коня или бронята си само на майстор от гилдията, а обикновените хора — най-малко на калфа. И това означава, че независимо колко си добър, никога няма да бъдеш нищо повече от обикновен тенекеджия.

Ерик мълчеше.

— Какво, мислиш ли? — продължи Натан. — Това е добре. Имаш възможност да избираш: да останеш да учиш и да усъвършенстваш уменията си, а аз ще съм щастлив, че мога да разчитам на опитни ръце и че няма да те уча на всяко нещо. Или можеш да се махнеш, ако мислиш, че знаеш колкото мен, което няма да бъде в полза и на двама ни. Има само едно място за майстор в тази ковачница, момче, и то е мое. Така че с това е приключено и нямаш избор. Искаш ли време, за да помислиш върху това?

— Не — след кратка пауза каза Ерик. — Нямам нужда от време за размисъл, майстор Натан. — И с въздишка добави: — Прав си — в една ковачница има само един майстор. Аз…

— Изплюй камъчето, момче.

— Толкова дълго отговарях за всичко тук, че чувствах ковачницата като моя и си въобразявах, че ще ми бъде дадена от гилдията.

— Разбирам те — кимна Натан.

— Но не е твоя грешка, че Тиндал беше повлекан и времето ми тук е отишло напразно.

— Не е така, момче.

— Ерик. Казвам се Ерик.

— Не е така, Ерик — каза Натан и изведнъж му стовари едно кроше, което го повали. — И както ти казах, ако ме прекъснеш отново, ще престана да бъда учтив. Държа на думата си.

Ерик седна на земята и заразтрива челюстта си. Знаеше, че отчасти ковачът имаше право да го удари. След момент каза:

— Да, майсторе.

Натан му подаде ръка и Ерик я стисна. Ковачът му помогна да се изправи.

— Исках да ти кажа, че всяко време, прекарано в учение, е ценно. Само ти липсват документи. Ако си толкова добър, колкото си мислиш, ще бъдеш оценен официално най-много след седем години. Ще си по-стар от повечето калфи, когато тръгнеш да търсиш собствена работилница, но ще си по-млад от много други, повярвай ми. Има по-бавни момчета, които не напускат ковачницата на майстора си до края на двайсетте си години. И помни още нещо: може да закъснееш със служебния документ, но твоето учение е започнало четири години по-рано, отколкото на много момчета. Знанието си е знание, опитът си е опит, така че ще ти трябва много по-малко време, за да станеш от калфа майстор. В крайна сметка всичко ще е наред.

И като огледа отново ковачницата, добави:

— Да, от това, което виждам тука, ако се държиш разумно, всичко ще бъде наред.

В тази забележка се долавяше открито приятелско чувство, което накара Ерик да забрави натъртената си челюст и да каже:

— Да, майсторе.

— Сега ми покажи къде ще спя.

Ерик взе пътната чанта и наметката на ковача и тръгна.

— Тиндал нямаше семейство, така че спеше тук, в стаичката, а аз спя горе, на тавана. — Ерик посочи единственото място, което беше наричал свое през последните шест години. — Никога не съм мислил да се местя в стаята на Тиндал — навик, предполагам.

После поведе ковача през задната врата към помещението, което Тиндал беше използвал за спалня.

— Повечето време бившият ми майстор беше пиян и се страхувам, че стаята му може би е… — Той отвори вратата.

Смрадта, която ги посрещна, без малко щеше да накара Ерик да повърне. Натан се отдръпна, намръщи се и каза:

— Работил съм с пияници, момче. Това е вонята на повръщано. Никога не търси убежище в бутилката, Ерик. Това е бавна и мъчителна смърт. Срещай мъжки бедите, бори се с тях и после ги отхвърляй.

Нещо в погледа му подсказваше, че не повтаря просто нравоучение, а говори от сърце.

— Ще почистя стаята, майсторе, докато отидеш да си отдъхнеш в хана.

— Да, добре ще е да се запозная с ханджията. В крайна сметка той ще ми бъде хазаин. И ще използвам времето да похапна.

Ерик се сети, че не беше помислил за това. Дюкянът на майстора можеше да бъде гарантиран от гилдията, а градският патент можеше да бъде изключително важен, но въпреки това ковачът беше като всички други занаятчии, принуден да търси най-добрата печалба и най-добрите условия, при които да живее.

— Майсторе — каза Ерик, — Тиндал нямаше семейство. На кого…

— На кого ще платиш за всички тези сечива? — Натан сложи ръка на рамото на Ерик. Той кимна.

— Собствените ми инструменти — каза Натан — ще дойдат с товарна кола в най-скоро време. Нямам желание да взимам това, което не ми принадлежи, Ерик. — Той потърка брадичката си. — Когато си готов да напуснеш Рейвънсбърг и можеш да отвориш своя собствена ковачница, нека да кажем, че те ще отидат заедно с теб. Ти си бил неговият последен чирак. Традицията е да заплатиш тия сечива на вдовицата, но тъй като такава няма, няма на кого да се плати, нали?

Ерик разбра колко благородно предложение му се прави. Очакваше се чиракът по някакъв начин да спестява от припечеленото, за да може по времето, когато стане калфа, да си купи сечива и наковалня, а и да заплати за построяването на ковачница, ако е необходимо. Много млади калфи започваха съвсем скромно, но Тиндал, въпреки всичката си разпиляност напоследък, беше майстор от много години и разполагаше с всякакви сечива за занаята, понякога по две или три. Ако се грижеше добре за тях, Ерик можеше да ги използува цял живот.

— Ако желаеш — каза Ерик, — мога да те заведа до кухнята.

— Ще се оправя. Само ела да ми кажеш, когато стаята е почистена.

Натан тръгна към задната част на хана, а Ерик пое дъх и влезе в стаята на Тиндал. Отвори единствения прозорец, но това не помогна и той избяга навън заради смрадта. Не понасяше неприятните миризми, защото макар да беше здрав във всяко отношение, имаше слаб стомах. Беше свикнал с миризмите на обора и на ковачницата, но вонята на болестта и човешките нечистотии му докара пристъпи в гърлото и очите му се насълзиха. Все пак изнесе завивките на Тиндал и като дишаше през уста и извиваше глава настрани, изтича до големия казан, който майка му използваше да пере, и ги хвърли вътре. Докато разпалваше огъня, дойде майка му и попита:

— Кой е този, който твърди, че бил новият ковач?

— Не твърди; той е. — Ерик не беше в настроение да спори с майка си, затова се стараеше да говори спокойно. — Гилдията го изпраща.

— Е, а ти каза ли му, че вече има ковач тука?

Ерик разпали огъня под казана, изправи се и каза колкото можеше по-твърдо:

— Не. Това е ковач от гилдията. А аз нямам никакво положение в гилдията. — И като мислеше за сечивата на Тиндал, добави: — Натан се държа много благородно и ме остави на работа. Той официално ще ме представи за чирак пред гилдията и…

Очакваше разправия, но вместо това майка му само кимна и си тръгна, без да каже дори и дума. Силно учуден от това, че не бе избухнала, Ерик постоя неподвижно за момент, после се сети за пращящия огън и недовършената работа, взе едно от твърдите калъпчета сапун, използван за пране на постелките от хана, и го счупи на две. Хвърли едната половинка в казана и започна да разбърква водата с една дървена лопатка. Докато водата ставаше тъмнокафява, той се питаше: защо майка му не оспори нещата? В изражението й имаше някаква обреченост, която не бе виждал досега.

Когато прането завря, Ерик отново отиде в стаята на ковача и събра личните вещи на Тиндал: един-единствен голям сандък и една чанта. Остави разклатения дървен гардероб, в случай че Натан решеше да закача вътре дрехите си; винаги можеше да го изхвърли, ако на майстора нямаше да му трябва.

След като изнесе навън и последните лични вещи на Тиндал, огледа малката купчина и промърмори:

— Не е събрал много за цял един живот.

Повдигна сандъка и го отнесе зад хамбара, сложи отгоре и чантата. По-късно щеше да види дали е останало нещо годно за употреба. Винаги се намираха бедни селяни в лозята покрай града, които щяха да се зарадват на дреха, която все още може да се носи.

После пак влезе в стаята и застърга събираната с години мръсотия по каменните стени.

Ерик влезе в кухнята и намери Мило, зазяпан в Натан, който беше седнал от другата страна на голямата маса и почти привършваше голямо парче задушено. Мило кимаше на нещо, казано от ковача. Розалин и Фрида бяха заети с приготвянето на зеленчуците за вечерята.

Младежът погледна майка си, която стоеше безизразно пред мивката, заслушана в разговора на мъжете. Розалин, навела глава към нея, изглеждаше загрижена. Ерик застана зад майка си — искаше да се измие. Тя кимна, без да го поглежда, и се отмести към огнището, където държаха топъл хляба, купен сутринта от хлебаря.

— Справям се с желязото — тъкмо казваше Натан, — но трябва да си призная, че конете са ми безразлични от краката нагоре. Мога така да наглася подкова, че да балансирам куцукането, или да отстрани някакъв друг проблем при ездата, но за останалото съм неук.

— Тогава си постъпил умно като си задържал Ерик — каза Мило с почти бащинска гордост. — Той прави чудеса с конете.

— Майсторе — попита Розалин, — от това, което казахте, разбрах, че сте могли да избирате измежду всяка от големите ковачници на баронството или дори тези в рамките на херцогството. Защо се спряхте на нашия малък град?

Натан бутна встрани паницата, която бе вече опразнил, и се усмихна.

— Да си кажа истината, любител съм на виното, и това е най-голямата разлика в сравнение с предишния ми дом.

— Само преди два месеца — промърмори Фрида — погребахме един ковач, който много обичаше да си пийва, а сега ето ти друг! Може би боговете са намразили Рейвънсбърг!

Тонът на Натан беше спокоен, но си личеше, че едва сдържа яда си.

— Добра жено, обичам виното, но не съм пияница — каза той. — Никой пияница няма любяща жена и обични деца. И да пия повече от чаша на ден, това е на някакъв празник. Ще съм ти благодарен, ако не си позволяваш бележки за неща, за които нямаш никаква представа. Ковачите са различни, както и всички останали хора.

Фрида се изчерви, но каза само:

— Огънят е доста силен. Хлябът ще изсъхне до вечерята. — После взе една лопатка, за да покрие въглените, макар че всички знаеха, че това е ненужно.

Ерик я погледна за момент, после се обърна към Натан.

— Стаята е чиста, господине.

— Всичките ли ще спите в тази малка стаичка? — рязко попита Фрида.

Натан стана, взе си наметката и пътната чанта и попита:

— Всичките ли?

— Ами децата и съпругата ви, за които говорихте така нежно.

— Те са мъртви. — Гласът на Натан беше спокоен. — Убиха ги разбойници при ограбването на Далечния бряг. Тогава бях старши калфа при ковача на барон Толбърт в Тулан. — Всички мълчаха. Той продължи: — Бях заспал, но шумът на битката ме събуди. Казах на Марта да се погрижи за децата и изтичах в ковачницата. Едва направих две крачки пред вратата, когато бях ударен на две места от стрели — посочи рамото си, после левия си хълбок — тук и тук. Паднах. Мисля, че после върху мен се стовари и друг човек. Когато на следващия ден се свестих, съпругата и децата ми бяха мъртви. — Той се огледа. — Имахме четири деца: три момчета и едно момиченце.

Въздъхна.

— Малката Сара беше очарователна. — Той замълча, замисли се за няколко секунди и каза: — По дяволите. Минаха двайсет и пет години оттогава. — И без да добави нищо друго, стана, кимна на Мило и тръгна към вратата.

Фрида гледаше така, като че ли някой я е ударил. Като че ли понечи да каже нещо, но явно не можа да намери подходящите думи.

Ерик погледна след излизащия ковач, после се обърна към майка си. За пръв път през живота си се чувстваше засрамен заради нея и откри, че това чувство никак не е приятно. Забеляза, че и Розалин гледа Фрида с раздразнение и съжаление. Мило се престори, че не е станало нищо, стана и тръгна към стаята си.

— Ще ида да видя как се е настанил — каза Ерик. — Ще трябва да се погрижа и за конете.

След като той излезе, Розалин мълчаливо зашета из кухнята, като се мъчеше да спести притеснението на Фрида. След малко обаче видя, че майката на Ерик плаче, поколеба се, защото не знаеше какво да направи, но накрая каза:

— Фрида?

Майката на Ерик се обърна към нея. Страните й бяха мокри от сълзи.

— Мога ли да направя нещо? — попита Розалин.

За един безкраен миг Фрида остана неподвижна, после каза:

— Трябва да се измият плодовете. — Гласът й беше хрипкав. Розалин отиде до мивката и започна да работи с ръчната помпа, която баща й и Ерик бяха инсталирали само преди година, така че да не се налага повече тя или Фрида да носят вода от кладенеца пред хана.

— И остани такова мило дете, каквото си, Розалин — каза Фрида. — По света вече има достатъчно мъка.

И бързо излезе от кухнята, като че ли имаше някаква работа, но Розалин знаеше, че просто иска да постои малко сама. Разговорът с ковача беше освободил нещо, отдавна заровено от Фрида. Розалин не разбираше какво е то, но през своите шестнадесет години момичето не бе виждало майката на Ерик да плаче. И сега, докато чистеше плодовете за вечерния пай, се чудеше това добре ли е, или не.

Вечерта бе спокойна — малко местни жители се отбиха в „Червената патица“ за по едно питие, а само един поиска ядене. Ерик свърши с почистването на казана — това бе едно от задълженията му, окачи го на куката над огъня, където въглените вече тъмнееха, и пожела лека нощ на Розалин, понесла халби бира към една маса, заета от четирима от най-известните градски калфи. Всеки от тях ухажваше дъщерята на ханджията, но по-скоро за да не изостане от другите, отколкото от истински интерес към младото момиче.

Ерик намери майка си да стои до вратата, загледана в нощното небе, обсипано с едри звезди. Тази вечер грееха и трите луни, нещо, което се случваше рядко, и картината заслужаваше човек да й се наслади.

— Лека нощ, майко — тихо каза Ерик, докато минаваше край нея.

— Постой малко при мен — каза тя меко, по-скоро с молба, отколкото със заповед. — В подобна нощ срещнах баща ти.

Ерик бе чувал историята и преди, но знаеше, че майка му се бори с нещо, което бе станало по време на разговора с ковача. Не разбираше какво бе станало, но знаеше, че майка му има нужда да поговори. Седна на стълбите до нея.

— Ото беше дошъл за пръв път като барон в Рейвънсбърг, след като баща му бе починал преди две години. Беше стоял на приема в Дома на винарите и фермерите и след пийването с местните водачи беше излязъл на разходка, за да се разведри. Той не обичаше да се церемони много с протокола и беше наредил на слугите и охраната си да го оставят сам. — Тя се вглеждаше в нощта, събуждайки спомените си. — Бях отишла на фонтана заедно с други момичета, за да флиртувам с момчетата. — Ерик си спомни последното си отиване там с Ру и разбра, че това е стар обичай. — Баронът дойде на светлото и изведнъж ние се превърнахме в група притеснени деца. — Ерик забеляза искрица в майчините си очи и усети отзвук от атмосферата, обгръщала хорските сърца още преди той да е бил роден.

— Бях притеснена също като останалите, но бях достатъчно горда, за да го покажа — каза тя с измъчена усмивка и по лицето й се затъркаляха сълзи. Ерик можеше да си представи картинката как пийналият барон е издебнал хубавата Фрида при фонтана.

— Имаше дворцови маниери и благороднически ранг, и богатство, и имаше нещо честно и открито в него, Ерик. Младеж, притеснен, че трябва да излезе между другите младежи. Беше на двайсет и пет години, младолик за възрастта си. Но ми подкоси краката със сладки думи и приятни шеги. След по-малко от час легна с мен под едно дърво в ябълковата градина. — Тя въздъхна и Ерик отново си представи, че вместо тази желязна жена, която бе познавал цял живот, бе съществувало нежно младо момиче.

— Имах ужасна репутация, но дотогава не бях познала друг мъж. Той беше имал други жени, защото беше уверен, но също така беше внимателен, нежен и любящ. — Тя погледна сина си. — В тъмнината, под звездите, говорихме за любов. На следващия ден си мислех, че никога няма да го видя отново, и се причислих към другите глупави момичета, умело очаровани от благородници.

— Но след месец той дойде при мен, в един късен следобед, сам, яхнал кон, покрит с пяна от изнурителната езда от замъка му — продължи Фрида. — Скрит под голямо наметало, се вмъкна в хана, намери ме и се разкри. И за голямо мое учудване ми се обясни в любов и поиска ръката ми. — Тя се засмя горчиво. — Казах му, че е луд, и избягах от хана.

— Но когато се върнах, го намерих да чака на същото място, като обикновен селянин. Отново говори за любовта си към мен и отново му казах, че сигурно е полудял. — В очите й се събраха сълзи.

— Той се засмя и каза, че само така изглежда, но след това взе ръката ми и се втренчи в очите ми, целуна ме и това ме убеди. — Тя въздъхна. — И аз разбрах защо отидох с него първия път — не заради ранга или положението му, а защото и аз го обичах така.

Майка му продължи все така без да го гледа:

— Предупреди ме, че никой не трябва да знае за нашата взаимна любов, докато не отидел до Риланон, за да помоли крал Луам за разрешение да се ожени за мен, защото традицията го задължавала да окаже това уважение на своя сеньор. Но за да подпечатал любовта ни и да ме убеди, че клетвите ни са верни, ме отведе в малък параклис, използван по време на събиране на реколтата, и един странстващ монах — той се задържа в града по-малко от ден — ни ожени. Монахът обеща да не говори за тази сватба, докато Ото не му разреши, и ни остави сами, защото на следващата сутрин баронът планираше да тръгне, за да се срещне с краля.

Фрида замълча за момент; после в тона й се усети познатата горчивина.

— И така и не се върна. Изпрати пратеник, твоя приятел Оуен Грейлок, с новината, че кралят е отхвърлил молбата му и му е наредил да се ожени за дъщерята на херцога на Ран. За доброто на кралството, каза ми Грейлок. И ми съобщи, че кралят наредил на Великия храм на Дала в Риланон да обяви брака за невалиден, и бяха подготвили документ с кралски печат, така че да не засегне Матилда или някой от синовете, които тя можеше да роди. Посъветваха ме да си намеря добър мъж и да забравя Ото.

По бузите й течаха сълзи.

— Какъв удар беше за Грейлок, когато му съобщих, че чакам дете.

Тя въздъхна и хвана ръката на сина си.

— Когато наближи време да раждам, тръгнаха слухове кой е баща ти, този търговец или онзи фермер. Но когато се роди и бързо се превърна в отражение на баща си на младини, никой не отричаше, че си момче на Ото. Дори и баща ти не го отрече публично.

Ерик беше слушал тази история много пъти, но никога не му беше разказана по този начин. Нито веднъж досега не беше мислил за майка си като за младо влюбено момиче, или за горчивината, която сигурно е изпитвала при новината, че Ото се жени за Матилда. И все пак нямаше смисъл да се живее с вчерашния ден.

— Но и не ме припозна — каза Ерик.

— Наистина — съгласи се майка му. — Но все пак ти остави много: ти носиш фамилното име фон Даркмоор. Можеш да го използваш с гордост, а ако някой се осмели да ти възрази, можеш да го погледнеш право в очите и да му кажеш: „Дори Ото, барон фон Даркмоор, не е отричал правото ми на това име.“

Ерик притеснено докосна ръката на майка си. Тя впери очи в него и се усмихна със стегнатата си, строга усмивка, но все пак в нея имаше топлина.

— Този Натан… мисля, че може би е добър човек. Научи каквото можеш от него, защото никога няма да получиш правото си по рождение.

— Това си е твоя мечта, майко — каза Ерик. — Малко разбирам от политика, но това, което чух в канцеларията, ме кара да вярвам, че дори в параклиса да е бил и самият велик жрец на Дала като свидетел, това не би имало голямо значение. Кралят по причини, които е знаел най-добре, е пожелал баща ми да се ожени за дъщерята на херцога на Ран — така е било и винаги така ще бъде.

Помълчаха малко и после Ерик каза:

— Ще трябва да ида да се видя с Натан. Да му кажа какво мога и да разбера какво ще иска от мен. Мисля, че си права: той е добър човек. Може да ме кара да върша черната работа, но като че ли се опитва да направи най-доброто за мен.

Обзета от внезапно чувство, Фрида обви ръце около врата на сина си и прошепна:

— Обичам те, сине!

Ерик стоеше неподвижен, не знаеше какво да отговори. Тя му спести неудобството, като го остави и бързо се прибра в кухнята.

Ерик постоя за момент неподвижен, после бавно закрачи към стаята на Тиндал — не, вече на Натан.

Месеците минаваха и нещата в „Червената патица“ си вървяха постарому. Натан бързо се приобщи и не след дълго трудно можеха да си спомнят какво беше, когато Тиндал бе ковач. От своя страна, Ерик откри, че майсторът му е истински извор на знания, защото повечето от това, на което го беше научил Тиндал, всъщност беше само основата на занаята. Натан много по-добре знаеше как да работи първокласно, дори изключително добре. Познанията му по тънкостите при произвеждането на различни оръжия и брони откриха цял нов свят пред Ерик, защото някога Натан беше бил личен оръжейник на барон Толбърт в Тулан.

Един ден тропотът на подкови по каменната настилка накара Ерик да погледне навън, докато държеше един нажежен лемеж, който Натан ковеше за един местен фермер. Оуен Грейлок, мечемайстор на барона, се появи на кобилата си иззад хамбара, откъм вътрешния двор на хана.

Натан хвана горещото желязо с клещите и го потопи във водата, после излезе и застана до Ерик, който беше пристъпил към коня, за да държи юздите му, докато Грейлок слиза.

— Мечемайсторе! — каза Ерик. — Тя не куца, нали?

— Не — каза Оуен, като кимна на Ерик да се увери сам.

Ерик прокара ръка по левия крак на животното, Натан също приклекна, отмести младежа встрани и огледа крака.

— Това ли е кобилата, за която ми говори?

Ерик кимна.

— Ти ми каза, че е разтегнато сухожилие, така ли?

Грейлок кимна в знак на потвърждение, а Ерик каза:

— Да, майсторе. Беше си го разтегнала леко.

— Леко! — изсмя се Грейлок. Имаше ъгловато лице, което изглеждаше дори по-твърдо, заради строгата военна прическа — високо подрязан бретон, с късо подстригана коса, сресана към тила — прическа, ограждаща усмивка, която го правеше още по-непривлекателен, заради неравните му пожълтели зъби.

— Напълно беше скъсано, мога да кажа, майсторе. Кракът й беше подут като бедрото ми и кобилката едва стъпваше. Мислех си, че трябва да повикам касапите. Но Ерик си има свои майсторлъци и вече го бях виждал как работи, така че му дадох възможност да опита и той не ме разочарова.

И като клатеше глава с подигравателно учудване, добави:

— Момчето е твърде скромно за своите достойнства.

— Какво й направи? — попита Натан Ерик.

— Отначало превързах крака с топъл компрес. Има една целебна билкова мас, която лекуващият жрец в храма на Килиан приготвя така, че загрява силно кожата. Използувах я за крака на кобилката. Разхождах я за юздата бавно и не й позволявах да се напряга, дори и когато искаше да се разиграе. Тя е много жива и неведнъж искаше да буйства, но аз й омотах бодлива верига около носа и я накарах да разбере, че няма да позволя такива работи. — Ерик се пресегна и потупа муцуната й. — Станахме добри приятели.

Натан стоеше и клатеше глава, очевидно впечатлен.

— За четирите месеца, откакто съм тук, мечемайсторе, много съм слушал, че това момче умее да се грижи за конете. Понякога си мислех, че просто приятелите му искат да се похвалят с него. — Като се обърна към Ерик, той се усмихна и сложи ръка на рамото му. — Не ми е лесно да кажа това, момче, но може би трябва да изоставиш чирачеството си като ковач и да се насочиш към лечението на коне. Почти не разбирам от лечение на животни, но дори и аз виждам, че този кон е напълно здрав, като че ли никога не е бил нараняван.

— Знам, че това е полезно умение — каза Ерик, — и се радвам на оздравелите коне, но не съществува гилдия…

— Точно така — трябваше да се съгласи Натан. — Една гилдия е мощна крепост и може да те защити, докато никое умение не може да ти е от полза и да те спаси… от много неочаквани събития. — Той млъкна, осъзнал, че до тях стои мечемайсторът.

Ерик се усмихна. Знаеше какво искаше да каже ковачът — ставаше дума за дългогодишното съперничество между благородниците и гилдиите. Започнали като средство за удостоверяване на определен минимален стандарт за умение, в течения на столетията гилдиите бяха станали политическа сила, дотам, че разполагаха със собствени съдилища за разрешаване на спорни вътрешни проблеми за голямо неудоволствие и раздразнение на кралския съд и съдилищата, обслужващи благородниците. Но те бяха твърде зависими от качествените услуги, гарантирани от гилдиите, за да правят нещо повече от вдигане на шум за разклатения си авторитет. Често пъти някоя от мощните гилдии беше спасявала хората си от несправедливото отношение на благородниците и техните помощници. Независимо от дългогодишната традиция за отговорността на благородническата каста в кралството пред обществото и отделния човек, винаги се намираха и такива, които смятаха, че просто могат да пренебрегнат този дълг. И тъй като разрешението на краля за притежаване на оръжие не носеше пари и богатство, нерядко се случваше благородник да се опита да използува ранга си, за да оправи стари дългове.

— Мечемайсторе, каква причина те води в Рейвънсбърг? — попита Ерик, за да разсее Грейлок.

— Ти, Ерик. — Обикновено сериозното лице на мечемайстора стана сурово. — Баща ти пътува към Крондор по работа. Тази вечер ще остане тук. Пристигнах по-рано, за да видя…

— Дали мога да попреча на майка ми да го безпокои?

— Той е болен, Ерик — кимна Грейлок. — Не трябваше да предприема това пътуване, но…

— Ще направя каквото мога. — Знаеше, че обещанието му ще е напразно, ако майка му си втълпи, че трябва да повтори изпълнението си, докато Ото минава за последен път през града. — Може да се е отказала вече да ме прави наследник на барона.

— Не съм тук, за да обсъждам тия неща. — Лицето на Грейлок стана още по-сурово. После малко се отпусна. — Довери ми се. Ако можеш, застани на завоя на градския път, където свършват пасищата и започват първите лозя, откъм източната страна на града, преди залез-слънце.

— Защо?

— Не мога да ти кажа, но е важно.

— Ако баща ми е толкова болен, Оуен, защо трябва да пътува до Крондор?

— Новините са лоши — Грейлок яхна коня си. — Принцът е мъртъв. Това ще бъде съобщено на населението от кралския вестител в края на седмицата.

— Принц Арута е мъртъв? — попита Ерик.

— Падна и си счупи бедрото — кимна Грейлок. — Доколкото разбрах, е умрял от усложненията. Беше възрастен мъж, някъде около осемдесетте, ако не се лъжа.

Принц Арута беше нещо като емблематична личност в Крондор, откак Ерик се помнеше и според мнението на всички той бе човекът, допринесъл най-много за мира в кралството.

Принцът бе баща на крал Боррик, който само преди пет години бе наследил чичо си Луам, брата на Арута.

За Ерик принцът бе далечна фигура; той никога не го беше виждал, но почувства нотка на съжаление. По всеобща оценка принц Арута беше добър владетел и герой на младини. Докато Грейлок обръщаше кобилата, Ерик каза:

— Кажи на баща ми, че ще отида там, където е казал.

Грейлок махна за довиждане, бодна леко кобилата с шпорите си и тя напусна в тръс двора на хана.

Натан, който през месеците, прекарани тук, беше разбрал по-голямата част от историята на Ерик, каза:

— Сигурно ще ти трябва малко време, за да се приведеш в ред.

— Не бях помислил за това — каза младежът. — Искам да отида по-рано.

Беше късна пролет и слънцето залязваше час след вечеря. На Ерик щеше да му трябва поне час, за да отиде в другия край на Рейвънсбърг, да мине през лозята и да стигне до пасбището. Но времето щеше да му стигне само в случай, че тръгнеше в мръсните си дрехи.

— Глупчо. — Натан шеговито го плесна по тила. — Отивай да се миеш. Сигурно ще е важно.

Ерик благодари на Натан и забърза към ковачницата. Извади единствената си хубава риза, отиде на чешмата и започна трескаво да се търка, за да свали колкото се може повече сажди от себе си. Най-накрая се почувства чист и сложи новата си риза.

Изтича покрай хамбара и отиде в кухнята, където вече слагаха яденето на масата. Майка му го изгледа подозрително и попита:

— Защо си сложил хубавата си риза?

Той не искаше да разказва на майка си за назначената среща — смяташе, че ако чуе, ще поиска да го придружи и да предизвика скандал, и затова промърмори неопределено:

— Трябва да изляза след вечеря. — После се наведе над телешкото задушено, поставено пред него.

Мило се засмя.

— С някое от градските момичета, а?

— Нещо такова — каза Ерик и това накара Розалин тревожно да го погледне и лека червенина да запълзи по бузите й.

Ерик продължи да вечеря в мълчание, докато Мило и Натан си бъбреха за събитията през деня, а жените се умълчаха като младежа.

Натан имаше особено, сухо чувство за хумор, което затрудняваше човек да разбере дали се подиграва, или се шегува. Заради това отначало Мило и Фрида го приемаха малко хладно.

Но неговата жизнерадостна природа и ясна оценка за дребните житейски неща бяха спечелили дори майката на Ерик, която често се мъчеше да скрие усмивката си при някоя от шегичките му. Ерик веднъж го запита как винаги може да бъде в добро настроение и разположение на духа и отговорът го изненада.

— Когато загубиш всичко — беше казал Натан, — вече няма какво да губиш. Тогава имаш два избора: или да се убиеш сам, или да започнеш да изграждаш нов живот. Когато започнах новия си живот без семейството, реших, че единственото, което си струва, е да живееш за малките радости: добре свършената работа, красивия изгрев, смеха на играещите деца, чашата хубаво вино. Така по-лесно се справяш с трудната част от живота. Крале и маршали могат да погледнат назад и да възродят в паметта си своите триумфи, големите си победи. Ние, обикновените хора, трябва да извличаме удоволствие от малките победи в живота.

Ерик не си дояде вечерята и като помоли да го извинят, скочи от масата и забърза през общата зала, догонван от смеха на Мило. На вратата се сблъска с готвещия се да почука Ру.

— Почакай бе! — викна Ру, като едва не се строполи от сблъсъка е едрия си приятел.

— Не мога. Трябва да се срещна с един човек.

Ру го хвана за ръката и почти се свлече две стъпала надолу. Ерик спря и попита нетърпеливо:

— Какво има?

— Баща ти ли е изпратил да те повикат?

Ерик отдавна беше спрял да се учудва на градските приказки, че Ру е способен да надуши всичко, но този път беше като гръмнат.

— Защо питаш?

— Защото от вчера следобед, пътят бъка от конници на кралската поща, понякога по трима в група, и един ескадрон кавалеристи на барона, следван от две роти пехотинци, мина тази сутрин през източния край на града, в южна посока, а преди час личните гвардейци на барона се появиха пред Дома на винарите и фермерите. Заради това идвах да ти кажа. А и ти си облякъл най-хубавата си риза.

— Принцът на Крондор е мъртъв — каза Ерик; не искаше Ру да се навърта край него. — Ето защо… — Без малко да каже, че именно по тази причина баща му минава през града на път за Крондор, но вместо това измърмори: — Ето защо… е цялата тази шумотевица.

— Значи онези войници се отправят на юг — каза Ру, — за да подсилят граничните гарнизони в случай че императорът на Кеш прояви амбиции сега, когато Арута е мъртъв. — Ру като новопоявил се специалист по военните дела, не разбра, че си говори сам, защото Ерик отново бе закрачил бързо напред.

— Хей! — извика Ру и се спусна да догони приятеля си. Ерик вече напускаше улицата на „Червената патица“ и тръгваше към главния площад. — Къде отиваш бе?

— Трябва да се видя с един човек.

— С кого?

— Това си е моя работа.

— Не е с момиче, защото щеше да тръгнеш на север към фонтана, а не на изток към баронския път.

Очите на Ру се разшириха.

— Отиваш на среща с баща си! Преди малко само се шегувах.

— Не искам да казвам никому нищо — отвърна неуверено Ерик. — Особено на майка ми.

— Ще го пазя в тайна.

— Добре — рече Ерик и хвана тесните рамене на Ру с яките си ръце. — Иди да си прекараш някъде приятно, без да е много незаконно, и за награда довечера ще ти разкажа. Ще се видим в хана.

Ру се намръщи, но се обърна, сякаш подчертаваше, че ще остави приятеля си да върви сам.

Ерик забърза край дюкянчетата, сбутани около градския площад, после мина покрай къщите, притежавани от високопоставени членове на различни занаяти и гилдии, сетне край порутените работнически домове, къщите на семейните чираци и търговци без собствени магазинчета.

Напусна чертите на града бързо и тръгна по източния път. Мина край малките зеленчукови градини, където дребни търговци, разнасящи плодове и зеленчуци с ръчните си колички, отглеждаха стоката си, после и край големите източни лозя. Спря, за да чака там, където баронският път, водещ към Даркмоор, пресичаше главното шосе за Рейвънсбърг.

Докато тънеше в догадки, до слуха му достигнаха звуците на приближаващи се ездачи. Скоро видя ескадрон кавалеристи, изпъкващи на фона на залеза, да изкачват далечния хълм. Яздеха на североизток. Когато наближиха, разбра, че са от хората на барона. Зад тях се движеше каретата, с която баронът бе посетил официално града последния път. Докато наближаваха, нещо в гърдите му се сви. И имаше защо — приближаваха се природените му братя. Първите конници отминаха, но Стефан и Манфред спряха конете си.

— Какво! Пак ли ти? — изрева Стефан и със заплашителен жест посегна към сабята си, но по-младият му брат изкрещя:

— Стефане! Недей! Остави го!

По-младият брат заби пети в хълбоците на коня и се присъедини към дружината, но по-големият се колебаеше.

Когато повечето войници отминаха, Стефан изкрещя:

— Отсега те предупреждавам, братко: когато наследя мястото на барона, въобще няма да те търпя. Ако зърна дори следа от теб или майка ти на обществено място или при официални случаи, така бързо ще ви арестувам, че и сенките ви дълго ще ви търсят, докато ви намерят. — Без да дочака отговор, яростно заби шпори в хълбоците на коня си и препусна да настигне по-младия си брат.

След това се появи главният воински отряд, следван от каретата на барона. Конниците преминаха в бърз тръс, но каретата намали. Когато беше почти до Ерик, завесата на прозорчето се дръпна и той видя лице, което се взираше в него в настъпващия полумрак. За момент баща и син се гледаха втренчено и Ерик бе обзет от смущаващи чувства.

Този миг внезапно отмина и каретата продължи да трополи нататък.

Ерик остана озадачен и ядосан, докато следващата група воини се точеше край него. Бе очаквал баща му да му каже нещо, а не само да се погледнат за момент.

Докато се обръщаше да си тръгне, последният конник дръпна юздите и спря.

— Ерик!

Младежът се обърна и видя Оуен Грейлок да слиза от коня си. Като забрави за любезността, Ерик се отдаде на гнева си.

— Мислех, че сме приятели, майстор Грейлок; дотолкова, доколкото позволява положението ни в обществото. Но ти ме разкара през целия град чак дотук, за да може Стефан да ме обиди и заплаши, а баща ми да надникне от топлата карета и да ме погледне!

— Ерик, това беше молба на баща ти — отвърна Грейлок.

Ерик постави ръце на кръста си и пое дълбоко дъх.

— Значи всъщност е искал Стефан да ми каже, че трябва да напусна баронството?

Грейлок сложи ръка на рамото на младежа.

— Не, това е работа само на Стефан. Баща ти искаше да те погледне за последен път. Той умира.

— Умира? — Ерик почувства как в него изплуват неочаквани усещания — паника и съжаление, някак си далечни и мъгляви, като че ли бяха чувства, изпълващи гърдите на другиго.

— Неговият лекар беше против това, но когато принцът почина, той реши, че трябва да предприеме това пътуване. Боррик е определил по-младия си брат Николас да наследи бащиния трон, докато собственият му син, Патрик, навърши възраст, за да може да управлява Западните владения. Но Николас е почти непознат на хората; всеки очакваше Ерланд да поеме поста. Тази седмица в Крондор може да има кървава политическа баня.

Ерик знаеше тези имена: Боррик бе кралят, а Ерланд бе неговият по-малък брат близнак. Патрик беше най-големият син на краля и по традиция един от двамата трябваше да поеме трона на Крондор. Но дворцовите интриги малко го интересуваха.

— И той е помолил да застана тук, за да може да ме мерне, докато каретата минава бързо?

— Неговият последен поглед към теб. — Грейлок стисна рамото на Ерик, за да подчертае значението на думите си, и измъкна нещо изпод наметката си. — И помоли да ти дам това.

Беше сгънат пергамент, по който нямаше никакви печати. Ерик го разгъна и зачете. „Сине мой…“

— Никой не трябва да узнае съдържанието на това писмо — прекъсна го Грейлок — и когато свършиш да го четеш, трябва да го изгоря. Ще се отдръпна, за да можеш да го прочетеш на спокойствие.

Той отведе кобилата си встрани, а Ерик зачете:

Сине мой, ако не съм още умрял, когато четеш това, скоро ще бъда. Знам, че имаш много въпроси и несъмнено майка ти е отговорила на някои от тях. Съжалявам, че мога да ти дам толкова малко и недостатъчно удовлетворение.

Когато бяхме млади, изпитвахме страсти, които сега са бледи спомени, макар че не е минало толкова много време. Мисля, че обичах майка ти тогава, но тази любов, както и спомените за нея, избледняха.

Ако съжалявам за нещо, то е, че не можах да те опозная. Разбира се, майка ти и аз нямаме никакво оправдание пред тебе, но същевременно имам отговорности, които не можех да отхвърля заради младежките си прегрешения. Надявам се, че разбираш и осъзнаваш, че представата ти за живота ни като баща и син е невъзможна илюзия. Надявам се, че си добър човек, защото аз съм горд с кръвта, която тече в нашите вени. Надявам си и ти да я тачиш. Никога не съм отричал на обществено място молбата на майка ти, защото най-малкото, което мога да направя, е да ти позволя да носиш фамилията ми. Но не мога да направя много извън това.

Брат ти Стефан, във всички случаи, ще се изправи срещу тебе. Съпругата ми се опасява за наследството на сина си и ако това може да е някаква утеха за теб, трябва да призная, че платих сериозна цена заради мълчанието си пред си майка ти. Защитавах теб и майка ти повече, отколкото можеш да предположиш, но след като си отида от този свят, тази защита ще изчезне. Ето защо ти казвам бързо да измъкнеш майка си от баронството. Граничните земи покрай Далечния бряг и Островите на залеза предоставят добри възможности за всеки способен млад човек. Там би могъл да станеш значима личност.

Напусни Рейвънсбърг и Даркмоор и се представи на Себастиан Лендер, адвокат и нотариус, който има канцелария на улица „Регал“ в сградата, където се намира „Кафенето на Барет“ в Крондор. При него има нещо за теб.

Не мога да направя нищо повече. Животът често е несправедлив и докато се стремим към справедливост, обикновено ставаме жертви на илюзиите си. Имаш моята благословия за всичко, което искаш да постигнеш, и пожеланието ми за щастлив живот.

Баща ти

Ерик подържа писмото в ръцете си няколко минути и накрая го върна на Грейлок. Оуен взе пергамента и с едно елегантно движение секна искра по начин, които ядосваше пушачите на табак. Паднаха няколко искри, една се задържа на пергамента и го подпали. Като държеше листа за единия край, той остави езичето на огъня да порасне, докато документът бе обхванат целият от пламъци. Малко преди да опари пръстите си, Грейлок го пусна и той полетя нагоре от отделящата се топлина.

Ерик се почувства опустошен. Сега разбра, че каквото и да беше очаквал от срещата на това самотно място, беше значително повече от това, което се случи.

— Има ли нещо друго? — обърна се той към Грейлок, докато мечемайсторът яхваше кобилата.

— Само това — каза Оуен. — Настоява да вземеш предвид сериозно опасността и настоящото предупреждение.

— Знаеш ли какво означава това?

— Не и от него, Ерик, но не съм глупак, за да не се досетя. Може би наистина ще е най-мъдро да поемеш пътя към един нов дом още преди да се върнем от Крондор. Стефан има буен темперамент и е опасна личност.

— Оуен? — рече Ерик.

— Какво?

— Мислиш ли, че някога е обичал истински майка ми?

Грейлок като че ли беше изненадан от въпроса. Замълча, после каза:

— Не мога да говоря за това. Баща ти е човек, които крие чувствата си. Но ще ти кажа друго: каквото и да си прочел в това послание, вземи го присърце и му вярвай, защото в този мъж няма подлост.

Той препусна и Ерик остана сам. И изведнъж почна да се смее. Всичко в живота му беше започнало с една подлост. Или Грейлок беше слаб съдия относно характера на своя господар, или Ото се беше променил, след като беше прелъстил майката на Ерик. Но за младежа не беше от значение кое от двете е истина.

Несигурен в собствените си чувства, той пое към къщи. Беше разбрал, че Грейлок няма да си губи времето да подчертава предупреждението на баща му, ако не го заплашваше смърт. За пръв път през живота си Ерик започна да обмисля напускането на Рейвънсбърг. Отново се засмя на иронията на съдбата, защото преди малко повече от месец дойде вестта, че гилдията е утвърдила регистрацията, подадена от Натан за Ерик като чирак.

Горчив метален вкус изпълни устата му и стомахът му се сви, докато крачеше в сумрака. Желанията му бяха малко, нуждите му — прости, но изглеждаше, че съдбата ги прави невъзможни.

Не знаеше какво да каже на майка си и крачеше състарен три пъти повече от възрастта си, с бавна и колеблива крачка и с рамене, сведени под непосилния товар.

3.

УБИЙСТВО

Ерик спря.

Звукът на толкова много конски подкови, чаткащи по каменната настилка на пътя, беше нещо необичайно за Рейвънсбърг. Той смъкна вързопа с дрехи, който беше приготвил преди минута, и го сложи върху сандъка, където се намираха личните вещи на майка му.

Чаткането се усили и той разбра, че към хана се насочват група конници. Погледна към Мило, който тихо говореше с Фрида в другия край на кухнята. Решението да напуснат Рейвънсбърг беше трудно, но за най-голяма изненада на Ерик майка му не се възпротиви. Тя сигурно се беше отчаяла, че никога няма да осъществи девическата си мечта да види сина си узаконен. Натан се мъчеше да ги убеди да останат, а когато стана ясно, че все пак напускат, ги посъветва да заминат за Далечния бряг. Оцени много високо благородниците от Далечния бряг, херцог Марк, братовчед на краля и барон на Тулан, който беше направил всичко възможно, за да помогне на пострадалите от гибелното разрушение на областта от пиратите преди четвърт век. Заплахите на Стефан отвращаваха Натан, чиято представа за отговорността на благородниците пред обикновените люде се различаваше твърде много от житейския опит на повечето хора от хана.

Както би казал Мило, благородничеството на Запада се различаваше много от това в Даркмоор.

Ерик и Фрида събираха нещата си, готови да се качат сутринта на пътническата карета, която щеше да ги откара на запад към Крондор. Ерик трябваше да се отбие и в Дома на гилдиите с нарочно писмо от Натан, в което се обясняваше, че напускането му на ковачницата в Рейвънсбърг няма нищо общо с неговите занаятчийски умения. Описваха се повече подробности, отколкото Ерик би искал да научат чужди хора, но Натан го убеди, че гилдията е като едно семейство. Писмото молеше настойчиво гилдията да намери място за Ерик някъде на Далечния бряг или на Островите на залеза.

Тропотът на конете, влизащи в двора на хана, накара Фрида да хвърли тревожен поглед към Ерик. Бяха изминали само два дни, откакто Грейлок бе изгорил посланието на Ото, но тя се опасяваше, че Стефан може да избърза да причини зло на сина й.

Ерик отвори вратата и видя двайсетина мъже от баронската гвардия да слизат от конете. Водеше ги Оуен Грейлок.

— Майстор Грейлок, какво става?

Ерик очакваше Оуен да каже, че са дошли да го арестуват, но вместо това мечемайсторът на барона го хвана под мишница и го дръпна настрани от войниците.

— Баща ти. Получи нов удар. Свърнахме назад вчера следобед и сега трябва да направим престой. Лекарят казва, че няма да успее да стигне Даркмоор. Настанен е в „Опашката на пауна“ — най-скъпия хан в Рейвънсбърг, а свитата му ще бъде разпределена по другите странноприемници. Друг отряд язди цяла нощ към Даркмоор, за да предупреди баронесата. Баща ти няма да живее повече от няколко дни.

С учудване Ерик разбра, че вестта за предстоящата смърт на баща му не предизвиква у него никакви чувства. Посланието, което бе получил от барона, изпари и последните му детински мечти и ги замени с представата за човек, неспособен да извърши елементарното за жена си и детето си. Най-многото, което изпитваше, бе чувство на съжаление. Накрая рече:

— Не знам какво да кажа, Оуен.

— Помисли ли за последния ни разговор?

— Утре сутрин майка и аз напускаме града.

— Добре. Стой настрани от площада тази вечер и гледай утре да си в каретата, когато потегля. Стефан и Манфред естествено са притеснени и не може да се каже какво е в състояние да направи избухливият ти брат. Докато старият е все още жив, той ще бъде, може би, с вързани ръце и ако не те мерне някъде, всичко ще е наред.

И като погледна войниците, добави:

— Докато заемам този пост при барона, ще останем тук.

Ерик разбра, че Грейлок нарочно е решил неговият отряд да отседне в хана „Червената патица“, заради евентуалните неприятности, и му каза:

— Благодаря ти, Оуен.

— Правя само това, което желае моят господар, Ерик. Сега влез и кажи на Мило, че се нуждая от всичките възможни стаи.

Скоро ханът се изпълни с хора, а Розалин, Фрида и Мило бързаха, за да подготвят стаите за гостите. Всеки войник наглеждаше собствения си кон, но Ерик и Натан трябваше да отнесат сено в обора и в големия открит корал от северната страна на хамбара, където бяха прибрани дванайсет от конете на отряда.

Ерик привърши с последната бала сено и се изплакна в ковачницата. Натан застана зад него и му каза:

— Съжалявам да чуя това за баща ти, Ерик.

Младежът повдигна рамене.

— Не съм много разстроен, Натан. Мило е бил единственият баща, когото познавам, макар че се е държал с мен повече като добър вуйчо. Ти, през последните пет месеца, се отнасяше с мен повече като със син, отколкото Ото през целия ми живот. Не знам какво трябва да чувствам.

— В тия неща няма „трябва“, момче. — Натан постави ръка на рамото на Ерик и го стисна. — Чувстваш това, което чувстваш, и то не е нито право, нито грешно. Ото е твой баща, макар и никога да не си го познавал. — После продължи спокойно: — Това усещане е много особено — когато съпругата ти е много заета с болестта на детето или когато слушаш бърборенето на малчугана след дълъг и уморителен ден, защото това е гласчето на твоето дете и именно то те прави баща, а не забременяването на една жена от теб. Всеки глупак може да го направи. Друго е, когато успокояваш детето, уплашено през нощните часове, или когато го подхвърляш във въздуха и то звънко се смее. Ти не си получил от Ото нищо от това. Мога да разбера как си се чувствал, когато е минал край теб.

— Ще ми липсваш, Натан. — Ерик погледна набития ковач в очите. — Наистина. Ти ми помогна да разбера много неща. Да разбера какво е баща.

И прегърна якия ковач.

— А ти — рече Натан — ми даде възможност да разбера какво би било, ако синът ми беше жив, Ерик. Винаги ще ценя това.

После с груб, лаещ смях додаде:

— Без да искаш, направи живота на следващия ми чирак ад, момче. Ти си много сръчен и с години опит. Може би ще си изпускам нервите с някое смотано момче на четиринайсет години, което досега не е стъпвало в ковачница.

— Не вярвам в това, Натан — каза Ерик. — Ти ще се отнасяш честно с него.

— Хубаво, да не се размекваме пред раздялата. Нека влезем да хапнем нещо преди войниците да се изяли всичко.

Ерик се засмя и едва сега осъзна, че е гладен, въпреки предстоящата му раздяла с родното място и факта, че никога нямаше да се върне; въпреки сянката на смъртта, надвиснала над баща му.

Влязоха в кухнята и намериха Фрида, заета с приготвянето на храната, като че ли беше една обикновена вечер в хана. Розалин тичаше между общата зала и кухнята, а Мило точеше бира и наливаше вино зад тезгяха.

Ерик и Натан се поизмиха и влязоха в залата. Вместо обикновения шумен разговор, войниците ядяха тихо и пийваха по чаша, като се стараеха да говорят ниско. Оуен седеше сам на една маса и им махна да седнат при него.

Мило им донесе големи стъклени чаши с вино и като се оттегли, Оуен каза:

— Накъде се отправяте утре, Ерик?

— За Крондор — отговори младежът. — До канцеларията на гилдията, за да взема документ за чирачество на друго място.

— На запад, така ли?

— Да. Към Далечния бряг или Островите на залеза.

— Открили са — каза Натан — скъпоценни камъни и злато в планините близо до Джорнил, така че народът се стича натам. Търговските фирми от Свободните градове, както и всеки авантюрист, крадец или мошеник, са се насочили натам. Но от друга страна, това е добре, защото херцогът на Крудий е поискал допълнителни ковачи, както и други занаятчии за своите селища.

— Тия места не са се променили много — кимна Оуен — и повечето от нас са дошли на тоя свят, без да могат да ги променят. Но извън нашите места с малко амбиция, здрав разум и зрънце късмет един обикновен човек може да стане богат и дори да влезе в редовете на благородничеството.

— С късмет да станеш богат можеш, предполагам — каза Ерик. — Но обикновен мъж да стане благородник?

— Не е широко известно — Оуен показа кривата си усмивка, — но съветникът на краля, херцогът на Риланон, произхожда от обикновено семейство.

— Наистина ли? — възкликна Натан.

— Навремето е направил някоя и друга услуга на покойния принц на Крондор и е получил скуайърска титла още като младеж. Ловкостта и верността му в служба на короната му спечелиха бързо издигане и сега е на второ място по власт в кралството. — Той понижи гласа си до шепот. — Някои твърдят, че дори не е бил обикновено момче, а обигран крадец.

— Това е невъзможно — каза Ерик.

— Нищо не е невъзможно — вдигна рамене Оуен.

— Е, може би, когато е бил момче — каза Ерик, — но това е било преди петдесет години.

— Нещата се променят — каза Оуен. — Някога, преди стотици години, тук е минавала границата, Ерик.

Ерик смръщи вежди като че ли не бе разбрал.

— Израснах на Далечния бряг, Ерик — каза Натан. — Мисля, че приятелят ти Грейлок иска да ти каже, че ще откриеш голяма разлика, когато заминеш оттук. Там има хора, които много повече се интересуват от това, което можеш и знаеш, отколкото кой си или кой е бил баща ти. Много неща се случват и няма време да се интересуваш от обществените рангове. Там зависиш от околните. Таласъмите, Тъмните братя, най-различни бандити и други проблеми постоянно те държат нащрек — това кара човек да се радва, ако може да получи помощ от съседа си. Няма да имаш време да се безпокоиш за много от нещата, които тук оформят всекидневния живот.

Грейлок кимна. Ерик за момент не каза нищо, замислен върху това, че нещата в крайна сметка могат да се обърнат за добро.

Вратата на хана се отвори и вътре нахлу Ру.

Зърна Ерик и другите двама, забърза се към тях и като се поклони с цялата любезност, на която бе способен, каза на мечемайстора на барона:

— Майстор Грейлок, чакат ви незабавно в „Опашката на пауна“.

Оуен хвърли бърз загрижен поглед на Ерик. Новините сигурно не бяха добри. Мечемайсторът стана, взе си набързо довиждане и излезе, а Ру седна на мястото му.

— Ти да не си станал скуайър, Ру? — подметна Натан.

Ру направи кисела физиономия.

— Висях си край фонтана пред Дома на винарите и фермерите, дойде един войник и ни нареди да се пръснем, да намерим на всяка цена мечемайстора и да му предадем да бърза към „Опашката на пауна“. Казах на другите момчета, че тръгвам за насам.

— Надявах се да минеш тази вечер — усмихна се Ерик.

— Щях да дойда по-рано, но Гуен е край фонтана и…

— Така че ще се върнеш там — поклати глава Ерик, — за да й окажеш нужното внимание, нали?

— Опитвам се — отвърна Ру.

— Би ли искал да чиракуваш в ковачницата, Ру? — попита Натан.

Това беше шега и всички го знаеха.

— Какво, да бъда целият мръсен и в сажди ли? — възкликна Ру. — Целите ви ръце са в мазоли, а конете ви стъпват по краката! Не харесвам живота ви. Имам си други планове.

Ерик се засмя, но Натан каза:

— Наистина ли? И какви по-точно?

Ру се огледа, като че ли се боеше да не го подслушват.

— Има начини да си изкарваш прехраната, без да имаш нищо общо с гилдиите и чираците, майсторе.

— Както си я подкарал, ще свършиш в затвора, Ру — намръщи се Натан.

— Не, нищо незаконно, кълна се. — Ру вдигна ръце като самата оскърбена невинност. — Понеже баща ми често се мъкне до Крондор и обратно, много добре знам какви възможности предлага пазарът за различните стоки. Спестил съм малко пари и тия дни ще ги вложа в един товар стока.

— Ще трепериш над превоза ли? — Натан изглеждаше впечатлен.

— В Крондор и Саладор има профсъюзи, които обикновено подбиват цената на товарните коли от един град до друг, или на товарите от корабите, пристигнали от далечни пристанища. Те имат редовни клиенти и от тази работа правят добри пари.

— Истина е, но все пак има риск — кимна Натан. — Ако една стока не е доставена навреме, печалбата ти може да изчезне. И още по-лошо, ако бандити нападнат кервана или корабът потъне, губиш всичко.

Ру изглеждаше спокоен, като че ли това никога нямаше да се случи.

— Мисля да започна с малко и да натрупам капитала си за няколко години.

— Какво смяташ да правиш, за да си изкараш хляба и да си платиш покрива, след като вложиш всичките си пари в такива начинания? — попита Натан.

— Е — каза Ру, — още не съм помислил за това, но…

— С какъв капитал разполагаш, Ру? — прекъсна го Натан.

— С трийсет златни лири — гордо каза младежът.

— Много добре за начало. — Натан беше впечатлен. — Не бих искал да те питам как толкова млад си събрал това богатство. А ти — обърна се той към Ерик — се прибери в ковачницата и не се мяркай много-много. Когато утре сутрин пристигне каретата, ще има достатъчно време за сбогувания. Ако майстор Грейлок иска да ти каже още нещо, ще го изпратя при теб.

Ерик кимна и стана. Ру го последва. Двамата младежи минаха през претъпканата обща зала и влязоха в кухнята. Розалин тъкмо тръгваше да занесе голям поднос със зеленчуци на войниците. Фрида работеше трескаво, приготвяйки задушеното, като че ли всичко бе както обикновено.

Двете момчета продължиха край корала с конете, които надигнаха глави да ги разгледат, и Ерик огледа по навик краката им.

— Утре Мило ще трябва да купува още сено — промърмори той на Ру, докато двамата бавно минаваха край оградата. — Тези коне ще изядат всичко до покрива на навеса, докато си тръгнат.

Ру се обърна и тръгна пред Ерик заднишком. Почти подскачаше.

— Ерик, нека да дойда с теб.

— Защо? — попита Ерик.

— Виж, ти си единственият истински приятел, който имам, а и нямам занаят. Майтапех се като казвах, че мога да се запиша в профсъюзите. Бих могъл да намеря работа в Крондор и да вложа парите си. В Крондор ще откриеш, че има много по-интересни неща от това да си чирак.

Ерик се засмя и спря. Ру също спря.

— А какво ще каже баща ти?

— Той и без това се е отказал от мен — каза Ру горчиво. — Не ми е промълвил и дума, откакто мама умря, тоя дъртак. — Изведнъж, като по чудо, в ръката на Ру блесна нож, после бързо се скри в широкия му ръкав. — Мога да се погрижа за себе си, ако стане нужда. Хайде, нека да дойда с теб.

— Ще говоря с майка — каза Ерик. — Едва ли ще изпадне във възторг.

— Ще я придумаш.

— Добре, да предположим, че успея, но ще трябва да си събереш нещата и да имаш пари, за да платиш на кочияша.

— Всичко, което имам, е в една торба у нас. Ще изтичам да я взема.

И изчезна в тъмницата. Ерик поклати глава. Огледа се с внезапен пристъп на меланхолия. Това щеше да е последната му нощ под покрива на хана. Жилището му беше бедно и скромно; обикновено капеше, беше ветровито и предлагаше малка защита от зимния студ и лятната горещина, но това бе домът му. А и Мило и Розалин щяха да му липсват.

Докато се качваше на чардака, си помисли за Розалин. Тя бе красива, но не така дразнещо привлекателна като Гуен и някои от другите тукашни момичета. Чувствата му към нея често се смесваха с почти семейните отношения. В сърцето си я чувстваше като сестра, макар и не по кръв, и макар да се интересуваше от момичетата, като всяко момче на неговите години, изпитваше някакво неудобство към Розалин. И все пак щеше да му липсва най-много.

Уморен от дългия работен ден и от грижите, Ерик бързо се унесе, но не след дълго се събуди, обзет от надигаща се в него необяснима паника. Седна и се огледа в тъмнината. Невидими врагове се промъкваха наблизо. Откъм хана долитаха гласове на мъже, а конете пръхтяха зад оградата на корала и в конюшнята. Ерик легна пак, подложи ръка под главата си и се замисли за странното чувство за опасност, което внезапно го бе обзело.

Затвори очи и отново видя лицето на Розалин. Щеше да му липсва, както и останалите. Скоро отново се унесе. Преди да потъне в дълбок сън му се присъни, че Розалин го вика.

— Ерик!

Ерик стреснато се надигна. Една ръка разтърсваше рамото му.

— Ерик! — Беше гласът на Ру. Приятелят му бе облечен както преди, но носеше малка торба, преметната през рамо.

— Какво има?

— Бързо! При фонтана! Розалин!

Ерик почти се плъзна надолу по стълбата. Ру бързо се спусна зад него, толкова бързо, колкото можеше. Ерик изтича покрай корала и като мина край хана, чу гласовете вътре.

— Колко е часът?

— Беше девет, когато камбаната би за последно. Мисля, че вече е към девет и половина.

Ерик знаеше, че когато в града има толкова войници, някои от момичетата ще са край фонтана. Но обикновено Розалин не се смесваше с тях.

— Какво е станало?

— Не знам — отвърна Ру. — Гуен ще ти каже.

Стигнаха тичешком фонтана. Трима млади, свободни от наряд войници се опитваха да впечатлят местните момичета с разкази за геройствата си. Но изражението на Гуен под слабата светлина на фенерите показваше, че всякакви мисли за безобидни флиртове са изчезнали. Изглеждаше много разтревожена.

— Какво става? — попита Ерик.

— Розалин дойде тук да те търси.

— Бях в моята стаичка — рече Ерик.

— Каза, че те викала, но не си се обадил — отвърна Гуен.

— Къде е сега?

Ерик прокле дълбокия си сън.

— Била отишла някъде със Стефан — каза Ру.

— Какво? — Ерик трепна при споменаването на името на природения си брат и сграбчи Гуен за ръката. — Кажи ми какво стана.

Гуен кимна, за да го накара да се отдалечат от войниците.

— Тъкмо си тръгваше за хана, когато се появиха синовете на барона. Стефан започна да я ухажва, но нещо в държането му не й хареса. Тя се опита да си тръгне, но не знаеше как да го каже на човек с неговия ранг, и когато той я хвана за ръката, тръгна с него. Но той не я поведе към хана; отидоха към старата градина. — Тя махна с ръка, за да му покаже накъде. — Той по-скоро я влачеше, Ерик, отколкото я водеше.

Ерик понечи да тръгне към градината, но Гуен го хвана за ръкава.

— Ерик, била съм със Стефан. Последния път, когато беше тук, се качих в неговите стаи в „Опашката на пауна“… — Гласът й затихна, като че ли се срамуваше да говори. — Останаха ми белези от него, Ерик. Обича да удря, когато те обладава, и когато заплаках, това го разсмя.

Без да й каже нищо, Ерик хукна към ябълковата градина. Ру сграбчи Гуен за ръката и каза:

— Бягай в „Червената патица“ и намери Натан. Кажи му какво се е случило и нека бързо дойде в градината!

Девойката се спусна към хана. Тримата войници се загледаха след нея. После един изгледа Ру с открито любопитство.

— Ако не искате кръвопролитие, бягайте и намерите Оуен Грейлок и му кажете да дойде в старата ябълкова градина — подвикна им Ру.

После се стрелна с всички сили, за да догони бързо изчезващата сянка на Ерик. Слабичкият Ру беше един от най-добрите бегачи в града, но Ерик вече беше излязъл извън осветения от фенерите площад и се беше загубил по улиците, водещи към старата градина в края на града.

Ру летеше по улиците, подметките му чаткаха по настилката с такава сила, че сигурно събуждаха раздразнение и гняв сред живущите. Всяка стъпка звучеше като ръка, пляскаща шамари, и той усети как кръвта му кипва. Ру бързо се гневеше и бавно се успокояваше и предчувстваше, че предстои свада и че трябва да помогне на приятеля си. Въобще не харесваше Стефан, от това, което беше видял и разбрал за него, но с всяка крачка, приближаваща го към свадата, това чувство се превръщаше в сериозна омраза. Като остави зад себе си и последните сгради, той мерна Ерик някъде напред, после приятелят му изчезна в тъмнината.

Ру тичаше с всички сили, но Ерик беше обзет от ярост, която караше краката му да летят. Ру никога не го бе виждал да тича толкова бързо.

Мина през долното пасище, прескочи оградата и се озова в старата ябълкова градина, любимо място на младите любовници в топлите нощи. Дърветата хвърляха заплашителни сенки и Ру бе принуден да забави крачка. Изведнъж се озова пред Ерик, който се обърна, направи му знак да мълчи и прошепна:

— Насам.

Ру се ослуша, като се мъчеше да долови нещо, но чу само туптенето на собственото си сърце. После долови слабо шумолене, като търкане на дреха в дреха. Идваше от посоката, която бе посочил Ерик. Ру кимна.

Ерик се придвижи с дебнещата стъпка на ловец. Във всичко това имаше нещо много объркващо. Розалин никога не бе идвала с момче тук, в ябълковата градина, защото идването тук означаваше само едно нещо. А Ерик бе сигурен, че Розалин все още е девствена — все още бе много млада, за да си има любовник. Някои момичета, като Гуен, съзрели по-рано, се наслаждаваха на компанията на по-големите момчета, докато други бяха все още срамежливи. Розалин беше не само стеснителна и срамежлива, но извън хана на баща си се плашеше от момчешките компании. Разбира се, Ерик и Ру правеха изключение. Дори и най-невинният комплимент я караше да се изчервява и когато другите момичета започваха да си говорят за градските момчета, изпадаше в огромно притеснение. Ерик чувстваше със сърцето си, че тя е в опасност, и тишината в градината го плашеше. Ако някъде се любеше друга двойка, нощта щеше да носи звуците им.

Внезапно вик на момиче разцепи нощта, следван от звук на удар, после настъпи тишина. Ерик затича. Ру се поколеба за миг, след това го последва.

Ерик тичаше, без да мисли, натам, откъдето бе дошъл викът. И изведнъж видя Розалин и замръзна. Девойката лежеше до дънера на едно дърво, лицето й беше изподрано, а дрехите — разкъсани. Блузата й беше раздрана грубо, като откриваше гърдите й, а полата й беше дърпана така силно, че само около кръста й беше останал един парцал. Беше неподвижна и от носа й шуртеше кръв. Ерик почувства как в него се надигна нещо горещо и заслепяващо.

Някакво чувство за движение, отколкото нещо наистина видяно, го накара да мръдне вдясно и това спаси живота му. Пареща болка избухна в лявото му рамо — Стефан го бе пробол със сабята си. Ерик почувства как коленете му се подкосяват от неочаквания удар. После Ру прелетя край приятеля си и заби глава в корема на Стефан. Ерик почти припадна, когато стоманеното острие се измъкна от рамото му. Погледът му се замъгли, стомахът го присви и трябваше да се насили, за да не изгуби съзнание. Помъчи се да стане и тръсна глава, за да я проясни. Паническият вик на Ру за помощ му възвърна силите.

В тъмното можеше да види как Ру се бори със Стефан на земята. По-дребното момче беше изненадало сина на барона, но това предимство бе отминало — Стефан вече го беше затиснал. Само това, че сабята му беше предназначена за бой на разстояние, спаси живота на Ру. Ако Стефан имаше кама, момчето сигурно вече щеше да е мъртво.

Ерик превъзмогна страшната болка в лявото си рамо и с една-единствена стъпка застана зад Стефан. Наведе се, грабна го през кръста и го стисна в меча прегръдка. От гърлото му излезе първобитен рев. Въздухът изскочи от гърдите на Стефан, сабята се изплъзна от ръката му и той пусна Ру. Ерик го надигна във въздуха, Стефан можеше единствено да рита безпомощно.

Ерик, обзет от духа на отмъщението, се опитваше да задуши живота в гърдите на противника си. Не можеше да откъсне очи от Розалин, която лежеше като няма картина, свидетелство за жестокостта на Стефан. Беше я виждал гола като дете, защото се бяха къпали заедно, но не и откакто беше пораснала. Видът на гърдите й, кръвта, капеща помежду им, беше нещо потресаващо за него. Любим, съпруг и дете би трябвало да докосват тази плът с безкрайна любов и нежност. Неговата Розалин заслужаваше нещо по-добро от грубото отношение на един преситен и жесток благородник.

Ру скочи, ножът му блесна изпод ризата. Убийствен блясък се появи в очите му, докато пристъпваше напред. Стефан се съпротивляваше с истерична сила и Ерик чувстваше, че хватката му отслабва. Докато Ру ги приближаваше, Ерик чу далечен глас да вика: „Убий го!“ и докато дребният младеж замахваше с ножа, разбра, че това е неговият собствен глас, заповядващ смъртта на наследника на барона.

Стефан замря и се отпусна, после главата му клюмна безжизнено, дори когато Ру измъкваше ножа си, той не помръдна. Ерик почувства как кожата му настръхва, като че ли държеше в ръце нещо мръсно, и го пусна. Стефан тежко тупна на земята.

Ру стоеше над него с кървавия нож в ръка и Ерик видя яростта, която искреше в очите на приятеля му.

— Ру? — каза той.

Приятелят му премига и погледна ножа си, после погледна Стефан. Обърса острието в ризата на убития и хвърли ножа настрани. Объркване и гняв все още замъгляваха съзнанието му и той търсеше някакъв друг обект, за да излее мъстта си, и затова изрита тялото на Стефан. Носът на обувката му удари ребра и ги счупи. С последен жест на задоволство той се изплю върху трупа.

Внезапно гневът напусна Ерик.

— Ру? — повтори той и приятелят му се обърна към него.

Лицето на Ерик изразяваше притеснение, а това на Ру — маска на объркан гняв; за трети път ковачът трябваше да викне името на приятеля си. Най-сетне той отвърна с глас, дрезгав от вълнение и страх.

— Какво?

— Какво направихме?

Ру го погледна за момент неразбиращо, после пак погледна трупа и изведнъж разбра какво всъщност е станало.

— О, богове! Ще ни обесят.

Ерик погледна Розалин и забрави за собствената си съдба. Върна се при дървото и коленичи до нея. Беше жива, но дишането й беше слабо и пресекливо. Той стоеше безпомощно и не знаеше какво да направи — да я покрие ли, или да се помъчи да спре кръвотечението от носа й. После тя леко изхлипа.

Ру се появи с модното наметало на Стефан и я зави.

— Тя е в опасност — каза Ерик.

— И ние — отвърна Ру. — Ако останем тук, ще ни арестуват и ще ни обесят, Ерик.

Ерик като че ли се канеше да вдигне Розалин на ръце, но приятелят му изсъска:

— Трябва да се махаме веднага!

— Какво искаш да кажеш? — попита Ерик.

— Убихме сина на барона, идиот такъв — рече другият младеж.

— Но той нападна Розалин!

— Това не ни даваше право да го убием, Ерик. Би ли отишъл в съда, за да се закълнеш, че това е станало само заради Розалин? Ако беше всеки друг, а не природеният ти брат… — Той остави мисълта си недовършена.

— Не можем да я оставим тук — каза Ерик.

Гласове на викащи мъже отекнаха в нощта.

— След малко ще я намерят. След няколко минути тази градина ще бъде пълна с войниците на барона.

И наистина далечните гласове на мъжете се приближаваха към градината.

— Не трябваше да го убиваме, Ерик. — Ру беше готов да побегне незабавно. — Ако ни изправят в съда и ни накарат да даваме показания, няма да можем да се закълнем, че е трябвало да го убием. — Ру стисна рамото на приятеля си, като че ли искаше да го повлече извън градината. — Исках го мъртъв, Ерик. Ти също. Ние го убихме.

Ерик откри, че е почти невъзможно да мисли ясно. Знаеше, че е изпитал желание за убийство, докато се беше борил със Стефан, но сега това беше откъслечен спомен и събитията се смесваха.

— Парите ми са тук — Ру посочи торбата си, — така че можем да отпрашим за Крондор и да заплатим пътя си до Островите на залеза.

— Защо точно там?

— Защото след като човек живее година и един ден на Островите на залеза, получава опрощение, независимо какво престъпление е извършил преди да отиде там. Това е древен закон, откакто Островите са се присъединили към Кралството.

— Но те ще ни търсят.

Розалин помръдна и изстена. Ру се наведе към нея и попита:

— Можеш ли да ме чуеш?

Момичето не отговори.

— Вероятно ще помислят — продължи той, — че сме тръгнали към Кеш. Човек може да се скрие в Долината на сънищата и да пресече границата без много труд. — Долината беше граничен район между Островното кралство и Велики Кеш и представляваше ничия територия, използувана от контрабандисти и бандити. В района бяха разположени гарнизони и от двете страни на границата. Хората идваха и си отиваха и тамошните жители рядко задаваха въпроси.

Ерик се опита да помръдне рамото си и усети пробождаща болка.

— Така не е редно — каза той.

— Ако останем тук — поклати глава Ру, — ще ни обесят. Дори и да разполагаме с двайсет свидетели, Манфред ще направи така, че да ни изкарат виновни. — Младежът се огледа. Далечни гласове цепеха нощта. — Някой идва. Трябва да тръгваме веднага!

— Трябва да се върна до хана… — почна Ерик.

— Не — каза Ру. — Те ще очакват това. Ще се спуснем по стария западен друм. Ще ходим цяла нощ и на разсъмване ще навлезем в горите. Дори ако изпратят преследвачи с кучета, до обед ще сме пресекли дузина или повече потоци.

— Но майка ми…

— Тя ще е в безопасност — прекъсна го Ру. — Манфред няма причина да я тормози. Винаги ти си бил заплахата, не майка ти.

Вик откъм другата страна на градината накара Ру да се изпоти.

— Вече са ни заобиколили. В клопка сме!

— Там! — каза Ерик и посочи едно голямо старо дърво, на което двамата си бяха играли като деца. Разположено в центъра на градината, дървото беше гъсто обсипано с листа и можеше да предложи укритие.

Изтичаха до дървото и Ру попита:

— Как ти е рамото?

— Реже ме като с бръснач, но мога да го движа.

Ру не се поколеба и започна да се катери. Изкачи се толкова високо, колкото можа, като остави по-долните и по-яки клони за Ерик. Докато Ерик се скриваше в листака, отвсякъде започнаха да се приближават факли и фенери.

Ру се изпусна за момент, но успя да се задържи, а Ерик беше почти готов да припадне от болка, страх и потрес.

За него смъртта на Стефан все още беше нещо нереално; можеше да види тъмната сянка на тялото му на земята и очакваше всеки миг да се надигне като в представление по време на панаир.

После един войник с фенер видя Розалин и викна:

— Майстор Грейлок! Насам!

През листата Ерик едва виждаше фигурите, които се устремиха към мястото, където Розалин и Стефан лежаха на няколко метра един от друг.

— Как е момичето? — попита друг глас.

— Не е добре, мечемайсторе — каза трети. — Ще трябва да я занесем при лекаря.

А после Ерик чу яростния вопъл на Манфред.

— Убили са брат ми! — Последваха клетви и яростен вик. — Ще го убия със собствените си ръце!

Ерик зърна слабата фигура на Оуен Грейлок между листата и чу мечемайсторът да казва.

— Ще открием кой го е направил, Манфред.

Ерик поклати глава. Тримата войници, които го бяха видели заедно с Ру, сигурно щяха да докладват за тях. Един войник каза:

— Знам, че имаше смъртна вражда между копелето и брат ти, но защо момичето е пребито?

Ерик знаеше, че вече са разбрали коя е, и почувства как гневът му отново пламва. Обади се познат глас:

— Ерик не би наранил Розалин. — Беше дошъл Натан.

— Да не искаш да кажеш, че брат ми е направил това, ковачо?

— Млади господине, знам само, че това момиче е нежно като душица, като божи ангел. Тя беше сестра на Ерик и една от малкото приятелки на Ру. Двете момчета не биха направили това. — После натъртено добави: — Но мога със сигурност да си представя, че биха убили всеки, който го стори.

— Не виждам извинение за едно черно убийство, ковачо. Никой член на семейството ми няма да разсъждава по друг начин. — Гласът на Манфред прерасна в яростен вик. После той изкомандва гневно: — Всички да яхнат конете и да претърсят местността. Ако тези две престъпни кучета бъдат намерени, искам да ги задържите, докато не дойда при войниците, които са ги открили. Не искам да бъдат обесени, докато не съм там, за да гледам.

— Не трябва да се бесят ей така направо, млади господарю — издигна се гласът на Натан над мърморенето на събралите се мъже. — Има закони. И като член на семейството, би било неправилно вие или баща ви да седите между съдебните заседатели; когато ги заловят, Ерик и Ру трябва да се изправят пред кралското правосъдие. — После тонът на Натан стана предупредителен. — Ерик е чирак на гилдията, така че ако наистина искате беди, опитайте се да сложите примка на шията на чирака ми без съответната присъда.

— Ще намесите гилдията, така ли? — попита Манфред.

— Сигурно — отвърна Натан. Ерик почувства, че очите му се насълзяват. Натан бе разбрал защо се бе случило това. — Предлагам младият господар да се върне при баща си. Трябва да му бъде занесена тази скръбна вест, и то от човек, когото той обича. — И за да приключи с въпроса, каза: — И това би трябвало да сте вие, млади господине.

Розалин помръдна и изстена и Натан пое командването.

— Майстор Грейлок, бихте ли наредили на две от вашите момчета да я занесат в хана?

Грейлок даде нареждането си и започна да издава команди за търсенето на Ерик и Ру.

Те останаха скрити на дървото, докато войниците се пръснаха във всички посоки, и не проговориха, докато всичко не затихна.

После бавно се спуснаха на земята и се приведоха, като се оглеждаха за движение или звук, подсказващ, че са разкрити. Най-после Ру каза:

— За кратко щастието бе на наша страна.

— Защо?

— Не мислят, че сме зад тях. Докато разширяват кръга на търсенето, ще можем да открием по-подходящи места за измъкване. Всеки местен фермер би се сетил за стария западен друм, но Грейлок вероятно никога не е чувал за него; всичките му пътешествия на запад са били по Кралския път. За известно време трябва да се безпокоим от войниците пред нас, а не зад нас.

— Мисля, че би трябвало да се предадем — каза Ерик.

— Ти може да разчиташ, че Натан ще те подкрепи чрез гилдията — рече Ру, — но аз нямам такава защита. Манфред ще ме обеси преди залез-слънце в деня, когато ме открият. А мисля, че няма и да се тревожи много за закона, защото разбира, че сега заплашваш не наследеното право на Стефан, а неговото.

Ерик почувства как коремът му се свива. Ру прошепна:

— Ти го направи следващия барон, но мисля, че няма да иска да те види близо до себе си, за да ти благодари, Ерик. Ние сме мъртви, ако не отпрашим право към Островите на залеза.

Ерик кимна. Главата му все още бе замаяна и болката го мъчеше, но той се изправи на отслабналите си крака и без дума повече последва Ру в тъмнината.

4.

БЕГЪЛЦИ

Ерик падна.

Ру се обърна и помогна на приятеля си да се изправи. В далечината се дочуваше лай на кучета, придружен от тропот на коне.

Младежите бяха тичали непрекъснато, откакто предната нощ бяха напуснали градината, като си бяха позволявали по няколко минути почивка. Раната на Ерик не преставаше да кърви, макар и слабо. Но продължаваше да тупа и да пари и той се усещаше все по-слаб от часа, когато започнаха да се спускат по ниските планини на Даркмоор.

Западната област на провинцията и северното направление на Кралския път все още бяха слабо населени. Скалистата почва не привличаше с нищо селските стопани и макар значителна част от земята да беше очистена от дървета, си оставаше неизорана. Дебели дървени трупи сочеха пътя към море от пънове, замествани само от внезапно изскочили каменни ридове. Областта беше пълна с долове, пропасти, задънени каньони и ниски равни ливади. Въпреки че бяха тичали по течението на няколко потока, лаят на кучетата с часове се носеше от вятъра. Сега, когато Ерик отслабна напълно, звукът приближи съвсем.

— Къде се намираме? — попита Ерик. Утринното слънце вече се издигаше над върховете зад тях.

— Не съм много сигурен — каза Ру. — Когато отбихме от стария път, май малко заобиколихме. Но слънцето ни е откъм гърба, така че очевидно вървим на запад.

Ерик се огледа. От челото му струеше пот. Той я обърса и каза:

— Да, по-добре да продължим.

Но след три или четири колебливи стъпки пак падна. Ру се помъчи да вдигне приятеля си.

— Защо си толкова дяволски едър?

— Продължавай без мен — каза Ерик като се мъчеше да си поеме дъх.

Ру настръхна, обзе го паника. Кой знае как, намери сили и успя да изправи Ерик.

— И да трябва да обяснявам на майка ти как съм те зарязал? Хич и не помисляй.

Мълчаливо се молеше Ерик да може да продължи да ходи достатъчно дълго, за да намерят убежище и да избягат от преследващите ги кучета. Беше направо ужасен. Известен като един от най-сърцатите младежи в Рейвънсбърг, Ерик беше почти толкова пословичен с издръжливостта си, колкото и със силата си. Способността му да се труди от зори до мрак още от десетгодишен, да върти тежкия чук и да издържа тежестта на спънатите коне, облегнати на него, докато ги подковаваха — всичко това носеше на Ерик едва ли не слава на свръхчовек сред градските жители. Слабостта му беше така необичайна за Ру, както и за самия Ерик. Ру се плашеше от това повече, отколкото от всички други трудности, които предстояха. Докато младият ковач беше до него, той вярваше, че има изгледи да успеят да останат живи. Без приятеля си беше безпомощен.

— Помирисваш ли нещо? — Ру сбърчи нос срещу вятъра.

— Само потта си — каза Ерик.

— Натам — посочи Ру с брадичка.

Ерик се хвана за рамото на приятеля си, спря за момент и подуши въздуха.

— Въглища.

— Точно така!

— Някъде напред има пещ за дървени въглища.

— Това може да прикрие нашата миризма — каза Ру. — Не можем да продължаваме повече. Трябва да си починеш, да си възстановиш силите.

Ерик само кимна и Ру му помогна да тръгнат към източника на дим. През рядката горица все по-ясно долиташе лаят на кучетата. Ерик и Ру не бяха горски хора, но като деца често си бяха играли в гористите местности край Рейвънсбърг и разбираха, че преследвачите им са на по-малко от три-четири километра зад тях и се приближават бързо.

Дърветата ставаха по-гъсти и напредването — по-трудно, защото тъмните сенки объркваха усета им за посока, но мирисът на изгоряло дърво ставаше по-силен. Когато стигнаха колибата, очите им вече сълзяха от лютия дим.

Една невероятно грозна стара жена стоеше до пещ за дървени въглища и подбутваше в нея цепеници, за да поддържа огъня, та дървото да се овъгли както трябва. Цялата бе посипана с пепел.

Като видя двамата млади мъже да се появяват изведнъж от сумрака на гората, тя изпищя и се хвърли в грубо направената хижа, до която беше изградена пещта. Писъкът не секваше и Ру забеляза:

— Ако продължава така, ще ги насочи по следите ни.

— Няма да ти направим нищо лошо — опита се Ерик да надвика писъците й.

Пищенето продължи и Ру също започна да я уверява, че нямат лоши намерения. Жената в хижата продължаваше да пищи. Накрая Ерик каза:

— По-добре да се махаме оттук.

— Не можем — отвърна Ру. — Ти си вече без сили.

Не каза нищо за раната, от която продължаваше да тече кръв, независимо от парцалите, притиснати върху нея.

Спуснаха се по наклона към хижата на въглищарката и спряха пред простото парче кожа, която служеше за врата.

Ерик се облегна на измазаната с кал стена и дръпна кожата. Жената се беше свила върху купчина парцали, които явно й служеха за легло, и пищеше с все сила.

— Спри! — викна накрая Ерик. — Нищо няма да ти направим!

Внезапно крясъкът спря.

— Хубаво — отговори тя с глас, дрезгав като необработено парче метал. — Ама защо не ми казахте отначало?

Ерик щеше да се засмее, но не можа, защото главата му бе замаяна.

— Опитахме се, но ти само пищеше — каза Ру.

Като скочи от парцалите с изненадваща за възрастта и теглото й пъргавина — може би тежеше приблизително колкото Ерик, макар че той беше с близо половин метър по-висок от нея — жената излезе от колибата.

Ру отстъпи. Това беше най-грозната жена, която бе виждал, ако изобщо беше човешко същество. Може би беше един от онези тролове, за които бе чувал, че обитават горите край Далечния бряг. Носът й беше червен, сплескан израстък — приличаше на голяма ряпа с огромна брадавица на върха. От брадавицата растяха няколко дълги косъма. Очите й приличаха на свински и сълзяха — може би от дима, а може би от някакво възпаление. Зъбите й бяха черни израстъци със зелени краища и дъхът й беше толкова гнусен, че Ру не си спомняше да е мирисал такова нещо, без да е било вече мърша. Плътта й приличаше на изсушена кожа и той потръпна при мисълта как ли изглежда тялото й, скрито под разноцветните вехти парцали.

После тя се усмихна и резултатът беше още по-лош.

— Дошли сте на гости на старата Герта, а? — Опита се да се държи като момиче и прокара възлестите си пръсти през сплъстената си и пълна с клечки и мръсотия побеляла коса и ако момчетата не бяха толкова уморени и уплашени, щяха да се разсмеят. — Е, мъжът ми отиде до града, така че ако искате…

— Приятелят ми е ранен — прекъсна я Ру.

Изведнъж държането на старицата се промени отново — явно бе чула лая на кучетата, донесен от вятъра.

— Кралските хора ви гонят, така ли?

Ру понечи да излъже, но Ерик каза:

— Да.

— По-скоро хората на барона — уточни Ру.

— Същата работа. Войници — изсумтя старицата. — Е, по-добре ще е да се скриете. — Махна им да влязат в малката хижа. — Няма да ви намерят тука.

Ру помогна на Ерик да влезе и да седне и задържа дъх при страшната смрад. Очите на Ерик се насълзиха и той каза с половин уста:

— Мислех стаята на Тиндал за мръсна.

— Дишай през устата — каза Ру.

Герта коленичи до Ерик и каза:

— Дай да го погледна. — И посочи кървящото му рамо.

Ерик смъкна наметката си и сложените върху раната парцали. Платът беше залепнал за раната там, където кръвта бе засъхнала, и той мъчително изохка. Герта попипа раната с мръсния си пръст и каза:

— Рана от сабя. Виждала съм стотици такива. Възпалена е. Пипнала го е и горещата треска. Ще те убие, момче, ако не я почистим. Ти куражлия ли си? — попита тя Ру.

Той кимна, преглътна и каза:

— Щом още не съм се отказал. Какво ли не съм виждал аз.

— Ха! — почти изкудкудяка тя. — Ще видиш повече, отколкото ти е свикнало окото, Ру Ейвъри. — После се изправи и каза: — Трябва да взема нещо. Ще се върна ей сегичка.

Ру полегна, доволен от възможността да отдъхне въпреки смрадта в хижата. Огледа се; достатъчно пукнатини в стената позволяваха на светлината да прониква вътре и той забеляза нещо, което приличаше на голяма глинена бутилка с дълго гърло и тапа. Полюшна я и чу обещаващо плискане на течност. Махна тапата и помириса, но не усети никакъв дъх. Сръбна и бе възнаграден с глътка прясна вода. Надигна яко бутилката, утоли жаждата си и внезапно се сети, че е забравил болния си приятел.

Допря гърлото на бутилката до устните на Ерик, който отпи няколко глътки и отново се отпусна върху купчината парцали. Една муха започна да бръмчи около главата на Ру и той разсеяно замахна да я прогони.

Ерик потъна в неспокоен, тежък сън; огромната умора беше надвила страха му. Дишането му беше тежко, потта продължаваше да избива на челото му.

Ру се чудеше дали могат да се доверят на тази странна старица, но същевременно знаеше, че по-нататъшното бягство е безнадеждно. После изведнъж отблизо долетя лай на кучета и писъкът на Герта раздра въздуха.

Ерик се стресна и се събуди.

— Какво… — започна той, но Ру го стисна за ръката.

Кучетата лаеха съвсем близо и Герта крещеше:

— Чиба! Махайте се!

После приближиха конници и момчетата чуха Герта да вика:

— Махнете тия нещастни помияри оттука! Ще изпохапят старата Герта!

— Виждала ли си двама младежи, единият едър и рус, другият нисък и мургав?

— И ако съм, какво те засяга?

— Търсят ги за убийство.

— Убийство, така ли? — Последва дълга пауза, подсилвана от скимтенето на кучетата, които душеха наоколо. — И каква е наградата?

Ерик почувства как ръката на приятеля му стисна неговата.

— Баронът предлага сто златни лири — отговори войникът.

— Бая пара е това — каза Герта. — Е, не съм ги виждала, но ако ги мерна, искам златото.

— Провери вътре, в колибата — нареди началникът.

— Защо пък! — протестира Герта.

— Стой настрана, старо.

Ерик се мушна най-навътре, толкова плътно, като че ли искаше да се промъкне през мръсната стена, а Ру зави главата си с парцаливото одеяло.

Някой дръпна кожената завеса. След сумрака вътре светлината бе почти ослепителна.

— Каква смрад! — възкликна войникът и отстъпи назад.

— Продължавай — нареди командирът на групата.

Войникът отново мушна глава вътре и примигна в тъмното, после погледна право към Ерик и Ру. Завъртя глава в едната, после в другата посока и най-после се измъкна навън.

— Вътре няма нищо освен мръсни парцали и няколко гърнета, капитане.

Ру и Ерик учудено се спогледаха. Каква беше тази магия?

— А защо кучетата ни доведоха тук? — попита капитанът.

Друг човек, сигурно кучкарят, каза:

— Може да са загубили следата. Въглищата сигурно са ги объркали.

— Тогава ги отведи на последното място, където я хванаха ясно, и започваме отново. Барон Манфред ще ни откъсне главите, ако убийците избягат.

Кучетата започнаха да лаят, а кучкарят наду свирката си, заповядвайки им да го последват. Конете се отдалечаваха и Ру си пое дъх — беше стискал зъби през цялото време, докато войникът беше надничал в хижата.

— Как стана това? — попита Ру.

— Не знам — отвърна Ерик. — Може би просто не ни забеляза в тъмното.

— Не, той беше омагьосан. Тази Герта е някаква магьосница.

— Капитанът каза „барон Манфред“ — подхвърли Ерик. — Значи баща ми е мъртъв.

Ру не знаеше какво да каже. Погледна приятеля си; в мрачината Ерик се отпусна назад и затвори очи.

След няколко минути кожената завеса се дръпна. Вместо Герта обаче пред тях се появи млада жена, достатъчно висока, за да трябва да се наведе при влизане. Косата й беше катраненочерна.

— Какво… — започна Ру.

— Не казвай нищо — каза му тя, после се обърна към Ерик. — Дай да видим сега раната.

Нещо в поведението й обезпокои Ру. Облеклото й не подлежеше на описание, поне това, което можеше да види от него: семпла рокля от някакъв преливащ се цвят, може би сив, може би зелен или син — беше трудно да се каже в мрака на хижата. Чертите й едва се виждаха, защото тя бе спуснала кожата на входа. Имаше високо чело и царствен нос; фини черти, които биха изглеждали красиви, ако не бяха напрегнати в пълно съсредоточаване.

Тя отново свали наметалото на Ерик и каза на Ру.

— Туниката трябва да се махне. Помогни ми.

Той помогна на Ерик да коленичи, а жената надигна долнището на туниката и я измъкна през главата му. Ерик легна отново; цялото му тяло плуваше в пот; дишаше учестено като че ли беше вършил тежка работа часове наред. Тя докосна раната и младият ковач изръмжа през зъби от болка.

— Ти си глупак, Ерик фон Даркмоор. Още два-три дни и щеше да умреш от отравяне на кръвта.

Ру пак огледа жената и си помисли, че е красива, но нещо много странно в поведението й го караше да мисли за нея като за далечна, недостъпна красота.

— Къде е Герта? — тихо попита Ру.

— Пратих я да отиде да свърши една работа — беше отговорът.

— Коя си ти?

— Казах ти да мълчиш, Ру Ейвъри. Трябва да се научиш, че има време за говорене и време за слушане, и да разбереш кога кое време е. Когато имаш нужда да кажеш нещо, можеш да ме наричаш Миранда.

После се зае с Ерик. Отнякъде в разбутаната хижа измъкна чанта, от която извади малък мускал, отвори го и изля съдържанието му върху раната. Младежът отново изръмжа, после се отпусна. Тя отпуши едно шише и каза:

— Изпий това.

Ерик отпи и се намръщи.

— Горчиво е.

— Не толкова, колкото неизбежната смърт — каза Миранда.

После бързо продължи обработката на раната, наложи я с билки и я превърза. Когато привърши, Ерик вече спеше. Без да каже нито дума, тя стана и излезе от хижата.

Ру погледа няколко минути как раненият спи, след това стана и надзърна навън. Не се виждаше никой и той се престраши да излезе.

Огледа се и видя само пещта за дървени въглища да пуши и край нея да се търкалят няколко цепеници.

— Здравей, сладур! — отекна прегракнал глас зад него и Ру подскочи. Обърна се и видя Герта — приближаваше се с наръч дърва в ръце.

— Къде е тя?

— Коя?

— Миранда.

— Миранда? — Герта спря и го погледна озадачено. — Не познавам никаква Миранда. Когато войниците си тръгнаха, отидох да взема още дърва за горене. Не съм виждала никаква Миранда.

— Млада жена, висока ей толкова. — Той вдигна ръката си по-високо от своята глава. — С тъмна коса, много красива. Влезе в хижата и оправи раната на Ерик.

— Красива, казваш? — Герта се почеса по брадичката. — Мисля, че си сънувал, момче.

Ру пристъпи към малката хижа, дръпна завесата настрани и каза:

— И това ли съм сънувал? — И посочи превръзката на рамото на Ерик.

— Много странно! — Герта зяпна. — Нали така, сладък? — Тя помълча малко. — Пак тия номера на странните горски същества. Може би е била от онези елфски създания, за които сигурно си чувал, или може би някой дух.

— Беше най-истинският дух от плът и кръв — каза Ру, — който си виждала. И не приличаше на елф, поне както са ми ги описвали.

Погледна Герта и видя, че тя се усмихва; после изражението й стана навъсено.

— По-добре е някои загадки да не се ровят. Аз трябва да се оправям с дървените въглища, а ти по-добре влез и си почини. Май имаше нещо за хапване вътре.

Ру почувства, че умората го поваля.

— Няма да е зле да си почина — промърмори той. Мисълта да яде от храната на Герта не събуди никакъв апетит у него, но сънят беше добре дошъл. Той влезе в колибата и се изненада, че вече не усеща смрад. Е, може би вече бе свикнал с нея.

Легна и бързо заспа. Обгърнаха го странни звуци, които не можеше да определи. Заспа много дълбок, почти летаргичен сън.

Някакви щракащи звуци накараха Ру да седне и да махне няколкото листа от лицето си. Огледа се, после погледна нагоре и откри виновника за внезапното стряскане — една катеричка, която отчаяно оспорваше правото им да лагеруват под нейното дърво. Преди да може да я види достатъчно добре, тя изчезна в хралупата си.

Бяха на открито. Ерик спеше до него, покрит с чисто одеяло, гърдите му се надигаха и спадаха равномерно, цветът на лицето му беше добър. Ру погледна и видя, че и той е бил защитен от нощния хлад с дебело одеяло; след миг видя и на какво са почивали главите им.

Възглавниците им бяха две нови пътни торби. Старата му торба бе изчезнала и той бързо отвори новата, уплашен, че са го ограбили. Вътре откри нова наметка и панталони, чисто бельо и чорапи, а на дъното видя кесията си. Бързо преброи парите и остана доволен, че всичките му двайсет и седем златни лири и шестнайсет сребърни монети са си на място.

Изправи се и откри, че си е отпочинал превъзходно. От хижата на въглищарката нямаше и следа, дори нямаше и сажди от пещта. Ру разбираше, че би трябвало да е разтревожен от това, но всъщност се почувства развеселен и почти щастлив.

Клекна до Ерик и се опита да огледа превръзката му. Все още беше чиста и изглеждаше, като че ли някой току-що я е сменил. Леко докосна ръката на приятеля си и каза:

— Ерик.

Ерик се събуди, примига за момент, после седна.

— Какво има?

— Исках да разбера как си.

— Къде сме? — Ерик се огледа. — Последното, което си спомням…

— Хижата и старата жена ли?

— И още някой — кимна Ерик. — Но не мога да си спомня кой.

— Миранда — каза Ру. — Тя така се представи, но старата Герта твърдеше, че изобщо не била чувала за нея.

Ру стана и протегна ръка на Ерик. Той я хвана и приятелят му го издърпа да се изправи. Макар да мислеше, че ще го заболи, Ерик откри, че се чувства почти здрав.

— Как ти е рамото?

— Изтръпнало — отговори той и внимателно го раздвижи. — Но е много по-добре, отколкото очаквах.

— Няма колиба, няма пещ, няма Герта, няма нищо — каза Ру и се огледа.

— А това какво е? — попита Ерик и посочи двете одеяла и торбите.

— Някой се е погрижил да не измръзнем през нощта. Оставили са ни и чисти дрехи.

Ерик подуши яката си и измърмори:

— Би трябвало да мириша като кон след цял ден в полето, но не е така. И тази риза изглежда чиста.

Ру също огледа дрехите си.

— Да не мислиш, че старата Герта ни е изкъпала? — Почувства се по-скоро уплашен, отколкото развеселен.

— Не знам какво да мисля — поклати глава Ерик. После се огледа. — Ако се съди по слънцето, е някъде около девет, така че една четвърт от деня вече е изминала. По-добре да продължим; не знам защо войниците не ни откриха в хижата, но те ще се върнат и ще почнат пак да проверяват. Сигурен съм.

— Провери торбата си — каза Ру. — Виж какво има вътре.

Ерик развърза торбата и откри, че разполага почти със същите неща, както и приятелят му: нова риза и панталони, бельо и чорапи. Освен това имаше самун хляб и бележка.

Той разви тънкия пергамент и прочете на глас:

Момчета, засега сте в безопасност. Отидете право в Крондор — в кафенето на Барет. Сега сте ни задължени — на Герта и на мен.

Миранда

— Хем бягаме от кралското правосъдие, хем сме задължени на две вещици… — поклати глава Ру.

— Вещици ли?

— А какво друго мислиш? — каза Ру. Изглеждаше така, като че ли всеки миг очаква някой демон да изскочи от земята, да го сграбчи и да го отнесе в ада. Той се огледа и пребледня. — Виж! Това е същият склон, по който слязохме, за да стигнем до въглищарката! Имаше хижа и пещ — сега няма и следа, че някой е бил тук. — Той пристъпи натам, където бе се намирала пещта. — Няма дори сажди! — Гласът му се извиси ядосано. — По дяволите, Ерик! Някой ни е събличал, къпал, прал е дрехите ни и ни е облякъл отново, а ние нищо не сме усетили, само сме спали. Какво друго освен магия би могло да бъде?

— Хванати сме натясно като длъжници на две дяволски черни вещици! — Гласът му продължи да се засилва и Ерик разбра, че гневът му преминава в истерия.

— Спокойно — каза той, сложи ръка на рамото на Ру и го стисна окуражително. После отиде там, където трябваше да е пещта, и набързо огледа мястото. — Наистина нищо не показва, че са били тук. — Той потърка брадичката си. — Герта не беше хубавица, но по нищо не личеше да е зла вещица.

— Никой толкова грозен не може да е добър, повярвай ми — каза Ру. Тонът му показваше, че очевидно не споделя мнението на приятеля си.

— Това е загадка — усмихна се Ерик — и кара кожата ми да настръхва, но не сме наранени и не виждам начин някой, вещица или не, да ни накара да му служим без наше съгласие. Малко разбирам от тези работи, но монасите и жреците твърдят, че само по свое собствено желание можеш да постъпиш на служба при тъмните сили. Не съм длъжен, заради една услуга, която не съм желал, да заплатя цена, като стана чирак на тъмнината.

— Добре, може да се правиш на велик тълкувател на закона, докато демоните не те завлекат в Седемте долни ада, но що се отнася до мен, когато стигнем до Крондор, отивам право в някой храм и ще искам защита!

— Спри и да тръгваме. — Ерик разклати леко ръката на Ру. — Ако си прав и се нуждаем от защита, все пак първо трябва да стигнем до Крондор. Може би смятат, че продължаваме да вървим към Долината на сънищата, но чу снощи от патрула, че ще търсят навсякъде.

Ру се наведе да си събере багажа и докато сгъваше одеялото, забеляза нещо.

— Ерик?

— Да, Ру?

— Виждаш ли онова кучешко лайно ей там?

— И какво от това? — Ерик развеселено погледна в указаната посока.

— Забелязах го, когато излязох да говоря с Герта, но погледни го сега.

Ерик клекна и разгледа изсъхналите топчета.

— Те са от няколко дни. — Той почна да търси наоколо и намери наблизо и една конска фъшкия.

— Минали са поне три или четири дни, както изглежда от това нещо — каза той и подритна фъшкията, която веднага се разпадна.

— Спали сме три или четири дни?

— Ако съдим по това тук.

— Дай да тръгваме, а?

Ерик се усмихна, но в усмивката му нямаше веселост. Той вдигна одеялото си, сгъна го и то набута в торбата си. После я метна на гръб и въздъхна:

— Да, по-добре ще е да тръгваме.

Без да кажат дума повече, двете момчета се отправиха на запад.

Ерик вдигна ръка. Вървяха вече три дни, като се придвижваха през горите на север от Кралския път. Избягваха случайните ферми, които им попадаха по пътя, живееха от диви плодове и с хляба, който бяха намерили в торбите. Корав и клисав, той въпреки това ги нахранваше достатъчно и им позволяваше да крачат напред. Рамото на Ерик заздравяваше много по-бързо, отколкото му се струваше, че е възможно.

Говореха малко, от страх да не ги чуе някой, а също така се пазеха да засягат темата за тайнствената случка при хижата на въглищарката. Чак на втория ден, след като бяха тръгнали, се сетиха, че и двете, и Герта, и Миранда, знаеха имената им, въпреки че нито един от тях не ги бе споменавал.

От запад долетя далечен вик, вик на безкрайна болка. Спогледаха се и се дръпнаха встрани от тясната пътека, по която вървяха.

— Какво беше това? — прошепна Ру.

— Раниха някого — отговори Ерик с нисък глас. — Или го убиха.

— Какво ще правим?

— Ще избягваме неприятностите — отвърна Ерик. — Може да са на километри разстояние. Звуците правят странни работи из тия гори.

Никой от двамата не се беше отдалечавал много от родния им град, докато бяха малки, така че винаги бяха дочували приглушения шум на цивилизацията, без значение колко слаб или силен беше — глас, провикващ се през лозята, трополене на керван, поел по Кралския път, глас на жена, която пее, докато пере на потока.

Тукашните гори обаче бяха доста диви, активно изсичани преди години, но все пак малко посещавани от пътници, защото бяха доста опасни. Много хора извън закона, също като Ерик и Ру, намираха убежище в гората.

Момчетата продължиха бавно напред, готови да побегнат при първия признак за опасност. Преди залез-слънце откриха човек, проснат по гръб под едно дърво, със стрела от арбалет, забита в гърдите му. Очите му бяха изцъклени. Вече бе изстинал.

— Странно е — каза Ру.

— Кое?

— Убихме Стефан — той погледна Ерик, — но така и не можах да го видя добре. Това е първият умрял човек, който виждам отблизо.

— За мен първият беше Тиндал — каза Ерик. — Кой е този според теб?

— Искаш да кажеш кой е бил — рече Ру. — Войник или нещо подобно.

Той посочи меча, хванат в отпуснатите пръсти, и малкия кръгъл щит, който все още беше на лявата ръка. Обикновен коничен шлем с предпазител за носа лежеше наблизо, търкулнал се от главата на падналия.

— Може би има нещо полезно тук — каза Ру.

— Не е хубаво да се обират мъртви — възрази Ерик.

Ру клекна до мъжа и провери съдържанието на малката му кожена кесия.

— Той едва ли би имал нещо против, ако използуваме неговия меч. — В кесията намери шест медни монети и златен пръстен. — Това ще е нещо ценно.

— Прилича на венчална халка — забеляза Ерик. Мъртвият беше млад, може би няколко години по-голям от самия него. — Може би този пръстен е бил предназначен за неговата любима. Може би е отивал да я помоли да се оженят.

— Никога няма да разберем. — Ру прибра пръстена. — Едно е сигурно: той никога няма да отиде да я моли да му стане жена. — Ру взе меча и го подаде с дръжката напред на Ерик.

— Защо на мен?

— Защото имам нож и никога не съм използувал меч.

— Аз също — възрази приятелят му.

— Е, ако ти се наложи, просто го развърти като твоя чук и се надявай, че ще улучиш някого. Достатъчно си як и би причинил бая поражения, ако улучиш.

Ерик взе меча, после издърпа щита от ръката на мъжа и за проба го сложи на своята. Почувства я като чужда, но като че ли му беше по-добре с оръжието.

Ру си сложи шлема на главата и когато Ерик го погледна въпросително, каза:

— Ти пък взе щита.

Ерик кимна, схванал смисъла на думите му, и двамата продължиха, като оставиха безименния мъж на горските събирачи на смет. Идеята за погребение беше отхвърлена, защото нямаха лопата, а и онзи, който беше убил мъжа, можеше да е някъде наблизо.

Не след дълго доловиха движение в храстите. Ерик махна на Ру да мълчи, след това му посочи да заобиколят мястото отдясно. Ру кимна и започна да крачи на пръсти, което щеше да бъде смешно, ако не бяха така уплашени.

Почти бяха заобиколили храста, когато той пак се размърда. В същия миг се чу ниско бръмчене и стрела от арбалет се заби в едно близко дърво.

Недалеч пред тях се чу страхлив глас, който викаше с фалшива смелост:

— Имам достатъчно стрели, за да поваля цяла армия, разбойнико! По-добре ме остави на мира или ще направя с теб това, което направих с приятеля ти.

Тогава, от място, което им се стори току до тях, един груб глас извика:

— Остави фургона и бягай, старче. Не можеш да стоиш буден постоянно и ще те пипна и ще ти прережа гърлото за това, което стори на Джейми.

Ерик замръзна — толкова бе стреснат от грубия глас. Ру погледна приятеля си с очи, разширени от страх, и му махна, че трябва да изчезват. Ерик тъкмо се канеше да му кимне утвърдително, когато един глас извика:

— Хей! Стойте!

И внезапно на два-три метра от тях изскочи мъж с меч и ги нападна, размахвайки оръжието си. Нова стрела прелетя, без да улучи никого от тримата. Ерик на свой ред се хвърли и замахна слепешката с меча. Не мислеше да направи нещо особено, а само да прогони противника си. Мъжът очакваше финт, а не обикновено мушкане, и се опита да парира, така че оръжието на Ерик се плъзна край неговия меч и се заби в корема му.

Двамата изумени се опулиха един срещу друг, после мъжът изрева някакво проклятие и падна в краката на Ерик.

Ерик остана като вкопан от смайване, но Ру се хвърли настрани, за да не бъде улучен от друга стрела, и изрева:

— Ей!

— Кой е там? — попита първият глас зад близките дървета.

Ерик се вгледа и забеляза фургон с два коня, спрял на една полянка. Някакъв човек бе приклекнал зад фургона.

— Ние не сме бандити — викна Ру. — Току-що убихме разбойника, по когото стреляхте.

— Ще застрелям и вас, ако се приближите към фургона — викна мъжът.

— Няма да се приближаваме — кресна Ерик с нотка на отчаяние в гласа. — Случайно се оказахме в тази бъркотия и не желаем никакви неприятности.

— Кои сте вие?

Ру дръпна Ерик за ръкава.

— Отиваме в Крондор да търсим работа. А вие кой сте?

— Кой съм аз си е лично моя работа.

Ру придоби познатия на Ерик вид, от който си личеше, че планира нещо, което обикновено докарваше беля и на двама им.

— Виж, ако си търговец и пътуваш сам, значи си идиот — викна Ру. Говореше с нарочно нахакан тон: беше позеленял при вида на умрелия мъж. — Ако пък нарочно минаваш оттук, значи си контрабандист.

— Не съм контрабандист! Честен търговец съм!

— Който избягва да плаща пътен данък по големия кралски път, така ли? — отвърна Ру.

— Няма закон за това — беше отговорът.

— Истина е, но сигурно е труден начин да спестиш някоя и друга монета. — Ру се ухили на Ерик. — Виж, ако излезем бавно, обещаваш ли да не стреляш с арбалета?

— Давайте — рече мъжът след кратко мълчание. — Но ще държа стрела, насочена към вас.

Ру и Ерик бавно излязоха на полянката, като протягаха ръцете си така, че да се виждат. Ерик държеше меча с острието надолу, защото нямаше ножница, в която да го сложи, а щита си бе обърнал така, че да се вижда, че не крие оръжие в другата си ръка.

— Вие сте още момчета! — каза човекът и излезе иззад фургона. Държеше насочен към тях стар, но очевидно доста използуван арбалет. Бе кльощав и изглеждаше по-възрастен от годините си. Дълга черна коса падаше по раменете му изпод филцова шапка с потъмняла значка отпред. Облеклото му беше старо и износено — той очевидно въобще не се интересуваше от модата: наметката му бе зелена, клинът му — червен, ботушите — кафяви, а поясът му бе черен. Носеше жълта кърпа около врата си и в него нямаше нищо привлекателно. Брадата му бе сива, а очите — черни.

— Майстор-търговецо — каза Ру, — избрал си смел курс, който доказва, че не си премислил добре.

— Май и вие сте бандити като другите двама — отвърна той и направи заплашителен жест с арбалета. — Би трябвало да ви пусна по една стрела за по-сигурно.

— Е, стреляй в нас, по дяволите! — викна Ерик, разгневен от този разговор и все още възбуден от кръвопролитието. — И другият ще те насече на две!

Мъжът почти отскочи назад, но като видя, че Ерик забожда върха на меча в земята, леко наведе арбалета си.

— Нямаш ли каруцар? — попита Ру.

— Карам сам — отвърна търговецът.

— Значи сериозно пестиш режийните разноски — отбеляза Ру.

— Какво пък можеш да знаеш ти за режийните разноски? — изсумтя човекът.

— Знам едно-друго за търговията — рече Ру с безгрижен тон, който Ерик познаваше много добре: това показваше, че Ру почти няма представа за какво говори.

— Кои сте вие? — отново запита мъжът.

— Аз съм Рупърт — отговори Ру, — а името на едрия ми приятел е…

— Карл — прекъсна го Ерик. Не искаше да се знае кой е. Ру му смигна, като че ли сам бе мислил по този въпрос.

— Рупърт? Карл? Звучат ми като адвариански имена.

— Ние сме от Даркмоор — каза Ру. — В Даркмоор има много адварианска стока. Рупърт и Карл са доста обикновени имена.

— Аз съм адварианец — каза човекът и остави арбалета си. — Хелмут Гриндъл, търговец.

— На запад ли отиваш? — попита Ерик — Като гледам как си спрял фургона…

— Не — отсече Хелмут. — Конете ми са научени да ходят заднишком и да бутат впряга.

— Виж — Ерик почервеня, — и ние отиваме в Крондор, ако нямаш нищо против компания.

— Имам — отсече пак търговецът. — Справях се добре, докато онези двама разбойници не се опитаха да откраднат стоката ми, и тъкмо се готвех да убия и втория, когато вие свършихте това вместо мен.

— Сигурно — каза Ерик. — Виж, ние също отиваме в Крондор и ще е изгодно за всички, ако пътуваме заедно.

— Нямам нужда от пазачи и няма да плащам за наемници.

— А, почакай — добави Ерик, — не исках да кажа, че ще трябва да ни плащаш…

— Ще пазим заедно с теб — изтърси Ру — само за едната храна. Освен това мога да карам фургона.

— Каруцар ли си?

— Мога да управлявам до шест коня без проблем — излъга Ру. — Баща ми ме научи да водя четворка още като бях съвсем малък.

— Хм. — Хелмут се замисли. — Ще ви храня, но вие ще бъдете нощно време на пост, а аз ще спя с арбалета.

— Няма нужда да се опасяваш, майстор-търговецо — засмя се Ерик. — Ние може да сме убийци, но не сме крадци. — Мъжът не разбра горчивата му ирония и им махна да се приближат.

— По-хубаво да използуваме светлото още един час, така че стига сме бъбрили. Хайде да потегляме.

— Тръгвайте, аз ще ви догоня — каза Ру. — Вторият също имаше меч.

— Виж дали има и злато — извика Хелмут след него и като се извърна, каза на Ерик: — Сигурно ще излъже и двама ни, ако намери нещо. И аз така бих направил.

И без да дочака отговор, скочи на капрата и дръпна юздите. Преуморените и недохранени животни се напънаха и фургонът се заклатушка напред.

5.

КРОНДОР

Фургонът спря.

— Крондор — каза Хелмут Гриндъл и посочи.

Ерик, който бе седнал отзад, се надигна и надникна над раменете на Гриндъл и Ру, които караха колата. Ерик бе впечатлен като разбра, че поне веднъж приятелят му е казал истината. Беше управлявал конете като истински кочияш; очевидно бащата на Ру беше добър и в нещо друго освен в пиенето и побоищата.

Бяха свърнали на юг, след като Хелмут беше заобиколил последната станция за пътна такса, и бяха излезли на Кралския път близо до един град, наречен Хейвърфорд. На два пъти патрули и въоръжени войници минаваха покрай тях, но никой не спря, за да погледне Ру и Ерик.

Ру плесна с юздите и фургонът се заспуска към града. Срещу тях се зададе конен патрул. Ерик остана зад капрата, като се опитваше да се държи спокойно и доколкото е възможно да прилича на пътна охрана. Ру дръпна юздите малко нервно и левият кон изцвили — не беше сигурен дали искат от него да смени хода си, или посоката. Ру обаче също се насили да бъде спокоен и небрежно загледа приближаващите се войници, първият спря до тях и каза:

— Ще трябва да чакате дълго. — Очевидно бе старшият на групата.

— Какво се е случило?

— Кралят влезе в града и южната порта е затворена по заповед на двореца, докато той не си замине. Сега всички ще трябва да използуват северните врати. — Той махна с ръка в неопределена посока. — А стражата на портите трябва щателно да претърсва фургоните.

И патрулът отмина.

Гриндъл изруга.

Ру и Ерик се спогледаха. Ру поклати глава, за да подскаже, че Ерик не бива да говори нищо за претърсването. После с възхищение възкликна:

— На това му се казва град.

— Така си е — съгласи се търговецът.

Крондор се простираше в началото на голям залив, зад който до хоризонта се виждаше блестящата синевина на Горчивото море. Старият град бе обграден от стена, но разширяващите се предградия се бяха прострели извън стените — с годините градът се бе разраснал и сега бе много по-голям от вътрешната стара част. Зад стените изпъкваше палатът на принца на Крондор, изграден на едно възвишение срещу южната част на залива. Кораби, изглеждащи като бели късчета хартия, стояха на котва или плуваха към открито море.

— Майстор Гриндъл — каза Ру, — как най-удобно се стига от града до корабите?

Ерик потисна една прозявка, докато търговецът подхвана дълго обяснение. От деня, в който се бяха присъединили към търговеца, Ру постоянно го подпитваше за идеи как да се спечелят пари. Отначало мъжът не беше склонен да обяснява, като че ли Ру можеше да открадне някаква мисъл от него и той да остане по-беден. Ру направи няколко предположения, а старият търговец му обясни, че бил идиот и че ако намислел да ги осъществи, щял да се разори преди да е навършил и двайсет години. Когато младежът питаше защо мисли така, търговецът излагаше солидни аргументи. С умно задавани въпроси Ру бе превърнал разговорите им в непрекъсваща лекция за това как се прави търговия.

— Рядкото, това е ценно — каза Гриндъл. — Би могъл например да чуеш, че има недостиг на кожа за производството на ботуши в Илит и да събереш в Крондор всичките кожи, които намериш. Но като стигнеш Илит, откриваш, че някакво момче от Свободните градове вече е докарало десет фургона с кожи и ти си разорен. С редките неща никога не става така! Винаги има богаташи, търсещи хубави дрехи, скъпоценни камъни, чуждоземски подправки и други подобни. — Като се огледа, за да види не го ли подслушва някой, той продължи: — Можеш да натрупаш резерви от стока. Можеш да бъдеш най-големият корабен превозвач на вълна на запад, но една епидемия от синя пъпка по овчите стада или един потънал кораб на път за Далечния бряг и — бум! — Той плесна с двете си ръце, за да подсили значението на думите си и един от конете наостри уши. — Разорен си.

— Не знам — каза Ру. — Хората може да нямат пари за луксозни стоки, но трябва да ядат.

— Ами! — рече Гриндъл. — Богаташите винаги имат пари за луксозни неща. А бедните често нямат пари и за хляб. А всъщност богатите сигурно ядат по-добре от бедните, но един човек може да погълне определено количество храна, независимо от това колко е заможен.

— А какво ще кажеш за виното?

Гриндъл потъна в обсъждането на проблема и Ерик се отпусна назад, като отново започна да обмисля събитията от последните няколко дни. Отначало бе изпълнен с досада от разговора, но по-късно разбра, че в бизнеса има много интересни неща, особено в съотношението риск — печалба. Гриндъл твърдеше, че е само скромен търговец, но Ерик почна да мисли, че той скромничи нарочно. Товарът във фургона беше странна смесица: топове бродирана коприна — половин дузина, дузина малки канички, внимателно поставени в памук, за да не се счупят, няколко дървени кутии, превързани с дебели шнурове, и няколко стари торби. Момчетата никога не бяха питали какво има в багажа и Гриндъл никога не говореше за това. Ерик разбираше, че човекът търгува с ценни стоки, малки, но с голяма стойност. Вехтите му дрехи и скромно изглеждащият фургон очевидно бяха, за да не привлича внимание. Ерик подозираше, че Гриндъл може би има скъпоценни камъни или някакъв друг товар с малък обем и висока стойност.

През първата нощ, която прекараха заедно, Ерик забеляза, че макар фургонът отвън да е мръсен, отзад, където беше сложен товарът, е чисто и вътрешността е ремонтирана много добре. Колелата бяха наскоро сменяни и първокласно изработени — с добре нагласени главини и с железни наплати, заковани с повече от нормалния брой пирони. Подобно беше и положението с конете. Гриндъл ги държеше мръсни, макар и не толкова, че да имат здравословни проблеми, но погледнати отблизо, това бяха издръжливи животни. Копитата им бяха изрязани под правилен ъгъл и подковаването беше извършено майсторски, по най-добрия начин, който Ерик бе виждал. Животните не само бяха здрави, а и добре нахранени и за тях се полагаха големи грижи; всяка нощ Гриндъл допълваше пашата им край пътищата с овес от един чувал, който държеше под капрата.

Ру цъкна с език, дръпна поводите и фургонът отново затрополи напред зад дългата колона коли, която се точеше към големия град.

— Това е най-дългото проклето чакане, което съм виждал! — каза Гриндъл.

— Май скоро няма да се придвижим. Ще отида да видя. — Ру му подаде поводите.

— Ще дойда с теб — каза Ерик, измъкна се от фургона и последва приятеля си.

Каруцарите се изправяха на каприте, за да видят на какво се дължи забавянето. Минаха покрай десетина каруци и фургони пред Гриндъл, а после видяха каруцар, който се връщаше и сипеше проклятия.

— Защо е това задържане? — попита Ру.

Без дори да ги погледне, мъжът каза:

— Някаква проклета глупост, ако питате мен. Претърсват фургоните още преди да са стигнали предградията. Като че ли не могат да го правят на градските порти. Не, поставили са и втори контролен пост долу при моста на реката. Сигурно са решили да не дадат на хората да хапнат топла вечеря. Ще минат часове преди да се придвижим напред.

Човекът стигна до собствения си фургон, петия преди този на Гриндъл, и се качи на капрата.

— Заради погребението на принца е — всеки благородник от Запада и половината от Изтока са в града — и макар че е пазарен ден, стражите се качват в колите и оглеждат всеки идващ, като че ли търсят убиеца на самия крал.

Думите на мъжа преминаха в недоволно мърморене, примесено с цветисти ругатни. Ерик махна на Ру да се отдалечат от фургоните, че да не могат да ги чуят.

— И какво ще правим сега? — каза Ру.

— Не знам — отвърна Ерик. — Покрай цялата тази погребална история може да търсят нещо друго. Но ако ни открият, това ще ни струва главите.

Помисли малко и добави:

— Може би трябва да почакаме до тъмно, да заобиколим и да намерим някой друг, по-малко охраняван вход. И все пак ще е проблем да влезем зад градските стени.

— Всичко с времето си. Ако успеем да се вмъкнем в предградията, ще намерим начин да се озовем и зад стените, сигурен съм. Винаги има път навътре и навън от града за хора, които не искат да привличат много вниманието върху себе си.

— За крадците и контрабандистите ли говориш?

— Да.

— А какво ще кажеш да заобиколим града и да опитаме през друга порта?

— Много е далеч — каза Ру. — Не знам точно къде е крайбрежието на запад, но си спомням, че баща ми люто кълнеше, когато трябваше да минава оттам. Казваше, че е още половината разстояние от това, което сме минали. А и не знам какви врати има откъм северната част. Ако обаче останем на пътя без фургона на Гриндъл, ще изпъкваме като нашарени с червена боя.

— Е — каза Ерик, — най-добре е да се върнем и да измислим някакво обяснение, за да не се усъмни нашият човек.

— Той и сега има някакви подозрения, но не е свръхлюбопитен, което е добре — отвърна Ру. После, със заразителната си усмивка, добави: — Освен това мисля, че ме харесва. Каза, че имал дъщеря, която трябвало да видя. Басирам се, че и тя е грозна като него.

— Искаш да се ожениш заради парите ли? — засмя се Ерик.

— Само ако успея — ухили се Ру, докато приближаваха фургона на търговеца.

Гриндъл изслуша обясненията им за чакането, после попита:

— Вие ще продължите ли?

— Така мислим — каза Ру. — Ще минем по-бързо през вратите, ако тръгнем пеша, а и ти си в безопасност тук от всякакви мародери, така че не се нуждаеш повече от компанията ни. Имаме да свършим нещо край пристанището и колкото по-бързо го направим, толкова по-добре.

— Добре тогава, нека боговете бъдат с вас. И ако наминете пак към Крондор, обадете ми се, за да ми кажете как вървят работите ви.

После се обърна към Ру:

— Ти, момче, си мошеник и лъжец, но може да станеш добър търговец, стига да престанеш да мислиш, че всички са по-глупави от тебе. Това е грешка, помни думите ми.

Ру се засмя и махна за сбогом на Гриндъл, докато Ерик нарамваше пътната си торба. Закрачиха покрай фургоните, докато не се увериха, че са извън полезрението на търговеца, а после кривнаха от Кралския път към една малка ферма на север.

Ерик смачка една досадна муха, която не искаше да се махне от лицето му, и каза доволно:

— На ти!

— Сега — Ру на свой ред прогони няколко мухи — се опитай да убиеш всичките им малки братчета и сестричета…

Ерик се облегна на бала сено. Фермата беше празна — изглежда, цялото домочадие бе отишло в града по някаква причина. Това беше добре поддържано малко стопанство с къща и две пристройки — нужник и вкопана изба, а също и обор. Ерик реши, че фермерът и семейството му чакат да влязат в града или вече са влезли там.

Младежите чакаха да се стъмни преди да се опитат да прекосят откритото поле на изток към града и да се промъкнат в предградията. Ру бе убеден, че намерят ли приличен хан, ще открие някой, който да им посочи път за града срещу малко възнаграждение. Ерик не беше толкова сигурен в този план, но не можеше да предложи алтернатива, така че не се възпротиви. Бяха седнали в задната част на обора, под камарата сено.

— Ерик?

— Да?

— Как се чувстваш?

— Добре. Рамото ми е като ново.

— Не, нямам предвид това — каза Ру. Играеше си с една дълга сламка. — Искам да кажа след всичко, което стана — след убийството на Стефан…

Ерик дълго не проговори. Накрая каза:

— Мисля, че той си търсеше смъртта. Не чувствам нищо особено. Бях изненадан, когато се свлече, след като го намушка с ножа. Много по-зле ми беше, когато промуших бандита. Направо щях да повърна. — Замълча за момент. — Странно, нали? Държах моя природен брат, така че да можеш да го убиеш, и не почувствах нищо — дори и облекчение заради Розалин, — но когато пред мен застана напълно непознат, може би убиец, щях да си повърна червата.

— Не съди толкова строго убийците — каза Ру. — И ние сме такива, забрави ли? — Той се прозя. — Може би ти трябваше да държиш камата; смъртта на онзи бандит въобще не ме засяга, но все още си спомням как прободох Стефан. Бях полудял от омраза към него.

— Мисля, че не трябва да го обсъждаме много. — Ерик въздъхна. — Ние сме извън закона и трябва да се опитаме да се доберем до Островите на залеза. Има някакви документи, които трябва да взема от кафенето на Барет. Смятам да отида там и после незабавно да хвана кораб, отиващ на запад.

— Какви документи? Нищо не си ми казвал.

— Е, документи може би е голяма дума. Баща ми е оставил нещо за мен при един нотариус в сградата, където се намира кафенето на Барет.

Звукът от идващ фургон накара двамата приятели да скочат. Ру надникна през вратата.

— Или на фермера му е омръзнало да чака на опашката, или се връща от днешния пазар в града, но в колата е цялото семейство и няма да можем да се измъкнем, без да ни забележат.

— Хайде — каза Ерик и се заизкачва по стълбата към сеновала.

Ру го последва и откри, че Ерик търси врата за излизане. Приклекна и каза:

— Стой до стената, докато разпрегнат фургона и се приберат. После ще скочим оттук и ще тръгнем към града. Може да стигнем навреме.

Точно в този момент вратата на обора се отвори широко и детски глас надвика шумното трополене на колелата:

— Тате! Не можах да видя принца.

— Ако не се беше бил със сестра си — намеси се женски глас, — щеше да го видиш как язди покрай нас.

— Тате — чу се гласът на по-голямо момче, — как мислиш, защо кралят провъзгласи за принц Николас вместо Ерланд?

— Това си е работа на краля, не моя — дойде отговорът. Фургонът се изтъркаля в обора, управляван от стопанина. Ерик надзърна зад камарата сено и видя, че фермерът седи на капрата, а по-големият син бута конете назад. Бяха го правили сигурно стотици пъти и Ерик забеляза и оцени лекотата, с която караха конете да правят точно това, което искаха, без да повредят колата или да застрашат живота на пътниците. Разговорът продължи.

— Татко — каза по-големият, — как ще бъде при новия принц?

— Не знам — отвърна фермерът. — Арута управляваше откакто се помня. Даже и преди това. Петдесет и три години на трона на Запада. Е, Николас му е син. Казват, че много приличал на баща си, така че може би нещата няма да се променят кой знае колко. — Фургонът спря. — Свали първо Дейви и го остави долу. Искам да изведеш навън Кафявата и да я разходиш, за да мога да видя дали наистина е окуцяла с левия крак, или просто мързелува, както обикновено.

По-големият син направи каквото му казаха, а по-мъничкото момче и сестра му излязоха с майка си. Фермерът се смъкна от капрата, свали няколко чувала зърно и ги нареди до камарата сено.

Когато и вторият кон бе разпрегнат, бащата и синът излязоха от обора и Ерик каза:

— По-хубаво да се омитаме. Ако им трябва допълнително сено за добитъка, след минути момчето ще е тук.

— Все още е светло — оплака се Ру.

— Почти се свечерява. Освен това оборът ще бъде между нас и къщата. Дори да ни видят, ще помислят, че сме пътници, пресичащи полето на път към града.

— Надявам се, че знаеш какво приказваш.

Ерик блъсна вратата, през която вкарваха сеното в сеновала, и погледна надолу.

— Трябва да скочим. Не е високо, Ру, но гледай да не си навехнеш глезена. Не искам да те нося на гръб.

— Добре — каза Ру със зле прикрита загриженост. Погледна към земята и видя, че разстоянието е по-голямо, отколкото си мислеше. — Не можем ли да слезем по стълбата и да се измъкнем незабелязано?

— Долу има само една врата. И пред нея в момента разхождат кобилата.

Вик отвън подсказа на момчетата, че фермерът се връща.

— Мързеливо животно. Защо ли те храня, когато се преструваш, че куцаш само и само да не вършиш работа? — питаше възмутено мъжът. Докато Ерик се готвеше да скочи на земята, се чу и гласът на сина му:

— Харесва ми как куцането минава от предния на задния крак, после от десния на левия. — Смехът му показваше, че искрено се забавлява.

Ерик скочи. Ру увисна на отвора и това му се стори най-дългият и мъчителен момент в живота му. После се пусна, като очакваше да се пльосне на земята и да си счупи и двата крака. Могъщите ръце на Ерик обаче го хванаха през кръста и забавиха падането му, така че той се озова на земята леко като перце. Ру се обърна и прошепна:

— Ама то било лесна работа.

— Чу ли някакъв шум отзад? — долетя гласът на сина на фермера.

Ерик вдигна пръст да мълчат и двамата хукнаха през полето.

Колкото и да бе любопитен големият син, нуждата да се нахранят и напоят животните го залиса. Ерик и Ру тичаха бързо, докато не изминаха половин километър през полето, после продължиха с обикновена крачка.

Изкачиха заобления хълм и се приближиха към крайните постройки на града. Слънцето вече залязваше. Ерик огледа предградията и каза:

— Внимавай за стражи.

Стигнаха до ред ниски хижи и градини. Във вечерния сумрак видяха друг път, който влизаше в града на неколкостотин метра на север. Забелязаха движение по пътя, но не можеше да се каже дали това са работници от полето, връщащи се в града, или патрулиращи войници.

— Гледай — каза Ру и посочи нещо като светла пролука между две къщи. Оттам можеха да стигнат до първата улица, пресичаща града от север на юг, без да има нужда да минават по главния път. Прескочиха една ниска ограда, като внимаваха да не настъпят редиците зеленчуци, насадени в градината, и тръгнаха напред приведени, за да не ги забележат от единствения прозорец на близката къща. Мушнаха се през задната портичка и минаха между двете къщи. Разположена очевидно в една от най-бедните части на града, тази уличка беше неравна и засипана с боклуци. Тръгнаха по нея, като се стараеха да изглеждат възможно най-спокойни.

Като стигнаха до улицата, Ру надникна внимателно зад ъгъла и прошепна:

— Няма никой.

— Дали според теб вече сме зад стражите?

— Не знам. Но в крайна сметка сме в Крондор.

Закрачиха по улицата. Местни жители се обръщаха след тях. Ру започна да се притеснява от това внимание и кимна на Ерик да се мушнат в една малка кръчма.

Вътре беше задимено и мръсно. Имаше само двама посетители. Кръчмарят ги погледна с подозрение.

— С какво мога да ви услужа? — попита той с тон, показващ, че услугата далеч не е между главните му цели в живота.

— Две бири — каза Ру и свали пътната си торба.

Мъжът не помръдна. Продължаваше да зяпа Ру. След момент младежът бръкна в пояса си и измъкна две медни монети. Кръчмарят ги погледна, провери ги, после ги пусна в кесията си, измъкна изпод тезгяха две празни шишета с широки гърла и ги напълни с пенлива бира. Върна се при младежите, постави питието пред тях и каза:

— Нещо друго?

— Нещо за ядене? — попита Ерик.

Мъжът посочи котела над огнището.

— Вареното говеждо е готово. Две медни монети за една купа, три, ако искате и хляб.

Мъжът отново не помръдна, докато Ру не извади пари. После отиде, напълни две дървени купи с варено и ги донесе. Наряза няколко тънки филии хляб, сложи ги на мръсния тезгях до купите, измъкна две почти чисти дървени лъжици и ги пусна в купите преди младежите да могат да ги вземат.

Ру беше твърде изгладнял, за да обръща внимание на такива работи. След като изчака приятелят му да пробва вареното, Ерик опита и от собствената си паница. Не можеше да се сравнява с яденето на майка му, но поне беше топло, а пък и хлябът беше приемлив, макар и твърд.

— Каква е тази шумотевица в града? — попита Ру колкото се може по-естествено.

— Каква шумотевица? — попита кръчмарят.

— При градските порти — отвърна Ру.

— Не знам да има такова нещо.

— Чак сега успяхме да се промъкнем в Крондор — каза Ерик. — И едва не умряхме от глад от цялото това чакане.

Кръчмарят мълчеше. Ру извади още две монети и поръча още бира, макар че първите им бяха изпити само до половината. Кръчмарят наля още две бири и каза:

— Почина принцът на Крондор.

— Чухме за това — каза Ру.

— Е, неговият син утре заема трона. Тук са и братята му.

— Кралят е в Крондор? — каза Ерик изненадано, макар че вече бе чул това.

— Затова са тия засилени проверки на портите — каза кръчмарят. — Търсят двама убийци, претрепали някакъв благородник на изток оттука, ако се вярва на разказите. Естествено и куцо и сакато се е домъкнало в града. Днес мина и погребалното шествие и всеки използува възможността да зърне краля. Утре е официалната церемония по встъпването във власт, а после друг парад, така че тия, които не са видели нищо, още имат възможност. След това кралят ще вземе баща си в Риланон, за да го погребе в семейната гробница. А принц Николас ще се върне като новия принц на Крондор. Тогава ще празнуваме, всеки ще пие до насита и няма да се върши никаква работа. След това благородниците ще се разотидат.

— Не си много впечатлен — каза Ерик.

Входната врата се отвори и двама грубовати мъже влязоха и се настаниха на масата при първите двама.

— А защо, трябва ли? — повдигна рамене кръчмарят. — Стар принц, нов принц, данъците са си все същите.

— Е, сега като си понапълнихме стомасите — Ру продължи да се прави на вода ненапита, — може да се върнем и да си застанем пак на опашката като останалите.

— Не мисля — каза кръчмарят.

— Защо, да не би да знаеш друг път за Крондор?

При тази забележка кръчмарят го погледна учудено.

— Не. Само че след час затварят градските порти и няма да може да минете през нощта.

— Затварят портите ли?

— Когато кралят е в града, разбира се — отвърна кръчмарят, сега вече с интерес. — Защо, да нямате проблеми?

Ерик се готвеше да отрече, но Ру бързо каза:

— Трябва да открием един кораб и да бъдем на борда утре в ранни зори.

— Помислете как да се качите на друг тогава — каза кръчмарят. — Защото много от тези, които чакат да влязат в града, просто ще спят пред портите, така че дори да тръгнете сега и да заемете място в опашката отвън, утре сутрин ще чакате с часове. Така ще е всеки ден до края на следващата седмица, когато кралят и семейството му ще си тръгнат.

— Ти не знаеш ли друг път към вътрешния град? — Ру присви очи. — Да кажем, такъв, използуван от местните жители, който не е много известен?

Кръчмарят се огледа, като че ли се страхуваше да не го подслушват, и като разбра, че останалите четирима са погълнати от разговора си, каза:

— Може би знам. Но това ще ви струва пари.

— Колко?

— Колко имате?

Преди Ерик да се оплаче, че са бедни, Ру каза:

— Приятелят ми и аз имаме десет златни монети.

Кръчмарят беше явно изненадан от значителната сума, но само рече:

— Да ги видя.

Докато Ру се опитваше да развърже пътната си торба, Ерик постави ръка на рамото му.

— Десетте жълтици са всичкото, което имаме на тоя свят. Отне ни месеци, за да ги спестим. С тях смятаме да си платим пътуването.

— Вие сте млади и силни. Може да си отработите пътуването с кораба. Има платноходи, заминаващи за Квег, Свободните градове или Кеш, за всяко пристанище, което бихте поискали да стигнете. Винаги търсят моряци за грубата работа.

Кръчмарят кимна и трополенето на разбутани столове накара Ерик да се обърне. Двамата мъже, които бяха влезли преди малко, се приближаваха, вдигнали високо дървени бухалки. Ру се опита да избегне удара, но успя само да си спаси главата. Удариха го по рамото, коленете му се превиха и той падна.

Ерик се опита да извади меча си, но най-близкият мъж се хвърли върху него. Младежът пусна дръжката на оръжието, замахна силно и ударът отхвърли мъжа върху другия, който приближаваше.

Мъжът, който бе ударил Ру, се обърна и изкрещя:

— Удри!

Ерик вече изтегляше меча си, когато го удариха отзад по главата. Усети как краката му се подгъват безсилно и пред очите му притъмня.

Двама мъже го грабнаха и докато се усети, беше овързан здраво като теле за колене. Кръчмарят заобиколи тезгяха — държеше пълната с олово тръба, с която бе ударил Ерик — и каза:

— Този малкият не струва, но големият ще ни донесе добри пари като роб на галера, или може би като боец на арена. Отведете ги при квеганския търговец преди полунощ. Пратеническите галери отплуват утре с вечерния отлив, след празненствата пред двореца.

Ерик се опита да каже нещо, но получи втори удар по главата и изпадна в несвяст.

Ерик отвори очи. Надигна се и седна. Главата го болеше страшно, погледът му не можеше да се фокусира, коремът го присвиваше. Преглътна, притвори очи, но откри, че така гаденето му се засилва, и затова пак ги отвори. Ръцете му бяха стегнати с тежки белезници, а краката — с още по-здрави окови. Огледа се. Очакваше да е в трюма на някой кораб, поел за Квег. Вместо това откри, че се намира в килия.

Пъшкане наблизо го накара да се обърне. Видя до себе си Ру, също окован — опитваше се да седне. Ерик му подаде ръка и по-дребният младеж разтърси глава.

— Днес май нямате късмет, а? — чу се глас зад тях.

Ерик обърна глава и видя някакъв мъж, застанал пред малкото прозорче с решетки — тялото му беше очертано от дневната светлина, идваща от този единствен източник. Човекът се отмести от прозорчето и седна на пода преди Ерик и Ру да успеят да различат чертите му в слабо осветеното помещение. Беше с широки рамене и бичи врат, на средна възраст, с тъмна оредяваща коса, подстригана късо, и с тъмносини очи. Имаше нещо странно в начина му на държане и в израза, но Ерик не разбираше какво точно. Имаше нужда от бръснене и носеше униформено наметало и панталони. Също и високи ботуши, стари и охлузени, но грижливо поддържани, и широк колан.

— Къде сме? Аз… — Ерик притвори очи, защото главата му се завъртя отново. — Някой ме удари отзад.

— Някой от местните се е опитал да те продаде на търговците на роби от Квег — каза мъжът. Гласът му беше малко дрезгав, а начинът на изразяване — простичък. Ерик не беше сигурен, но нещо в неговия акцент му напомняше за Натан, така че той заключи, че човекът сигурно е от Далечния бряг.

Мъжът се усмихна, но в израза му имаше някакво предупреждение.

— Щяхте да предприемете едно „приятно“ морско пътешествие с пратеника от Квег на някоя от неговите кралски галери. Така поне мисли херцогът на Крондор.

— Значи не си квеганец?

— Ха! По-скоро бих целунал таласъм, отколкото да оставя жив някой квегански търговец на роби. — Той погледна Ру, после продължи: — Хората на херцога проверяваха робовладелците на път към пристанището. Негова светлост беше едновременно изненадан и доволен, че откриха вас двамата между тези, който се готвеха да напуснат града. Доста усилено ви търсеха, приятели.

— Тогава знаете кои сме — каза Ерик с примирение. — А кой си ти?

— Чували ли сте за човека, наречен Орела на Крондор?

Ерик кимна. Кой беше този мъж и защо беше наречен така не беше много ясно, но бе известен навсякъде.

— Това си ти, така ли?

— Ха! — изсмя се мъжът. — Малко вероятно. Но работя за него. Може да ме наричате Кучето на Крондор. Хапя, така че не ме дразнете — Той сбърчи нос и заръмжа като куче. — Казвам се Робер дьо Лунвил. Приятелите ми ме наричат Боби. Вие ще ми казвате „сър“.

— Какво правите тук с нас? — попита Ру.

— Исках само да видя дали сте сериозно ранени.

— Защо? — попита Ру. — Не могат ли да обесят ранен човек?

— Това не ме интересува — усмихна се Боби. — Принцът се нуждае от отчаяни хора и според всички доклади вие двамата сте точно такива. Но, както виждам, това е единственото ви качество. Е, не е много приятно. Принцът сигурно ще трябва да търси другаде отчаяни глави.

— Скоро ще ни обесят, нали? — попита Ерик.

— Едва ли — каза мъжът и се надигна от земята, като изпъшка театрално. — Остарявам, момчета. Всичките стави ме болят.

Пристъпи към вратата на килията и викна на тъмничаря да му отвори.

— Новият принц на Крондор, също като баща си, е много практичен, когато се налага да се спазва законът. Първо ще направим процес и чак после ще ви обесим. — Той излезе от килията и вратата се затръшна.

Не след дълго обаче отново се отвори и влезе стар представителен мъж. Беше облечен в скъпи модни дрехи, но все пак изглеждаше делово, като човек, който все още е на служба, независимо от ранга и възрастта си. Косата му бе прошарена, имаше късо подстригана брада, а тъмните му очи пронизващо огледаха двамата затворници.

Той клекна пред Ерик и попита:

— Кой си ти?

— Ерик фон Даркмоор, сър.

— А ти си Рупърт Ейвъри — обърна се непознатият към другия младеж.

— Да — каза Ру. — А ти кой си?

Държеше да покаже, че след като се отнасят с него толкова грубо и ще го бесят, може да даде воля на избухливия си нрав, без да се съобразява с рангове или обществено положение. Мъжът се засмя, развеселен от наглото му държане.

— Може да ме наричаш лорд Джеймс.

Ру стана и надникна през решетката на прозорчето.

— Хубаво, лорд Джеймс. Колко ще ни държите да гнием тук преди да ни съдят и да ни обесят?

— Вие не сте в тъмницата на Крондор, мой избухливи приятелю — отвърна мъжът. — Намирате се в двореца на принца и процесът ви ще започне вдругиден, веднага щом Николас поеме задълженията си. Ако толкова сте се забързали, бих могъл да помоля краля да председателствува съда още днес следобед.

— Така ще е по-добре — отсече Ру. — Ако Негово величество не е много зает, сигурен съм, че ще приключим бързо. Той ще изостави всичко друго, ако вие го помолите, нали?

Мъжът се усмихна и в лицето му се появи нещо заплашително.

— Сигурен съм, че ще го направи; падам се нещо като чичо на краля — каза той. — Освен това съм новият херцог на Крондор.

— Имате ли някой, който да ви защитава — попита той след малко.

— Има един мъж в кафенето на Барет — каза Ерик. — Себастиан Лендер. Той може да ме защитава.

— Името му е известно — кимна херцогът. — Опитен е. Може и да те спаси от въжето. Ще изпратя да му кажат да дойде да говори с теб за защитата ти.

Той тръгна към вратата.

— Ще видя дали кралят е свободен утре. — Каза го специално за Ру. — Но ако бях на ваше място, щях да чакам, докато Николас седне на Западния трон. Той е с по-умерен нрав от брат си, а Негово величество не се държи любезно с онези, които убиват благородниците му.

— Благородник? — каза Ру. — Стефан може да имаше баща с ранг, но беше истинска свиня.

Лорд Джеймс се усмихна отново, но малко криво.

— Може би. Но тъй като баща му е починал час преди него, за кратко време той е бил барон на Даркмоор.

Вратата се отвори и херцогът излезе. Ерик погледна Ру и каза:

— Е, толкова по въпроса за Островите на залеза.

— Да, толкова беше с Островите на залеза — повтори като ехо приятелят му и седна на пода.

На следващата сутрин Ерик и Ру бяха преместени без обяснения. Пристигна отряд войници, носещи наметките на личната гвардия на принца на Крондор, и откачиха Ерик и Ру от стените, като оставиха веригите и белезниците върху тях. Заведоха ги в голяма килия с дълга решетъчна стена, през която се виждаха други килии с дървени врати. Килията бе отчасти под земята. На височина на главата имаше прозорец, висок около две педи, който се простираше по цялата й дължина и през него затворниците можеха да видят бесилката, издигната в големия вътрешен двор. От единствената напречна греда висяха половин дузина примки. Тежки здрави подпори, разположени между всяко въже с примка, поддържаха напречната греда.

Ерик ги разгледа набързо; щеше да бъде най-обикновена бърза екзекуция. Затворниците трябваше да изкачат няколко стъпала в единия край на ешафода и да стъпят върху високи около метър сандъци, които палачът щеше да изрита изпод краката им, след като нахлузеха примките на вратовете им.

Ерик и Ру мълчаливо седнаха. Ерик се огледа. Още седем мъже, оковани като тях, очакваха да се реши съдбата им. Всички изглеждаха закоравели и опасни типове, а някои бяха направо страшни. Ерик бе свикнал да е най-едрият и силен младеж в града, но в килията имаше поне двама с неговия ръст, а може би и равни по сила.

По обяд доведоха още двама затворници, които изглеждаха зле пребити при арестуването им. Единият, едър груб човек, бе довлечен от трима пазачи и очевидно бе участвал в тежка битка, защото бе почти в безсъзнание, но другият продължаваше да сипе псувни и когато го хвърлиха в килията, ревна след пазачите:

— Когато се измъкна оттук, ще си уредим сметките! Знам ви имената! На всички ви! — Седна на пода и добави: — Мамка ви, копелета мръсни.

Погледна Ерик, който седеше срещу него, после заоглежда почти безпаметния си приятел и каза:

— Старият Биго не изглежда много добре, а?

От другия край на килията някой каза:

— По-добре е за него, ако не може да стои на краката си. Няма да усети как му се скършва вратът.

— Ние с Биго не сме за бесилката! — каза новодошлият. — Имаме много връзки, приятели сме на Пресметливия.

— Кой е Пресметливия? — попита Ру.

От отсрещната страна на килията друг мъж каза:

— Предводителят на Шегаджиите. А този лъжец е близък на Пресметливия, колкото аз — на кралицата майка.

— Само гледай! — каза новодошлият. — Скоро ще се измъкнем оттука.

Вратата в дъното на коридора се отвори и влезе мъж, придружаван от двама пазачи. Беше облечен в хубаво ушита роба, а на главата си носеше нещо, което се стори на Ерик смешно — конична шапка с къса периферия, изработена от пурпурен филц. Две лентички, вързани под брадата, я придържаха здраво на главата му. Приличаше на учен или на свещеник, слаб и блед, с дълъг нос и квадратна челюст. Но очите му бяха живи и подвижни и като че ли не изпускаха нищо.

Пазачите застанаха пред килията, но не я отвориха. Мъжът се приближи до решетките и попита:

— Кой тук е Ерик?

— Аз съм Ерик. — Младежът стана и се изправи срещу непознатия. Ру се приближи до него.

— Как ти е фамилията?

— Фон Даркмоор.

— Аз съм Себастиан Лендер — каза мъжът, — от кафенето на Барет. — Той разглежда дълго и замислено Ерик и Ру, като запомняше всяка подробност от вида им. Накрая каза:

— Здравата сте загазили.

— Така е — каза Ру.

— Може би ще мога да ви спася живота — каза Лендер. — Но трябва да ми кажете какво точно се случи. Не пропускайте никаква подробност и не ме лъжете.

Ерик му съобщи каквото си спомняше, а Ру добави някои неща. След малко Лендер рече:

— Според това, което твърди барон Манфред, а също и момичето Розалин, става ясно, че Стефан се е опитвал да ви въвлече в клопка и да ви убие.

— Кога ще се изправим пред съда? — попита Ерик.

— След два дни. Доколкото става дума за убийство и жертвата е благородник, ще бъдете съдени тук, в двореца, от Кралския съд.

Той се замисли.

— Принцът е строг, но справедлив. Общественият съд е нещо друго. Всеки, изправен пред него, излиза невинен.

— Баща ми каза да ви намеря — рече Ерик.

— Да. Имам да ти предам нещо.

— Какво?

— Опасявам се, че това е едно доста странно наследство. Малко златни монети, които едва ще покрият моя хонорар, съжалявам, че го казвам. Чифт ботуши; принадлежали са на дядо ти, според думите на Ото, и доколкото ти си същият на ръст, баща ти предполагаше, че биха могли да ти станат. Освен това има една фина кама, която очевидно не мога да ти предам тук и сега.

— Кама? — попита Ру.

— През годините — вдигна ръка Себастиан Лендер — съм виждал различни завещания, някои от тях наистина странни. Във всеки случай, това е спорно, докато трае процесът. Ще видим как ще тръгнат нещата, дали ще се развият както искаме. Ако стане така, ще мога да ви измъкна оттук.

— Какви са шансовете ни? — попита Ерик.

— Слабички — отвърна Лендер откровено. — Ако бяхте останали там, на местопрестъплението, можеше да се изгради защита, че сте го убили при самоотбрана. Манфред призна, че е отишъл да търси баща си, за да му даде заповед, която да забрани на Стефан да предприема подобни заговори или други стъпки. Не каза за какво точно става дума, но твърдеше, че Стефан си търсел белята.

— Ще даде ли показания по този въпрос?

— Вече го направи — каза Себастиан Лендер. — Той ще бъде на път за Даркмоор, когато утре Николас поеме официално властта, но разполагам с копие от неговите показания пред кралския магистрат. На места са много неясни и объркани и ако знаех, че ще пледирам от ваше име, щях да съм много по-взискателен и придирчив от кралския служител.

— Не можете ли да му зададете още въпроси? — попита Ру.

— Не и докато не бъде задължен с призовка от краля — отговори правникът. — Но предполагам, че кралят едва ли ще се съгласи.

— Защо не? — попита Ру. — Кралят иска справедливост, нали?

Лендер се усмихна и го погледна с прощаващия поглед на майстор, запитан за нещо очевидно от своя надарен, но необразован чирак.

— Нашият крал повече от всичко е загрижен за справедливостта. Това е свързано с младите му години, прекарани във Велики Кеш. Но също така е заинтересуван убийството на негов благородник да не изглежда проста работа, която може да се размине лесно с бесилото. Има справедливост и справедливост.

— А ние все пак убихме Стефан — въздъхна Ерик.

— Наистина ли тръгнахте да го търсите — каза Себастиан Лендер, като понижи глас — с желание за смърт в сърцето?

Ерик замълча за момент, после каза:

— Да, предполагам, че изпитвах такова чувство. Знаех, че ще се опита да направи нещо на Розалин; предполагах какво ще открия и мислех, че все пак трябва да го убия. Не мога дори да твърдя, че отидох само да я защитя.

Лендер погледна Ру. Слабият младеж кимна и правникът въздъхна дълбоко.

— Ако всичко това е истина, съмнявам се, че има сила, която може да ви спаси. — Той посочи бесилката, която се виждаше през прозореца.

Ерик кимна. Себастиан Лендер напусна без допълнителен коментар.

6.

ОТКРИТИЕ

Създанието зашава.

Жената чакаше спокойно, за разлика от свитата на съществото. Някои от придружаващите седяха до стените на огромната зала, говореха си тихо и чакаха тези, които се грижеха за заспалото чудовище, да се присъединят към тях. Жената не се интересуваше от тях, а гледаше събуждащото се създание. За окото на смъртния звярът изглеждаше като прародител на всички дракони — гигантско същество, издигнало се над слугите си. Драконът изглеждаше огромен дори в просторната зала, която служеше за негов дом. Върху издигнати подставки примигваха маслени лампи, но както драконът, така и жената не се нуждаеха от много светлина, за да виждат в мрака. Във въздуха се долавяше слаб мирис на подправки, поставени може би в маслото за горене за освежаване на въздуха.

Накрая драконът отвори очи и примигна — очите му бяха големи като прозорци на дворец. Протегна се, наведе глава и се прозя. Лъснаха жълтеникави зъби с размери на крайпътни стълбове, приличащи на гигантските двуръчни ятагани, използвани във Велики Кеш. Кожата беше причина за оскъдното осветление, защото беше изпъстрена със скъпоценни камъни, закрепени върху пластини, вече позагубили златистия си блясък. По-силното осветление хвърляше снопове разноцветни светлини из залата и драконът имаше главоболие от постоянно танцуващите отражения.

През последното половин столетие се полагаха големи усилия да се запази скрита самоличността на това същество, но легендите за „огромния покрит със скъпоценни камъни дракон“ се ширеха във всички части на кралството.

Жената бе виждала и други дракони, но никой не бе толкова впечатляващ. И макар че нищо не можеше да я изненада, тя признаваше, че съществото наистина изглежда много внушително. Досега си бяха „говорили“ само посредством магичното изкуство и това беше първата им реална среща.

Но жената знаеше, че всъщност това не е истински дракон, макар по рождение да произлизаше от драконския род. Духът на истинския дракон бе загинал в ожесточената битка, станала в същата огромна зала преди петдесет години. В съзнанието, което някога притежаваше Риатх, дъщеря на Руагх — може би най-големият от всички златни дракони — се бе настанил чуждопланетен и древен ум: Оракулът на Аал.

Силен тътнещ звук излезе от гърлото на съществото.

— Здравей, Миранда. Как си?

— Добре съм — каза жената. — Пътуването от статуята на кръстопътя на Малака бе доста заплетено.

— Нарочно е направено така. Само онези, които наистина притежават някакъв дар, могат да изминат пътя, а аз от своя страна желая, независимо от това какви са дарбите им, да не добиват точна представа къде точно се намира тази зала.

— Разбирам — кимна Миранда. — Ти как си?

— Времето намалява. Топлината ме изтощава и с всеки ден спя все повече. Скоро ще ме обземе рожденият сън и ще прекъсна тази фаза на съществуване.

— Така е, времето намалява. Колко дълго още ще ни ръководиш?

— Вече виждам бъдещето мъгляво и неясно. Дъщеря ми няма да има дарбата през първите двайсет години от живота си, така че пет години след моя рожден сън и двайсет години от детството й ще карате така, както преди да дойда на този свят. Но има и още нещо.

— Какво?

— Не съм в състояние да видя много от това, което би трябвало да видя, което означава, че е намесено и собственото ми бъдеще; защото за всички същества, дори и за мен, знанието за личното им бъдеще е забранено.

Оракулът на Аал бе смятан за най-древното същество във вселената — толкова стар, че помнеше времето, когато валхеру бяха предизвикали боговете по време на Войните на хаоса. Като си мислеше за това, Миранда погледна към подиума зад дракона. Промени възприятията си и усети как се появява бляскавият камък. Бледозелен на цвят, той пулсираше с вътрешна светлина. За момент тя се вгледа в хипнотичните му ритми и каза:

— Още ли шават?

— Винаги са шавали — каза оракулът. — Сега са по-активни. По някакъв начин все още изпитват влиянието на онези отвън, които могат да улавят сигналите им.

„Онези“ означаваше валхеру — древните същества, известни на хората повече като Господарите на драконите. Пленници на сили, които бяха дори над техните възможности за разбиране, те бяха свързани с камъка посредством някакъв тайнствен механизъм. В камъка се появи образът на златен меч с дръжка от слонова кост.

Жената, наречена Миранда, знаеше, че преди половин столетие в града над тях, казваше се Сетанон, се беше разгоряла голяма битка. Същевременно и тук, в тази зала, се бе провело сражение с грандиозни мащаби. Странният получовек, полувалхеру Томас, наследник на бронята и силата на Ашен-Шугар, Владетеля на Орлови предели, се беше борил с едно създание от света на духовете, приело формата на древния му родственик Дракен-Корин, Господаря на тигрите.

По това време Пъг от Звезден пристан — магьосникът на два свята, заедно с ненадминатия чародей Черния Макрос, се бяха борили да затворят разлома между двете вселени, подпомогнати от двама Велики — цурански магьосници от света Келеуан. А драконът Риатх се бе сражавал с Властелина на ужаса, създание от далечно време, от друго пространствено измерение, чието докосване изцеждаше незабавно живота на противника.

Накрая войнстващите валхеру бяха попаднали в клопката на камъка, Властелинът на ужаса бе победен с цената на живота на Риатх и всички сили, подкрепящи фалшивия пророк Мурмандамус, бяха съкрушени.

Нито един боец от Кралството или на служба при Главатаря на преизподнята, не знаеше за какво всъщност се водеше тази война. Нито един от високопоставените вождове на народите от Севера — както се наричаха Тъмните братя и таласъмите, не знаеше, че Мурмандамус е бил пантатийски змиежрец, превърнал се с помощта на магия в копие на техния легендарен водач. Само кралското семейство и малцина доверени приятели пазеха знанието за Камъка на живота и за присъствието на Оракула.

А сега основният защитник на Камъка на живота, магическата и физическа същност на дракона оракул загиваше.

— Как ще се осъществи тази промяна? — попита Миранда.

Драконът повдигна глава и кимна леко надясно, където шест фигури, облечени в роби, си говореха тихо.

— Онези там, слугите на съпруга ми, вече се подготвят за превъплъщението.

Фигурите смъкнаха качулките си и Миранда можа да види съвсем младежките им лица.

— Когато горещината се увеличи — продължи драконът, — аз ще извиквам младите — тези, които имат дарбата да откликват. Те ще напуснат домовете си и ще се съберат при кръстовището на Малака, там, където се издига статуята, и след това ще ги доведа тук. Онези, на които им липсва истинското дарование, ще бъдат отпращани и ще мислят, че само им се е присънило. Избраните да останат се допускат до изпита и ако се провалят, също си заминават, с бледи спомени за това, което се е случило. Тези шестимата са първите млади, които доказаха, че са достойни да бъдат свита на дъщеря ми.

До младежите имаше шестима възрастни мъже.

— Това са учителите им. Те ще ми помогнат да създам това, което ще бъде моя дъщеря, и когато привършат, телата им ще умрат. Тогава духът и знанията им ще преминат в шестимата млади хора. — Драконът кимна към другата страна на огромната зала и оттам се появиха още шестима по-възрастни мъже. — Надявам се, че повечето от младите, които дойдоха при нас, ще докажат, че са ценни, защото тези от тях, които нямат наследници до смъртта си… ще отнесат със себе си знанието и то ще бъде загубено завинаги.

— Само дванайсет ли са? — попита Миранда.

— Ако Пъг не ни бе измъкнал от нашия умиращ свят, нямаше да има и един. И ако тринайсетото ценно дете дойде преди раждането, то също може да стане един от нас. Ако дойде пък момиче, тогава и то ще бъде в свитата на първата ми дъщеря. Ние от Аал още може да се разрастваме.

Миранда скри нетърпението си. Сега имаше други грижи.

— И когато родиш дъщеря си, какво?

— Тогава духът ми ще се съедини с духовете на свитата на съпруга ми, ще се смесим изцяло — всички знания, спомени и чувства, цялата болка и радост, всичко в едно съзнание. А после всичко отново ще се раздели и тези момчета ще станат наши синове, а дъщеря ми ще добие реалната си форма.

— Нов оракул?

— Да, така ще бъде.

— А в какво тяло ще се преобрази? Не виждам тук младо момиче.

— Тялото на дракона е вълшебно; то е по-силно от всичко, което Оракулът на Аал си спомня да е използувал от най-дълбоки старини. То ще бъде използувано отново.

— И поради тази причина тя няма да бъде с нас двайсет и пет години?

— Да. Тя ще е дете, независимо от това, че по всяка вероятност ще разполага с моята мощ.

— Все пак ще бъде достатъчно едро момиче, за да възпре някой, който би решил да се промъкне насам, нали? — За момент се замисли, после попита: — Знаеш ли къде е Пъг?

Оракулът затвори очи и се съсредоточи.

— Не е на острова си. Виждам го някъде… някъде между световете.

— По дяволите! — изруга Миранда. — Ще имаме нужда от него тук, докато дъщеря ти стане достатъчно силна, за да защитава тази зала. Колко време остава, докато навлезеш в последната горещина?

— По-малко от година, Миранда. После ще изчезна, защото при преоформянето винаги се губи нещо. Това е защото ние, които бяхме стари, когато звездите бяха нови, помним твърде малко за собственото си начало. Но с прераждането идват още знания и повече сила, и тази, която ще дойде след мен, по всяка вероятност ще ми бъде равна, а може би и по-добра.

— Ако оживеем толкова дълго — промърмори Миранда.

— Надигат се черни приливи. Отиват към далечни брегове, но може да стигнат и дотук.

— Трябва да тръгвам. Времето е малко, а трябва да се свършат много неща. Бяха взети доста много глупави решения и заради това сме станали много зависими от предсказания и поличби.

— Избрала си странна публика за разсъжденията си — отвърна оракулът.

— Това, че ни помагаше, е извън всяко съмнение — каза младата жена. — Но съдбата е непостоянна. Смятам, че човек би могъл да управлява съдбата си, ако се опита.

— Така мислят онези, които ти се противопоставят — каза оракулът. — В това се корени целият проблем.

— Те са отчаяни фанатици, които живеят в лудешки мечти и нямат нищо общо с реалността. Те носят само смърт и болка.

— Вярно е, но те споделят чувството ти за самоопределение.

— Ще запомня това — сухо каза Миранда. — Сега ти казвам сбогом. Достатъчно ли си защитена тука?

— Нашите изкуства и умения са достатъчни, дори за най-могъщите.

— Тогава си тръгвам. Ще се срещнем ли отново?

— Не знам — каза оракулът. — В съзнанието ми се появяват твърде много възможности за края и нито една от тях не изглежда твърде вероятна.

— Тогава добър път към безсмъртието и се моли ние, по-дребните създания, да живеем достатъчно дълго, за да поздравим дъщеря ти, когато се появи в своята същност.

— Пожелавам ти успех — каза драконът.

После младата жена си тръгна — изчезна от очите на присъствуващите и пространството, където стоеше допреди малко, се изпълни с нещо като лек повей.

Драконът се обърна към свитата си и каза с усмивка:

— Доста прилича на баща си, не мислите ли? Но цинизмът в характера й би могъл да се превърне в уязвимо място и да я подведе. Надявам се, че съдбата ще е благосклонна към нея.

— Да, доста прилича на баща си — каза най-старият от свитата.

Беше застанала на върха на хълма и вятърът издуваше наметката й като разперени крила. Дим от далечни пожарища пареше очите й, но тя мълчаливо наблюдаваше касапницата долу. Конници преследваха бегълците, насилваха ги и ги убиваха просто така, за удоволствие. Като използваше своите дарби, тя подробно изучаваше погрома, сцена след сцена.

Воините бяха озверели по време на битката и сега се наслаждаваха на страданията и разрухата сред безпомощните си жертви — мъже, жени и деца. Тя сви яростно юмруци, но се овладя. Онези, които командваха нападателите, щяха да се хвърлят незабавно срещу нея, ако разкриеше присъствието си чрез магия. Страхът не й беше присъщ, но предпазливостта беше и тя разбираше, че е ценна, защото може да направи още много, докато дойде времето на голямата битка.

Когато проблемът намереше решението си, щеше да се балансира съдбата на много светове, а не само животът на тези бедни нещастници.

Дори и от това разстояние вятърът носеше виковете на болка. Миранда започна да слиза по склона. През последните часове бе превърнала сърцето си в камък, защото се бореше с желанието си да помогне на малцината оцелели, макар да знаеше, че има много по-критични въпроси, нуждаещи се от нейната намеса.

Приближи полесражението и се приведе. Скрита зад едни ниски скали, изчака да отминат отряд пияни воини с яркозелени превръзки на ръкавите. На един от конете лежеше вързана жена и пищеше с все сили. Миранда почувства, че лицето й пламва от ярост. Наложи си да се успокои — ако сега изтървеше нервите си, нямаше да помогне никому.

Заобиколи мястото на битката и мина през едно разрушено село. Не беше останала нито една здрава къща, — тук самотна стена, там разкривена рамка на врата, но нищо, което дори малко да прилича на дом. Лютивият пушек раздразни очите й, докато търсеше дали някой е останал жив.

Влезе по-навътре в селището, за да намери информацията, която й трябваше. Приклекна зад една полуразрушена стена, когато друг отряд конници премина в тръс — тези бяха по-малко войнствени от първите, които бе забелязала. Сигурно бяха запасняци. Тези мъже не бяха наемници, а попълнение от централните военни съединения на силите на нашествениците. Яздеха по-бързо, отколкото бе очаквала. Тя изруга тихо и се измъкна от центъра на селото. Би могла да изчезне по всяко време, но беше уморена и усилието й да се прикрива от противниците си беше казало думата. Нуждаеше се от почивка на тихо място, почивка, която щеше да й помогне да възстанови силите си и да напусне тази област преди враговете да узнаят, че е била тук и е наблюдавала.

Надникна през една изгоряла врата и дори нейната желязна същност се огъна пред зрелището, което я посрещна. Като ловеше въздух с уста, тя протегна ръка и се хвана за рамката, защото коленете й се подкосиха пред злокобната гледка на мъртвите деца. Малки телца, овъглени до черно, бяха струпани в центъра на опожарената сграда. Миранда почувства как в гърлото й се надига животинска вълна от мъка и ярост и се постара да я овладее, защото гневът заплашваше да завладее съзнанието й. Знаеше, че ако някое от чудовищата, които бяха извършили това ужасно деяние, се мернеше сега пред погледа й, щеше да го унищожи незабавно, без да се замисля какви последствия би имало това за нейната мисия.

Като се опитваше да се успокои, тя пое два пъти дълбоко дъх и преглътна сълзите на състрадание. Бебета със сплескани главички бяха хвърлени върху по-големите деца, от които все още стърчаха стрели. „Все пак — помисли си Миранда — децата са били убити преди сградата да бъде обхвата от огъня.“ С горчивина се запита дали смъртта от меч или стрела е по-лека от смъртта сред пламъците. Пожела мир на душите на тези измъчени слаби телца и напусна сградата.

Продължи пътя си към другия край на селото, за да не се срещне отново с конниците. Надникна иззад ъгъла на една съборетина, била доскоро хан, и като не видя нищо, внимателно излезе от селото. Пресече рекичката, спускаща се от хълмовете, стигна до група дървета — и там без малко щеше да загине.

Жената беше обхваната от ужас и заради това ножът й леко се отплесна, но все пак Миранда усети остра болка в лявото си рамо. Като изкрещя, тя сграбчи китката на жената, бързо се извъртя и нападателката бе принудена да изпусне ножа.

Като дишаше учестено от болка и гняв, Миранда тихо каза:

— Мълчи, глупачко! Няма да те нараня. — После видя двете криещи се деца зад жената и допълни. — Нито теб, нито децата ти.

Тонът й малко омекна. Тя пусна ръката на жената и огледа рамото си. Видя зейнала рана и я притисна с дясната си ръка.

— Коя си ти? — запита жената.

— Казвам се Миранда.

Очите на жената се наляха със сълзи и тя рече:

— Те… те избиват и децата.

Миранда затвори очи и кимна. Жените можеха да послужат на нашествениците по време на похода им, след което щяха да ги убият, но децата не им трябваха. Търговците на роби биха могли да ги вземат, но те идваха чак след армията, а тук, в разгара на битката, малко обръщаха внимание на тези подробности.

Като хълцаше и плачеше, жената каза:

— Хващат бебетата за крачетата и…

— Стига — каза Миранда. Гласът й, макар и твърд, беше изпълнен с мъка. — Стига — повтори, като не обръщаше внимание на влагата в очите си — пред нея отново оживя гледката на изгорените деца. — Знам всичко.

После изведнъж разбра кой стои пред нея. Очите на жената бяха разширени от ужас, но и при нормални условия биха били доста големи. Ушите й бяха сплеснати и скрити под руси къдрици и нямаха долна месеста част.

Миранда погледна децата; бяха близнаци. Очите й се разшириха невярващо и тя попита:

— Ти си от тези, които наричат „дълговечните“?

— Да — каза жената.

Миранда притвори очи и поклати глава. Нищо чудно, че жената за малко да я победи. Тези същества, познати на човешкия свят като елфи, рядко раждаха и децата обикновено растяха десетилетия отделно от родителите си, докато стигнат пълнолетие. Елфите живееха по няколко столетия и смъртта на едно дете за тях беше много по-ужасна, отколкото човек можеше да си представи, но сред народа на еледел, както те сами се наричаха, близнаците бяха нещо почти нечувано. Убийството на тези две малки момчета щеше да бъде за един елф трагедия, която хората въобще не биха могли да си представят.

— Знам от какво се плашиш — каза Миранда.

— Цялото село беше изклано — каза жената. — Бях взела децата в гората да търсим храна; трябваше да се върнем вечерта. Мислех да идем при джешандите и да потърсим убежище при тях.

Миранда кимна. Джешандите бяха елфи и сигурно щяха да приютят жената.

— Мислехме, че нашествениците ще дойдат чак след няколко дни. — Очите й отново се насълзиха. — Мъжът ми…

Миранда огледа ръката си. Раната беше спряла да кърви и за нея напомняше само един розов белег.

— Ако е останал в селото, сигурно е мъртъв — каза тя. — Съжалявам. — Знаеше колко кухо звучи това.

Изведнъж жената елф си възвърна спокойствието и рече:

— Тогава трябва да защитавам децата си сама.

— Проклятие — каза Миранда. — Ако успеем да се промъкнем през тази банда убийци, може би ще мога да ти помогна. — Погледна малките момчета и видя, че я гледат с огромните си очи. Бяха четири-пет годишни и тяхната раса щеше да ги брои за деца още поне три десетилетия и нямаше да ги признае за възрастни, докато не измине поне столетие. Но независимо по какъв стандарт — човешки или елфски, — те бяха красиви дечица. Миранда примирено поклати глава и промълви:

— Ще спася децата ти.

— Как?

— Тръгвай с мен и мълчи.

Миранда закрачи напред. Жената и двете деца я последваха. Миранда можеше само да се надява, че разполагаха с легендарните горски умения, присъщи на тяхната раса — но тези тримата бяха селяни и не бяха свикнали с извънредни обстоятелства. Все пак утешителното беше, че крачеха много по-безшумно от човешките създания.

Тръгнаха нагоре по пътеката, която излизаше от селото и водеше към гората. Миранда водеше уверено. Вървяха така около час, после тя попита:

— Има ли наблизо място, където да си починем?

— Малко по-нагоре има полянка — каза жената, — а в другия й край има малка пещера.

Миранда кимна и отново насочи вниманието си към околността. Нашествениците сигурно обикаляха наоколо и търсеха оцелели. Малки села като това не предлагаха значителни ценности и ако имаше няколко жени на подходяща възраст, за да доставят развлечение на мъжете, командирите щяха да изпратят част от мъжете да патрулират просто за да избегнат спречкванията кой да ги изнасилва пръв.

Жената все по-трудно водеше уморените момчета и след малко Миранда се наведе и взе едното. Майката кимна и взе другото, така че да могат да ускорят крачка. Миранда знаеше добре, че всяко силно уплашено дете по-скоро би мълчало, отколкото да плаче, а тези двама малчугани бяха сериозно изплашени. Подчинявайки се на внезапен импулс, тя целуна момчето и разроши косицата му.

Докато се промъкваха внимателно през дърветата, чуха конски тропот. Спряха и изчакаха, докато ездачите се отдалечат. Стигнаха до един гъсталак, провряха се през преплетените храсти и излязоха срещу зеещия отвор на пещерата.

— Тук е безопасно — каза жената.

— Чакай — каза Миранда, остави момченцето на земята и влезе в тъмнината, като използваше магическите си изкуства да вижда в мрака — пещерата беше празна и свидетелстваше за чести посещения на хора, и поради това едва ли някое животно би я използвало като бърлога. Върна се и каза:

— Хайде, идвайте. — Но в същия миг един мъж изскочи от храстите, като крещеше и размахваше дълъг нож:

— Казах ли ви, че забелязах следи! Два изтърсака! Но жените са млади!

Друг мъж се обади отзад, но гласът му бе заглушен от вика на Миранда:

— Влизайте бързо!

Жената грабна децата си, по едно във всяка ръка, и се втурна в пещерата. Миранда измъкна от пояса си дълга кама и зачака. Вторият мъж също излезе от храстите.

Приличаха на обикновени наемници. Първият носеше парцалива дреха с къси ръкави върху ръждива плетена ризница. Вторият бе висок, облечен в тежък плащ, срязан при раменете, понеже очевидно му беше тесен.

Миранда изчака, докато двамата се приближиха.

— Какво ще правиш с това — изръмжа вторият и посочи камата й.

— Махни това, момиче — каза първият с нервна усмивка. — Ако не ни създаваш проблеми, ще се държим добре с теб. Но може да станем и лоши.

Миранда изчака първия да се приближи достатъчно, за да се опита да я хване, после пристъпи крачка напред, по-бързо отколкото той очакваше, и заби камата в гърлото му.

Мъжът рухна и Миранда измъкна камата. Вторият мъж отскочи стреснат назад.

— Хей! — извика изненадано той. Движеше се със завидна пъргавина и това го правеше опасен враг, независимо от опърпания му вид. Сабята му изсвистя от ножницата и той атакува. Миранда отстъпи.

Чу се чаткане на подкови и мъжът изкрещя:

— Насам!

Чу се ответен вик и Миранда тихо изруга. Не успяваше да го нападне, а той войнствено я обикаляше. Сабята му блесна във въздуха — той замахна и за секунда откри едното си рамо. Тя заби камата, но острието се хлъзна по бронята му.

Той се засмя и стовари мощен удар, предназначен да отнесе главата й, но тя се отдръпна навреме и докато острието на сабята разсичаше въздуха, заби камата в незащитеното му гърло.

Мъжът изкрещя и се преви на две. Ако се съдеше по изригналия кървав фонтан, артерията бе срязана дълбоко и наемникът щеше да умре всеки момент.

Тропотът на приближаващите се коне подсказа на Миранда, че разполага с броени минути и трябва да действа бързо. Тя изтича в пещерата и коленичи пред жената елф.

— Как се казваш?

Жената, приведена над двете си деца, отвърна:

— Елиа.

— Мога да ви спася, но не мога да ви заведа при джешанди. Ще дойдеш ли с мен?

— Какъв избор имам? — каза жената. Вече чуваше конниците, които излизаха на полянката.

— Никакъв — отвърна Миранда, наведе се над Елиа, като че ли я прегръщаше, и сложи ръце на главите на децата. После изведнъж всичко около тях се завъртя и потъна в мрак.

Миг по-късно вдишаха свеж въздух. Беше топла нощ. Жената преглътна и каза:

— Ама какво…

Миранда се отпусна на влажната земя.

— Ние сме… — започна тя и й стана ясно, че не може да се ориентира.

Елиа гледаше как Миранда се бори с объркването от внезапното преместване в пространството. Бяха се озовали на широка поляна, обградена от редки дървета, през които течеше широк поток. Веселият звук на водата, плискаща се между камъчетата, беше в чудновато противоречие с току-що заглъхналите предсмъртни викове на умиращите мъже.

Елиа стана и пристъпи към Миранда, за да й помогне да се изправи. Тъмнокосата жена разтърси глава, за да дойде на себе си.

Вниманието им бе привлечено от съскащ звук в далечината и двете вдигнаха глави. В нощното небе се появи слаб зеленикав отблясък; после се превърна в светла точка.

— Бързо във водата! — изкомандва Миранда и Елиа без колебание сграбчи двете си деца и се хвърли във водата. Реката беше плитка, но течеше бързо и тя трябваше да се бори с течението.

— Не се обръщай — викна Миранда и Елиа се подчини и клекна до кръста в потока. Двете момченца мълчаха — дори не изпискаха от студената вода.

Оглушителният звук стана още по-силен и двете момчета се сгушиха в майка си, сякаш търсеха спасение от него. Звукът наистина направо пукаше тъпанчетата и децата не можеха повече да го понасят и започнаха да хленчат.

Разтърсваща експлозия хвърли Елиа напред и за един момент тя се ужаси, че ще изпусне децата. Водата ги заля, но тя успя да застане на колене. Момчетата плюеха и кашляха.

Тласъкът бе завъртял Елиа и сега тя виждаше Миранда. Ослепителна оранжева светлина се стрелна от небесата — дълга енергийна лента, която обви младата жена. Миранда вдигна ръце, като че ли се бореше с яростните енергии. Внезапен горещ повей блъсна Елиа и почти опърли главата и раменете й, които се подаваха над водата. Миранда рязко вдигна ръце и се появи мрежа от бяла енергия, оцветена по краищата с червено, която започна да обхваща колоната оранжева светлина, като я тласкаше назад към източника й. След миг стана толкова искрящо бяла, че не можеше да се гледа. Елиа се гмурна под водата, като прикри колкото можеше децата от лъхащата горещина и ги повлече към другия бряг. Внезапно две силни ръце я измъкнаха от реката.

Трима мъже в зелени кожени дрехи наблюдаваха ожесточеното сражение. Единият се наведе към Елиа и й заговори на непознат език. Тя притисна момченцата към себе си и каза:

— Не разбирам.

Мъжът погледна другите двама и вдигна учудено вежди, после отново се обърна към нея.

— Защо говориш кешийски, а не на собствения си език?

Произнасяше думите странно, но Елиа все пак ги разбираше.

— Говоря езика, на който са ме учили родителите ми.

Острата светлина внезапно угасна и поляната потъна в синкава сянка. Миранда се олюляваше като пияна, после се съвзе и се обърна. Видя оттатък реката Елиа и момчетата, застанали до тримата елфи.

— Мога ли да вляза — отпаднало попита тя.

— Кой търси Елвандар? — попита един от воините.

— Човек, който се нуждае от съвета на лорд Томас.

— Влез, ако можеш.

— Мисля, че ще се справя — сухо отвърна Миранда.

После прецапа реката.

— Каква бе тази магия? — попита Елиа.

— Това е твоят народ, Елиа. Това са еледел. Ние сме на границата на Елвандар.

— Елвандар? — Жената я изгледа объркано. — Това е легенда.

— Виждам, че ще трябва да се изясняват много въпроси — каза началникът на елфите. — Но не му е тук мястото, нито времето. Хайде, имаме два дни път до двора на кралицата.

— Малките са уморени — каза Миранда. — И са много изплашени.

Елфът погледна момчетата, очите му се разшириха и Миранда усети учудването му — нещо, което много хора не биха забелязали.

— Близнаци?

Елиа ги погледна объркано, а Миранда отвърна:

— Да.

— Аз ще тръгна напред — каза един от другите двама елфи, — за да съобщя на кралския двор.

После се обърна и изчезна между дърветата.

Началникът на елфите направи знак на другия воин също да тръгва и се представи:

— Казвам се Галайн. С мен са воините Алтал, който се върна в нашия лагер, за да приготви храна, а другият е Лалиал — той отиде да съобщи на кралицата и на съвета.

После клекна и без да иска разрешение, вдигна двете момчета така леко, както че ли бяха котенца. Децата погледнаха майка си, но нито едно не се възпротиви. Миранда докосна рамото на Елиа и й кимна, че трябва да последват Галайн.

Използваше обикновения си поглед, за да огледа наоколо. Уменията й бяха изтощени от битката в реката. Схватката беше кратка, но много ожесточена. Макар и изтощена, Миранда изпитваше задоволство, като знаеше, че на другия край, в света на пантатийците, магьосникът, хвърлил след нея проследяващата енергия, не бе очаквал контраудара й. И с мрачно удовлетворение си мислеше, че сега той е димящ труп.

Стигнаха лагера, без да продумат и дума. Огънят гореше и се усещаше миризма на печен дивеч.

Момчетата бяха заспали и Галайн нежно ги сложи на земята. После тихо каза:

— Ще съмне след няколко часа. Ще ядат, като се събудят.

Елиа се отпусна тежко на земята и Миранда разбра, че е капнала и отчаяна. Домът й беше разрушен, съпругът й сигурно бе мъртъв, а тя неочаквано се бе оказала на чуждо място с хора, които не познаваше.

— Кои сте вие? — попита Елиа.

Галайн отговори на езика, който тя разбираше. Ябонският бе езикът на провинцията, съседна на Кралството, и сроден с древния език на Кеш, общ техен предшественик:

— Казвам се Галайн. Ние сме от еледел — както и ти.

— Не знам какво означава еледел — каза Елиа. Външно бе спокойна, но Миранда знаеше, че е ужасно изплашена.

— На вашия език означава „светлите хора“. Това е всичкото, което е необходимо да знаеш. Но да започнем от другаде: преди векове нашата раса се е разделила на четири племена. Тези, които са по-възрастни от нас, елдарите, са пазители на мъдростта. Онези, които живеят в Елвандар и служат на кралица Агларана, се наричат еледел. Има още: гламредел — диваците и моредел — тъмните. Преди няколко години разбрахме за вашия народ, който наричаме оушдел — „хората оттатък морето“. Не сме много сигурни дали сте точно гламредел, или еледел, тъй като сте изгубили знанията за собствената си раса. Но така или иначе, сте добре дошли в Елвандар. Ние живеем тук. — Той се усмихна. — Ние сме като теб. И при нас ти ще си на сигурно място.

Елиа внимателно се вгледа в лицето му. Като че ли прочел мислите й, той отмахна назад дългата си коса, за да й покаже щръкналите си уши, родов знак на народа на елфите. Тя въздъхна облекчено.

— На сигурно място… — повтори тя. Тонът й подсказваше, че все още й е трудно да повярва.

— Да — каза Миранда. — Наистина на сигурно място.

Елиа кимна, притвори очи и по бузата й се търкулна сълза.

— Влязохте наистина впечатляващо — обърна се Галайн към Миранда.

— Заради змиите — намръщи се Миранда.

— Змиехората? — Очите на Галайн се свиха.

Миранда кимна.

— Ще потеглим веднага щом момчетата се събудят и хапнат — каза той. — Сега поспете.

Галайн и Алтал носеха момчетата на раменете си, Елиа и Миранда крачеха до тях. Миранда знаеше, че не се придвижват достатъчно бързо, но мълчеше заради Елиа — самата тя отдавна знаеше, че животът, прекаран в лесовете, придава на елфите неестествената бързина, с която се движеха през гъсталака.

Почиваха само за малко, колкото да похапнат сушено месо и плодове. Около час преди свечеряване спряха.

Алтал запали огън, а Галайн отиде на лов и скоро се върна с два заека. Опекоха ги и никой не си легна гладен.

Рано сутринта тръгнаха отново. По обед срещнаха ловци. Разговорът между тях и Галайн и Алтал беше неразбираем за Елиа, която не познаваше тънкостите на елфското общуване, а и Миранда пропусна голяма част от казаното.

Късно следобед стигнаха огромна поляна. Елиа спря и зяпна от учудване. Дори Миранда бе впечатлена.

Пред тях се издигаше град от дървета. Имаше пънове и крехки малки фиданки, и могъщи дъбове, които подпираха небето. Гъста покривка от листа образуваше масивен покрив над стволовете. Тъмнозеленото на горския купол тук-там бе бродирано в различни тонове — някои златисти, други бели, трети искрящи с изумрудена или синя светлина. Мек блясък ограничаваше полезрението и като че ли вълшебна омара обгръщаше всичко.

— Елвандар — каза Галайн.

Тръгнаха към дърветата и Миранда забеляза движещи се фигури. Работници се трудеха, обработваха кожи, ковяха в ковачници и дълбаеха дървени съдове. Други оглаждаха лъкове, дялаха камъни или приготвяха храна. Но характерът на тези дейности не се отразяваше върху цялостния облик на града. Елвандар може би беше най-магическото място на света. Меки звуци, а не шумът на работниците, изпълваха въздуха и гласовете бяха по-скоро музикални, отколкото груби и остри.

Стигнаха до едно гигантско дърво и Миранда видя, че в огромния дънер са изсечени стълби.

— Ако се страхуваш от височината, кажи ни сега.

Миранда погледна Галайн и видя, че той ги гледа внимателно. Не каза нищо, само поклати отрицателно глава и тръгна след елфа.

Някои от по-големите клони бяха изсечени отгоре така, че се образуваха тесни пътеки, по които елфите се придвижваха от дърво на дърво. Имаше и много хралупи — там бяха жилищата на елфите.

Елфите ги поздравяваха с усмивки, а някои направо бяха очаровани от момчетата близнаци. Повечето бяха облечени в кожа, кафява или зелена на цвят, други носеха меки роби, украсени със скъпоценни камъни или мъниста. Всички бяха високи — някои светлокоси, други с тъмни коси като Миранда.

Имаше и елфи с брони, набедреници и ръкавици от кован метал. Носеха и златни огърлици, украсени със скъпоценни камъни. Те гледаха двете жени любопитно, но не и дружелюбно.

— Гламределите все още не са свикнали с Елвандар — каза Алтал. — Е, все пак живеят с нас отскоро.

— Колко отскоро? — попита Миранда.

— Последните двама, които дойдоха, са тук по-малко от трийсет години.

— Доста дълго гостуване — подсмихна се Миранда.

Галайн се засмя, като показа, че разбира хумора й. Тя не бе сигурна, че Алтал споделя неговото отношение.

В основата на широк клон беше прикрепена платформа и от нея нагоре се издигаше стълба от дърво и въжета. По нея двамата елфи заведоха Миранда и Елиа до друга, по-обширна платформа и по широк висящ път ги изведоха до цяла група изкуствени площадки, малки пазарища и места за срещи. Накрая стигнаха до грамаден висящ площад, издигнат в самото сърце на Елвандар.

Галайн ги поведе към центъра, спря пред седналите там и се поклони. После каза:

— Кралицата на Елвандар и лорд Томас.

Кралицата правеше силно впечатление — царствена жена със златисточервена коса и очи като бледосин ледник. На възраст стотици години, тя приличаше повече на човек в първата си младост с гладкото си лице и стройното си тяло. Чертите й бяха деликатно изваяни, но в същото време излъчваха сила.

Мъжът до нея беше още по-впечатляващ, защото не приличаше нито на човек, нито на елф. Близо два метра висок, той имаше яки рамене и широки гърди, но без да изглежда груб. Очите му бяха дори по-бледи от тези на съпругата му, а косата му беше като слънце. Чертите му бяха човешки: широко чело и прав нос, пълни, но не меки устни. Но като че ли нещо ги бе променило, като беше хвърлило върху тях сянката на извънземното. Беше прекалено царствен, за да е красив, но като се усмихнеше, лицето му придобиваше детински чар.

Кралицата стана и Миранда се поклони. Притеснената Елиа приклекна неловко, до нея подвиха колене и децата й.

Като пренебрегна официалностите, кралицата на елфите дойде до Елиа, хвана я за раменете и я целуна. После приклекна до момчетата и докосна всяко по бузките. Каза нещо нежно, а Елиа се обади:

— Не разбирам.

— Нашата кралица говори на спътницата ти — обясни Галайн.

Като използува кешийския диалект, който доста приличаше на езика на Елиа, Агларана обясни:

— Казах й, че си ни донесла съкровище. Синовете ти са много красиви. Сега, откакто се присъедини към нас, ние сме много по-богати.

Очите на Елиа се насълзиха и тя каза:

— Приличат на баща си.

Томас се изправи и застана пред Елиа.

— Народът на моята съпруга не е свикнал да споменава имената на онези, които са отпътували за Благословените острови. Той живее в синовете си. Ти си повече от добре дошла тук. — После се обърна към Алтал. — Вземи новодошлите и им намери дом. Виж от какво имат нужда.

Обърна се пак към Елиа и каза:

— Тук си в безопасност и под наша закрила. Никой в Елвандар няма да стори нищо лошо нито на теб, нито на синовете ти. Отначало начинът ни на живот може би ще ти се стори странен, но после ще разбереш, че всъщност това е твоят истински начин на живот и че бащите на твоите бащи са били далеч от нас твърде дълго. Добре дошла в своя истински дом.

Облекчена, Елиа тръгна след Алтал, повела момчетата за ръце.

Томас махна с ръка на Миранда да го последва до една маса, където няколко елфи сервираха разхладителни напитки, и след като седнаха, попита:

— Как е Калис?

— Обезпокоен — отвърна Миранда. — Съобщи ли ви лудешкия си план?

Мерна изплашеното изражение на Агларана и разбра, че вече знаят.

Томас кимна.

— Е, за добро или лошо, аз му помагам. — Тя поклати глава. — И макар че се стремя да правя всичко добре… — Взе си една круша, отхапа и задъвка, после преглътна и добави: — Сега змиите знаят, че някой надарен е шпионирал около армията им. — Тя обясни какво се бе случило: преследването на напредващата армия през морето, срещата с Елиа и момчетата, бягството и накрая атаката на брега на реката.

Когато свърши, Агларана каза:

— Не ми изглежда много вероятно, че лудата им военна акция ще остане незабелязана. Може би са помислили, че ти си една от многобройните магьосници или жреци.

— Хубавото е, че няма начин да разберат къде съм — каза Миранда. — Единственият, който ме откри, не е в състояние да им съобщи. Другите биха могли да подозират, че съм тук, но едва ли ще се опитат да пробият защитата ви… засега.

— Може да продължим обсъждането на тези въпроси утре сутрин — каза Томас. — Ти трябва да си починеш. Вече е късно, а ти изглеждаш уморена.

— Направо. Просто съм изтощена — съгласи се Миранда. — Но сутринта трябва да съм далеч оттук. Има да се върши много работа, а времето е малко. Трябва да потърся сина ви и да се посъветвам с него, а след това някак си да убедя някои разумни мъже да се съгласят с най-глупавото и опасно начинание на света. После имам и друга работа. Не бях планирала да дойда първо тук, но след като вече съм при вас, бихте ли ми казали нещо?

— Какво?

— Къде мога да намеря Пъг?

Томас погледна жена си и каза:

— Не сме го виждали от години. Последното съобщение от него бе преди седем години. Казваше ми, че е загрижен от докладите, които синът ми донесъл след последното си пътуване до Новиндус. Бе се съветвал с Оракула на Аал и…

— И какво? — полюбопитства Миранда.

Сините очи на Томас се взряха за момент в нея, като че ли я преценяваше. Накрая каза:

— Съобщи ми, че неговите собствени сили нямало да стигнат за предстоящата битка и че му трябвали съюзници.

Миранда се засмя, но в усмивката й нямаше нищо весело.

— Мощта му намалява. — Тя поклати глава. — Кой друг на този свят би се сравнявал по сила с него освен теб?

— Моята мощ бледнее пред това, което може да направи Пъг, ако му се наложи — отвърна Томас. — Моите умения са ми предадени от друг и са такива, каквито бяха в края на Войната на разлома, преди петдесет години. А що се отнася до Пъг, той всяка година изучава и усвоява нови умения и може би никой освен Макрос Черния не би могъл да се сравни с него по могъщество.

При споменаването на Макрос Миранда се намръщи.

— Според всичко известно, много от това, което се твърди за неговото могъщество, е основано по-скоро на глупостта на тези, които му вярват.

— Бил съм на места, които можеш само да си представиш — поклати глава Томас. — И бях рамо до рамо с Макрос в Градината на Вечния град, и видях създанията на онази вселена. Навремето може би е обичал да се хвали, но трябва да призная, че винаги е стигал до границата на възможното. Могъществото му е близо до това на боговете и уменията му ще бъдат от голяма полза в предстоящата схватка.

— Освен това — каза Миранда — според всички данни Черния магьосник от петдесет години е изчезнал. Тогава кого търси Пъг?

— Открий къде е — каза Агларана — и ще разбереш.

— Ако не е в този свят — допълни Томас, — ще трябва да отидеш на някой друг от световете. Имаш ли достатъчно дарби за това?

— Дори и ако нямам — отвърна Миранда, — ще намеря онези, които ще ми помогнат да го направя. Но откъде да започна търсенето? — Тя погледна Томас. — Знае се, че вие с Пъг сте като братя. Би трябвало да знаеш откъде да започна търсенето.

— Мога да се сетя само за едно място — отвърна Томас. — Но това е като да претърсваш морето за определена риба. Защото мястото е толкова огромно, че побира всички възможни вселени.

— Пътят на световете — каза Миранда.

— Пътят на световете — кимна Томас.

7.

ПРОЦЕС

Ру се размърда.

Нечия ръка го опипваше по крака и той сънено я отмахна, после се събуди.

Над него се бе надвесило грозно лице, ухилено и злобно.

— Не си пръв хубавец, момче, но поне си млад. — Беше изнервеният мъж от предния ден.

— Я се махай от мен! — кресна младежът.

— Само се шегувах, момче — засмя се мъжът. — Не издържам в тая проклета килия. Млъквай и заспивай. Ще се топлим. — Мъжът се обърна с гръб към Ру и затвори очи.

Грубиянинът Биго, който бе дошъл на себе си час след като го бяха хвърлили в килията, каза:

— Не тормози момчето, Неуловими Том. Това е място за смъртници. Момчето си има достатъчно грижи, за да мисли за любовни истории. — Говореше като жителите на Долни Таунтон, нещо рядко срещано в Запада.

Без да обръща обърна внимание на язвителната бележка и последвалия смях, Том Неуловимия каза:

— Сутрин е студено, Биго.

— Момчето не е крадец и убиец, Том — каза Биго. — Просто е изплашено.

— А кой не е изплашен? — В гласа на Ру прозвуча трескава нотка. Той стисна клепачи, като че ли със силата на волята си искаше всичко това да изчезне.

Ерик се надигна, седна и облегна гръб на грубо издяланата каменна стена. Знаеше, че Ру е изкарал мъчителна нощ — беше се събуждал няколко пъти, защото приятелят му викаше в съня си. Ерик огледа килията. Другите мъже спяха или просто седяха, облегнати на стените. Ерик разбираше, че перченето на Ру от вчера е някакъв вид лудост: Ру просто не можеше да приеме неизбежното — собствената си смърт.

— Да се опипват млади дупета е нещо обикновено в затвора — каза Биго. — Но Неуловимия просто иска да се стопли, момче.

— Да бе — каза Ру. — Само че смърди, като че ли нещо е умряло в гащите му преди цяла седмица.

— И ти не миришеш на рози — каза Том. — Хайде млъквай и заспивай.

Биго се ухили и мечешкото му лице заприлича на лицето на дете — с избити зъби. Побоят, нанесен му от пазачите, не беше допринесъл за разхубавяването му, физиономията му бе цялата в синини.

— И аз обичам да спя, гушнат до нещо топло. При моята Елсми например. Тя беше толкова сладка… — Той въздъхна и затвори очи. — Лошото е, че никога вече няма да я видя.

— Говориш, като че ли си сигурен, че ще те осъдят — каза Ру.

— Това е килията на смъртниците, момче. Ти си тук, защото ще ти отнемат живота. Дори и един на сто души, които са били в тази килия, не е живял повече от два дни след присъдата. Да не мислиш, че ще намериш начин да надхитриш кралското правосъдие? — Биго се засмя. — Е, добре ще е, ако успееш. Но тук никой не е дете и всички знаехме какъв е залогът, когато поемахме по вълчата пътека: ако те хванат, понасяш наказанието си. Така е, това е факт.

Ерик се бореше със същите въпроси. Не беше религиозен, но посещаваше храма по празниците и излизаше с лозарите при благославянето на лозята всяка година. Но никога не бе мислил много за това какво ще стане, след като се изправи пред Лимс-Крагма в нейната зала. Знаеше, че всеки човек застава един ден пред нея, за да даде отчет за деянията си, но винаги бе смятал това за приказки на жреците — или че е нещо, което Оуен Грейлок наричаше „метафора“ — където едно нещо се изрича заради друго. Сега се чудеше просто така ли ще си отиде? Дали когато въжето се стегне около врата му и прекъсне живота му, всичко ще стане тъмно и безсмислено? Или ще се събуди в Залата на мъртвите, както твърдяха жреците, и ще застане на дългата редица сред очакващите присъдата на Лимс-Крагма? Казваха, че признатите за достойни се изпращали към по-добър живот, а тези, които тя сметнела за празнодушни, били връщани, за да научат уроците, които са изтървали, докато са били живи. И че в един момент онези, които били водили почтен живот, били издигани до място, неразбираемо за човеците, до някаква по-висша степен на съществувание.

Ерик пропъди тези мисли — знаеше, че няма да намери отговор, докато не срещне смъртта.

Вратата в коридора изскърца и се отвори, железните пръчки задраха по студения каменен под. Двама пазачи с извадени мечове водеха нов затворник. Други двама вървяха пред и зад него, като държаха къси дървени пръти, съединени чрез железни скоби с дървен ярем около врата му.

Затворникът беше съвсем обикновен — млад мъж, малко по-голям от Ерик и Ру, макар че това трудно можеше да се разбере, защото расата му бе абсолютно непозната на двамата младежи от Рейвънсбърг. Беше от жълтокожите хора от Кеш, исаланец.

Малцина като него бяха минавали през Рейвънсбърг и винаги бяха били обект на интерес сред местното население.

Човекът бе облечен просто, в семпла роба, върху която бе наметнал своята празна носилница — широка дреха, предназначена да носи различни предмети, вместо раница. Беше бос и с непокрита глава, с гъста черна коса, подстригана грубо над ушите, но падаща свободно назад. Черните му очи бяха безизразни.

Групата стигна вратата, първият пазач я отключи и нареди на затворниците да се отдръпнат. После отвориха вратата и двамата мъже с прътите натикаха затворника вътре — с опитно движение предният пазач откачи ярема от врата му, а другите двама измъкнаха прътите.

Затворникът пристъпи крачка напред и спря. Всички го гледаха с любопитство.

— Защо те водят така? — попита някой.

— Обезоръжих няколко от тях, докато ме арестуваха — вдигна рамене новият затворник. — Много се засегнаха.

— Обезоръжи ги? — попита друг затворник. — И как успя да го направиш?

Младият човек седна на близката каменна пейка.

— Просто им отнех оръжията. Какво друго, според теб, означава „обезоръжаване“?

Един-двама го попитаха как се казва, но не последва отговор — новодошлият затвори очи, кръстоса крака и постави ръце върху коленете си с дланите нагоре.

След около час вратата се отвори отново и влязоха няколко войници. Водеше ги мъж, когото Ерик вече бе виждал — лорд Джеймс. Мъжете в килията започнаха да мърморят. Влезе и една жена, следвана от двама телохранители. Беше стара, или поне така се стори на Ерик — във всеки случай беше по-възрастна от майка му. Косата й беше бяла, а веждите й толкова светли, че той си помисли, че косата й винаги е била с този цвят. Чертите и бяха необикновени и Ерик си помисли, че е хубаво просто да я гледа и че на младини сигурно е била голяма красавица. Очите й бяха странни, почти виолетови. Жената се държеше гордо и благородно въпреки тъжното си изражение.

Ерик се запита каква ли е причината за тази тъга: дали жената изпитваше някакви чувства към мъжете, които щяха да бъдат разпитвани днес? Тя спря пред решетките и затворниците я загледаха. Ерик се усети, че е станал и се покланя. Ру последва примера му. Останалите мъже също се заизправяха.

Без да обръща внимание на мръсотията и на отблъскващата миризма, жената хвана металните решетки, мълчаливо заоглежда лицата на затворниците и когато стигна до Ерик, лицето й внезапно се напрегна. Той си помисли за майка си и Розалин, а мисълта за девойката го накара да мисли за Стефан — и внезапно се почувства засрамен от себе си. Не можеше повече да гледа жената и сведе поглед.

Няколко дълги мига жената стоя мълчаливо. Ерик вдигна очи и забеляза, че тя гледа всеки мъж подред. Само новият затворник отвърна на погледа й и дори за миг се усмихна. Но за няколко от мъжете този втренчен поглед бе прекалено остър и те започнаха да хленчат. Накрая очите й се напълниха със сълзи и тя рече:

— Достатъчно.

Лорд Джеймс кимна отсечено и посочи на двама от пазачите да я изведат. После каза:

— Днес следобед вие ще застанете пред съда. Кралското правосъдие е бързо — онези, които бъдат обявени за виновни и осъдени на смърт, ще бъдат върнати в тази килия и утре сутринта ще бъдат обесени. Ще получите последно ядене и време да се помолите на боговете. Жреци от дванайсетте ордена ще дойдат за всеки, които иска да бъде опростен и причестен, а останалите, които не желаят да се срещат с жрец, могат да прекарат времето, като мислят за греховете си. Ако разполагате с адвокат, ще му бъде разрешено да пледира за вас пред принц Николас. Ако не, ще говорите от свое име или Короната ще ви обвини за отказ да съдействувате на съда. Няма да има обжалване, така че се постарайте изявленията ви да са убедителни. Кралят е единственият човек, който може да нарежда на принца, но в момента е зает.

И без да каже и дума повече, херцогът на Крондор се обърна и излезе. Пазачът заключи вратата зад него.

Мъжете останаха за момент смълчани, после Том Неуловимия каза:

— Нещо в тая вещица ме накара да потръпна.

— Имах чувството, сякаш майка ме е хванала да ям от сладките за гости — каза друг.

— И защо беше всичко това? — попита Ру.

— Колкото знаеш ти, толкова и аз — отвърна Ерик.

— Тя чете в умовете ни — каза новият затворник.

— Какво? — попитаха няколко души. — Може да се вмъква в мозъците ни, така ли?

— Тя търси някакъв мъж — каза новодошлият, без да отваря очи, и се усмихна. После внезапно очите му се отвориха и той огледа всички в килията. — И смятам, че го откри.

Очите му се спряха върху Ерик и той повтори:

— Да, смятам, че го откри.

Обядът беше прост, но хранителен. Пазачите донесоха панер с хляб, пита твърдо сирене и задушени зеленчуци. Не бяха разрешени никакви ножове, вилици или други възможни оръжия, сипваха им в очукани копанки. Ерик внезапно почувства, че е гладен, разбута останалите и пазачите му подадоха храната.

— Не се блъскайте де! — викна един пазач. — Има достатъчно за всички, макар че как ще ви се яде, когато утре сутринта ще увиснете на бесилото? Е, не го разбирам това.

Ерик налапа залък хляб и парче сирене и се върна при Ру, който седеше унило.

— Няма ли да хапнеш?

— Ако пазачът не лъже — отвърна Ру, — ще има достатъчно. — Той бавно стана, взе си храната последен и се върна при Ерик.

— А бе храната тук наистина си я бива — каза един от затворниците.

Скоро след яденето пазачите дойдоха да заведат затворниците пред съда. Кракът на всеки мъж бе окован с верига, а ръцете — с белезници, и всички вериги бяха грижливи проверени. Новият затворник стоеше мълчаливо, докато му слагаха ярема.

— Няма да ви създавам затруднения — каза той. После със загадъчна усмивка добави: — Искам да видя какво ще стане.

Началникът на пазачите като че ли се замисли по въпроса, но човекът спокойно излезе от килията и застана зад другия, когото бяха извели преди него. Сержантът кимна в знак, че всичко е наред, и затворниците се подредиха в редица.

— Добре, ако някой мръдне встрани, стреляме и това ще сложи край на мъките ви. Така че ако предпочитате стрела от арбалет пред въжето, сега имате тази възможност. Но трябва да ви предупредя — ако стрелата не ви убие веднага, краят е доста мъчителен. Виждал съм мъж с разкъсани бели дробове — наистина беше страшна гледка. Хайде тръгвайте!

Мръсни, бедни и нещастни затворниците бяха изправени пред лицето на втория по могъщество човек в кралството, принц Николас, брат на краля Боррик и първи наследник на короната. Той беше на четиридесет и няколко години, но в косата му нямаше нито един бял косъм. Очите му бяха тъмнокафяви, с дълбоки сенки под тях — мъката по баща му бе оставила следите си.

Принцът бе облечен в траурно черно и единственият знак за властта му бе един тежък пръстен. Седеше на грамаден трон, поставен върху подиум в дъното на залата. Съседният трон, използуван от майка му, докато бе властвал принц Арута, беше празен. Вдовстващата принцеса Анита се беше оттеглила в покоите си.

Лорд Джеймс, херцогът на Крондор, беше застанал до трона, а до него стоеше загадъчната жена, за която исаланецът беше казал, че чете в мозъците на хората.

Избутаха затворниците пред принца и ги накараха да се поклонят. След това съдът бе призован да започне работа.

В залата имаше няколко наблюдатели и Ерик забеляза между тях Себастиан Лендер. Това малко го поободри.

Първият затворник, призован пред принца, се казваше Томас Рийд и за изненада на Ерик пред Николас застана човекът, когото той познаваше като Том Неуловимия.

— Какви са обвиненията, Джеймс? — Николас погледна строго Том Неуловимия.

Херцогът на Крондор кимна на един писар и той каза:

— Томас Рийд е изправен тук по обвинения в кражба и съучастие в убийството на жертвата, търговеца на подправки Джон Коруин от Крондор, покойник.

— Какво ще кажеш за свое оправдание? — попита Джеймс.

Том Неуловимия се огледа и с доверителен глас започна:

— Ваше величество…

— Височество — прекъсна го херцог Джеймс — Не, „ваше величество“, а „ваше височество“.

Като направи гримаса, като че ли този светски гаф беше най-тежкото му провинение, Том продължи:

— Ваше височество, стана по следния начин…

— Как ще се защитиш? — прекъсна го отново Джеймс.

Том изгледа херцога гневно, но все пак каза кротко:

— Опитвах се да обясня това на Негово височество, ваша светлост.

— Говори — каза принц Николас.

Том като че ли се замисли върху предоставената му възможност.

— Е, реално погледнато, би трябвало да се призная за виновен, но само донякъде.

— Не го усуквай — каза Джеймс. — Имаш ли свидетел?

— Само Биго — каза Том.

— Биго? — попита Николас.

— Другият обвиняем — поясни Джеймс.

— А, ясно. Тогава говори ти, Рийд.

Том започна да усуква някаква невероятна история за двама бедни работници, които се опитали да се пазарят, както му е редът, с търговеца на подправки, съмнителен тип, които измамил двама по принцип честни трудови хора. Когато го изобличили в мошеничество, търговецът извадил нож и в последвалата борба паднал върху собственото си острие. Двамата съжалявали за смъртта на злодея, но взели златото му, което всъщност било много малко.

— Той ни дължи още — завърши Том.

Принц Николас погледна сър Джеймс.

— Какво ще кажеш за Коруин?

— Почти честен — отвърна Джеймс. — От време на време е получавал подправки от Кеш, без да плаща мито, но това не е нещо необичайно.

— Защо Джон Коруин ви дължеше пари? — попита Николас.

— Добре, ще си кажа истината, ваше височество — каза Том и очите му блеснаха. — Ние доставяхме на търговеца някои кешийски подправки, без да привличаме вниманието на митническите служители и на пристанищните власти… разбирате какво искам да кажа. Правехме го само за да изхранваме семействата си.

Николас погледна жената. Тя вдигна очи към Том за момент, после бързо поклати глава.

— Какво е искането на държавата? — попита Николас.

— Томас Рийд е изпечен престъпник — каза сър Джеймс. — Сам нееднократно е признавал, че е член на Гилдията на крадците.

— Не, милорд! — викна Томас. — Просто се хвалех, за да спечеля уважението на пазачите.

— Държавата иска смърт — каза Джеймс, без да му обръща внимание.

— Имате я.

И с тези кратки думи Том Неуловимия бе осъден на следващата сутрин да умре.

Ерик погледна Ру и се зачуди дали ужасът, който вижда в очите му, е същият като в неговите собствени.

Един по един всички се изправяха пред лицето на правосъдието и Ерик забеляза, че при всеки случай принцът гледа към жената. Всеки път тя клатеше отрицателно глава, с едно изключение, когато разпитваха Биго — тогава кимна утвърдително. Но изглежда, това нямаше значение, защото изпратиха и него на ешафода заедно с другите.

Когато останаха по-малко от половината, писарят извика:

— Шо Пи!

Исаланецът застана пред Николас и Джеймс каза:

— Шо Пи, гражданин на Кеш, ваше височество. Арестуван за спречкване и побой. Убил е един пазач.

— Как ще се защитиш? — попита принцът.

— Да се защитя? — усмихна се обвиняемият. — Не смятам да се защитавам, ваше височество. Фактите са такива, каквито ги съобщиха.

— Приемам това за признание за виновност — каза Николас. — Имаш ли да кажеш нещо друго преди присъдата?

Усмивката на исаланеца стана по-широка и той каза:

— Само това, че фактите и истината са непроменливи неща. Аз съм беден човек, бивш монах от ордена на Дала. Бях изпратен да търся своя учител.

— Своя учител ли? — попита Николас, очевидно заинтересуван от историята, определено нещо по-различно от вятърничавите обяснения, на които днес се бе наслушал. — Кой е той?

— Това не зная. Бях небрежен послушник и не се упражнявах усилено, с изключение на уроците по бойно изкуство. Признавам, че нямах съответните качества и абатът ме изгони. Каза ми, че трябва да търся учителя си извън ордена и да го търся в града, където всеки ден стават сбивания. — Човекът повдигна рамене. — Често пъти в шегата се крие истината и аз медитирах дни наред върху това, което ми каза абатът. Тласкан отчасти от глада, реших да потърся учителя си във вашия град, макар че беше далеч от моя край. Пътувах и работех и накрая преди седмица се добрах до Крондор.

— И оттогава е бил арестуван три пъти — вметна сър Джеймс.

— За нещастие и това е вярно — повдигна рамене Шо Пи. — Имам много недостатъци и нравът ми е един от тях. Мамеха ме на карти и когато възразих, започна бой, и точно когато твърдях, че съм невинен, пред градската ви стража, бях нападнат. Трябваше да се защитавам.

— По време на сбиването е убил един стражник — каза херцогът.

— Истина ли е това? — попита принцът.

— За съжаление. Но както вече обясних, нямах желание да го убия, а само да го обезоръжа. Тъкмо му отнех сабята, когато той неочаквано се изви, хвърли се към своя другар, който пък го блъсна обратно и той се наниза на сабята, която държах. — Говореше, като че ли чете урок — без никакви емоции, без да моли за живота си.

Принцът погледна жената. Тя леко кимна.

— Какво е искането на държавното обвинение?

— Държавата иска трийсет години работа в затворнически лагер.

— Така да бъде — каза Николас.

По непонятни за Ерик причини Шо Пи изглеждаше развеселен, докато пазачите го водеха при вече осъдените.

Още двама души бяха осъдени на смърт; после, когато Ерик и Ру останаха последни, бяха извикани и техните имена. Себастиан Лендер пристъпи напред, застана до Ерик и сър Джеймс каза:

— Ваше височество, тук имаме специален случай. Ерик фон Даркмоор и Рупърт Ейвъри са обвинени в убийството на Стефан, барон фон Даркмоор.

— Как ще се защитите? — попита Николас.

Преди някой от младежите да се обади, Лендер каза:

— Ако обичате, ваше височество, бих помолил да се запише, че двамата младежи, застанали пред вас, твърдят, че са невинни.

Николас се усмихна.

— Така ли, Лендер? В миналото много често дразнехте баща ми. Сега разбирам защо. Добре. — Той погледна Ерик и Ру и попита: — Имате ли да кажете нещо?

И отново преди младежите да могат да отговорят, Лендер каза:

— Тук имам, ваше височество, документи, скрепени с клетвени декларации пред управителя на кралския двор и двама жреци от местни храмове, съдържащи показания за тези млади хора. — Той отвори кожената си чанта и извади внушителен сноп документи. — Разполагаме не само с клетвеното свидетелство на някоя си Розалин, дъщеря на Мило, собственик на хана „Червената патица“, но също така имаме и показанията на няколко от войниците, които са били свидетели на случилото се, довело до въпросния конфликт, както и от барон Манфред фон Даркмоор за това какво е мислил брат му Стефан преди злощастния случай. — Той ги подаде на сър Джеймс, който изглеждаше раздразнен от необходимостта да прегледа толкова много документи за толкова малко време.

— Докато херцогът на Крондор прегледа тези документи, майстор Лендер, бих искал да чуя от устата на младите хора какво точно се е случило.

Ерик погледна Ру и му кимна да започне пръв.

— Всичко започна при фонтана, ваше височество, този пред Дома на винарите и фермерите в Рейвънсбърг, където бях с неколцина приятели и си говорехме. И значи дойде Розалин и попита къде е Ерик. Докато разговарях с нея, Стефан и Манфред, синовете на барона, дойдоха, присъединиха се към групата и заговориха Розалин. Манфред се опитваше да каже на Стефан, че трябвало да се върнат при баща им, който по това време умираше, но той продължи да говори за „момичето на Ерик“, и колко била сладка, за да си пилее времето с едно копеле ковач и такива неща.

Николас се бе отпуснал удобно и като че ли се интересуваше от историята, която Ру възстановяваше по памет до момента, когато разказът стигна до това как Ерик се спуснал след Стефан и как протекла последвалата битка. Когато Ру свърши, Николас накара Ерик да разкаже своята версия на случилото се. Ерик заразказва спокойно и без опити да избегне отговорността за това, че е отнел живота на своя природен брат.

Когато и той завърши разказа си, Николас попита:

— Защо побягнахте?

— Не зная — повдигна рамене Ерик. — Изглежда, че… — Той сведе поглед за момент, после вдигна очи и погледна открито Николас. — Изглежда, че вече е невъзможно да върна събитията назад — убих тази свиня и очевидно не мога да не бъда обесен за това.

— Толкова много ли го мразеше?

— Повече, отколкото си мислех, ваше височество — отвърна Ерик и като кимна към приятеля си, продължи: — Ру забеляза това много преди да се случи. Веднъж ми каза, че може би някой ден ще убия Стефан. Ние с него се бяхме срещали само три пъти преди тази нощ и при всичките срещи той ме обвиняваше, че създавам проблеми, наричаше ме с обидни имена, ругаеше майка ми и твърдеше, че съм искал наследството му.

— Имаше ли истина във всичко това?

— Не мисля — повдигна рамене Ерик. — Никога не съм мислил много върху въпроса да стана благородник и да имам власт. Аз съм си ковач и съм най-добрият лечител на коне в Даркмоор — питайте Оуен Грейлок, мечемайстора на барона, ако не вярвате. Винаги съм искал само значка на гилдията и собствена ковачница, нищо повече. А майка ми искаше да имам неопетнено име. Нейната пристрастност очевидно е наплашила Стефан. Но дори и да е мечтала, че някой ден може да стана благородник, това никога не е било и мое желание. Вече притежавах името. — Гласът му спадна и тонът му стана почти предизвикателен. — Това бе единственото, което баща ми позволи. Той никога не е отричал на обществено място правото ми на името фон Даркмоор и аз ще го нося до гроб.

Ру очевидно се притесни от тези думи. Принц Николас въздъхна.

— Всичко е много завързано. Лорд Джеймс, имате ли предложение?

Джеймс още се ровеше в документите, дадени му от Лендер.

— Ваше височество, мога ли да предложа да разгледате този случай след кратко съвещание? След вечеря вече ще имам становище по въпроса.

— Добре — каза Николас. — Съдът се оттегля.

— Какво стана? — попита Ерик Лендер.

— Ще разглеждат случая. — Лендер не изглеждаше обнадежден. — Ще разберете след вечеря.

И докато гледаше как принцът става от трона и напуска залата, за да влезе в частните си покои, добави:

— Във всеки случай въпросът ще бъде решен до сутринта.

Пазачите ги наредиха зад Шо Пи и Ру попита:

— Какво мислите, че ще се стане?

— Ако не бяхте побягнали и бяхте разказали историята веднага, мисля, че Николас би бил склонен да ви повярва, но вие сте се укрили и това говори срещу вас. — Лендер помълча, докато пазачите ги прикачваха към общата верига, после добави: — Нещата може да се развият зле и това означава бесилото, но има и по-добри варианти — трийсет години в трудовите лагери например. Най-доброто, което мога да си представя, е служба в кралската флота за десет години.

Пазачите им наредиха да тръгват и изведнъж Шо Пи се обърна към Ерик и каза:

— А може да се случи и нещо неочаквано. — И се засмя загадъчно.

Затворниците бавно се помъкнаха към килията на смъртниците.

Осъдените да умрат се мятаха между тъпото отчаяние и безсилния гняв. Том Неуловимия беше скован от страх; кръстосваше килията и измисляше план след план как да победи пазачите и да избяга. Беше убеден, че Шегаджиите само чакат някакъв знак за бунт, за да предприемат нападение срещу двореца и да освободят окованите си братя.

След около час Биго се надигна и му подвикна:

— Почини си, момче. Трябва да си свеж като те бесят.

Том Неуловимия се облещи, с див писък се хвърли върху приятеля си и го сграбчи за гърлото. Биго хвана здраво китките му и свали ръцете му от гърлото си, после внезапно го удари с глава. Том подбели очи и рухна в безсъзнание.

Биго премести отпуснатото му тяло в един от ъглите и каза:

— Така нещата ще се успокоят поне за известно време.

— Това ли искаш? — попита друг глас. — Спокойствие? Хубаво, утре сутринта ще имаш цялото спокойствие, от което се нуждаеш, Биго. Може би Том е прав и трябва да нападнем тъмничарите.

— С какво? — засмя се Биго. — С дървените купи ли?

— Не те ли е страх от смъртта? — попита мъжът.

— Всички умират. — Биго се почеса по брадичката. — Това е, момче. Въпросът е само кога. Щом си поел по този път, ти си се обрекъл на примката, искаш или не. — Той въздъхна и като че ли се замисли. — Не е редно да убиваме пазачите, защото си вършат работата. Така или иначе ще умрем, защо да причиняваме нови нещастия? Някои от тях имат жени и деца.

Той се облегна на стената и продължи:

— Бесенето не е съвсем лоша работа. Или вратът ти се счупва — той щракна с пръсти — и си заминал, или въжето те задушава. Задушаването, мисля, също не е толкова страшно. Веднъж в една борба ме задушиха. Главата ти се замайва, всичко изчезва от погледа ти и после тази ярка светлина… Всичко ще свърши бързо, момче.

— Млъквай, Биго — каза друг мъж. — Ние не ходим по храмове като теб.

— Именно това задушаване ме направи религиозен, Аароне. Защото ако Слабия Джек не беше стоварил един стол върху главата на Лукавия, щях да си умра на място. Тогава реших, че вече е време да оправя отношенията си с боговете. Отидох в един храм на Лимс-Крагма, говорих с жреца, изповядах се и оттогава не изпускам свещен празник, освен когато съм болен и не мога да ходя. — Той скръсти ръце пред гърдите си. — Утре, когато застана в залата на Богинята на смъртта, тя ще ми каже: „Биго, ти си лъжец, крадец и убиец, и може да не си го искал, но в крайна сметка си едно смрадливо копеле.“ Аз ще й се усмихна и ще й отвърна: „Права сте, ваша божественост.“ И това ще бъде в моя полза.

На Ерик му бе трудно да открие нещо забавно в тези думи, а Ру беше готов да заплаче при мисълта, че и те ще се присъединят към осъдените на смърт. Само тримата — Шо Пи, Ерик и Ру не бяха белязани със знака на смъртта. Шо Пи щеше да бъде изпратен да се труди в строго охраняван лагер, след като видеше обесването на останалите, което трябваше да му служи за урок. Той въобще не изглеждаше разгневен пред възможността да изкара следващите трийсет години в къртене на камъни в кралските кариери или в изкопни работи на пристанището. Носеха се слухове, че някои млади мъже издържали по трийсет години, така че бе възможно и той да излезе жив някой ден. Прегърбен, вече на петдесет — но все някак си можеше успее да уреди живота си. За повечето затворници обаче това просто би било отлагане на смъртта.

Вратата в дъното на коридора се отвори и Ерик подскочи, за да види кой е там — отчасти се надяваше, отчасти се страхуваше, че може би е Лендер. Бяха пазачите с вечерното ядене. Имаше повече хляб и сирене, а и говеждо задушено и по чаша вино за всеки затворник.

Ерик усети, че е гладен, въпреки тревогите, но Ру просто не забеляза храната, сви се и заспа. Повечето ядяха в мълчание — освен исаланеца, който дойде и седна до Ерик.

— Мислиш, че ще те освободят ли? — попита той.

— Не. Мисля, че трябваше да останем там. — Ерик спря да дъвче. — Трябваше да видят кръвта, която шуртеше от рамото ми, прободено от сабята на Стефан. А сега сигурно ще ни осъдят на обесване или ще изкараме живота си с тебе в трудовите лагери.

— Не мисля — каза исаланецът.

— Защо?

— Заради жената. Не знам защо, но чувствам, че беше важно — това, което тя четеше в мислите ни, когато бяхме изправени пред принца.

— Ако може да чете мислите, както твърдиш, тогава сигурно щеше да види, че казваме истината.

— Не, става дума за нещо друго.

— Какво?

— Не съм сигурен. Може би преценява що за хора сме.

Ерик свърши с яденето и тъй като Ру не възрази, изпи и неговото вино. Вечерта напредваше. Вратата се отвори отново.

Ерик се извърна и се изненада — влизаше Манфред фон Даркмоор, придружен от двама стражи, носещи ливреите на Даркмоор, и двама други, облечени в униформите на гвардията на принца. Манфред кимна на Ерик да отидат в един ъгъл, където можеха да говорят насаме.

Ерик бавно се изправи, стражите се отдръпнаха и двамата братя застанаха в ъгъла един срещу друг. Ерик мълчеше — чакаше Манфред да започне да говори.

След като го погледа малко, Манфред каза:

— Сигурно се чудиш защо съм тук.

— Мисля, че е очевидно — каза Ерик.

— Не съм съвсем сигурен защо съм тук, ако ще си говорим истината. Може би защото загубих един брат и съм на път да загубя и друг, когото не познавам.

— Може би няма да бъда затрит, братко — сухо каза Ерик. — Принцът разглежда свидетелските показания, а също така имам много добър адвокат, който говори в моя защита.

— Чух това. — Манфред огледа Ерик. — Знаеш добре, че много приличаш на татко. Но подозирам, че имаш желязната воля на майка си.

— Защо казваш това?

— Ти никога не си познавал баща ни. Той беше в много отношения слаб човек — каза Манфред. — Разбира се, аз го обичах, но ми бе трудно да се възхищавам от него. Избягваше битките, особено с майка, и мразеше да се появява на обществени места. — И с иронична усмивка добави: — От друга страна, открих, че на мен много ми се нравят тези работи. — Той махна въображаема власинка от ръкава си и продължи: — Не знам дали трябва да те мразя за това, че уби Стефан, или да ти благодаря, че ме направи барон. Но във всеки случай в момента майка се готви да говори с принца, за да ти осигури бесилото.

— Защо ме мрази толкова? — каза Ерик.

— Всъщност не мисля, че те мрази — отговори Манфред. — По-скоро се плаши от теб. Тя мразеше баща ни.

— Защо? — Ерик го погледна учудено.

— Баща ни обичаше жените и майка винаги помнеше, че е бил насилен да се ожени за нея. По-късно осъзнах, че след раждането ми са били мъж и жена само на книга. Майка винаги се стараеше слугите, работещи в нашия замък, да са мъже или грозни жени, защото татко хвърляше око на всяко хубаво момиче. Въпреки предпазните мерки на майка, татко откриваше всяка хубавица на един ден езда от замъка. В това отношение Стефан много му приличаше. Той наистина си мислеше, че ще те засегне лошо, ако грабне момичето ти и… разбираш ме.

— Розалин не е мое момиче — каза Ерик. — По-скоро ми е като сестра.

— Още по-добре — каза Манфред. — Ако знаеше това, щеше да изпадне във възторг. Щеше да му бъде още по-хубаво, ако би могъл да отвлече майка ти, а ти да гледаш. — Той понижи глас. — Стефан бе зло копеле, Ерик, една целеустремена свиня, която се възторгваше, когато причинява болка. Знам го, защото ме тормозеше още от съвсем малък. Едва когато пораснах и можех да се защитавам, ме остави на мира. — Той мина почти на шепот. — Когато го видях мъртъв, бях достатъчно разгневен, за да те убия на минутата. Но след като първият ми гняв премина, разбрах, че се чувствам облекчен. Ти направи услуга на света, като го уби, но се страхувам, че това едва ли ще ти помогне. Майка настоява да те види обесен. Мисля, че съм тук, за да ти кажа, че поне един от братята ти не те мрази.

— Братя ли?

— Ти не си единственото копеле на баща ни, Ерик. Имаш още доста братя и сестри. Но ти си най-големият и майка ти направи всичко възможно светът да разбере това. Мисля, че това е истинската причина да бъдеш обесен утре.

Ерик се опита да събере всичката си останала смелост.

— Все пак нека видим какво ще каже принцът.

— Разбира се — съгласи се Манфред. — Ако по някакъв начин се измъкнеш оттук, без да те окачат на въжето, или след като прекратиш престоя си в трудовия лагер, прати ми писмо. Но не стъпвай в Даркмоор, ако искаш да останеш жив.

Ерик постоя сам минута, след като Манфред излезе, после бавно отиде до мястото си. Ру продължаваше да спи.

Времето се влачеше бавно и Ерик разбра, че няма да може да заспи. Някои други потънаха в неспокойни кошмари и като че ли само Биго и исаланецът спяха спокоен сън. Двама мъже бяха коленичили в мълчалива молитва.

В полунощ вратата се отвори и няколко свещенослужители и жреци от различни ордени влязоха и всеки застана срещу затворника, който бе поискал утешение. Това продължи час и нещо; после свещенослужителите си тръгнаха. Все още нямаше и знак от Лендер.

Накрая Ерик успя да потъне в някакъв полусън, но тревогата го будеше постоянно — сърцето му биеше силно, а устата му жадно поемаше дъх.

Внезапният шум от отварящата се врата на коридора отекна в утихналата килия. Ерик подскочи, сбута Ру и двамата тръгнаха към решетката.

Ерик видя какво носи Лендер — гърдите му се стегнаха от ужас. Чифт ботуши, изработени от мека кожа, с високи кончови, обърнати надолу. Ботуши за езда, чудесно изработени и изкусно украсени — и Ерик разбра защо Лендер му ги носи.

— Ще умрем, нали? — попита Ерик.

— Да — кимна Лендер. — Принцът даде заповедите си преди по-малко от час. — Юристът му подаде ботушите през решетките. — Съжалявам. Мислех, че съм изградил убедителна реч, но убитият от вас бе внук на херцога на Ран, който има голямо влияние и в този двор, както и в кралския. Съветваха се също и с краля, но накрая и двамата бяхте осъдени на смърт. Нищо повече не може да се направи. — Той посочи ботушите, които Ерик бе оставил пред себе си. — Това е последният подарък на баща ти за теб; помислих си, че ще е добре, ако ги поносиш поне няколко часа преди…

— Да ни обесят — прошепна Ру.

Ерик избута ботушите през решетките.

— Продай ги, майстор Лендер. Нали каза, че златото, което ти е оставил, не покрива хонорара ти.

— Не. — Лендер отново ги побутна към Ерик. — Аз се провалих и ще предам твоето злато на този, когото ми посочиш. Не искам хонорар, Ерик.

— Тогава — каза Ерик — изпрати златото на майка ми в Рейвънсбърг. Тя живее в хана „Червената патица“ и си няма никой, който да се грижи за нея. Кажи й да използва златото умно, защото това е всичко, което бих могъл да й дам.

— Ще се моля боговете да бъдат добри с теб, Ерик, както и към теб, Рупърт — каза Лендер. — Вие нямате злоба в сърцата си дори и след като сте извършили това.

Лендер почти се просълзи, после се обърна и тръгна към изхода.

Ерик погледна приятеля си от детинство и не каза нищо. Нямаше какво да се говори. Седна, смъкна старите си ботуши, после нахлузи ботушите за езда. Станаха му съвсем точно, като че ли бяха правени за него. Бяха високи до средата на прасеца, меки и обхващаха крака като нежно кадифе. Ерик знаеше, че дори да бе работил цял живот, не би могъл да си позволи такъв разкош.

Той въздъхна. Поне щеше да ги носи няколко часа, от килията до ешафода. Съжаляваше само, че няма да може да ги опита при езда.

Ру се отпусна на пода и се облегна на решетките. Погледна Ерик с очи, пълни със страх, и прошепна:

— Какво ще правим сега?

Ерик се опита да му се усмихне окуражаващо, но най-доброто, което успя да направи, бе изкривена гримаса.

— Ще чакаме.

8.

ИЗБОР

Вратата се отвори.

Ерик примигна, изненадан от това, че е заспал. Влязоха стражи, въоръжени тежко срещу евентуален бунт на осъдените. Последен влезе Робер дьо Лунвил.

— Чуйте, кучета! — изкрещя той с глас, който ги шибна като камшик. И продължи с крива усмивка: — Искам тези, който повикам, да излязат и да умрат като мъже! — Извика шест имена и последният от шестимата беше Том Неуловимия. Той се дръпна назад, като че ли можеше да се скрие в групата, която щеше да бъде обесена втора. — Томас Рийд! Излез! — изкомандва дьо Лунвил.

Том се скри зад раменете на приятеля си Биго, а дьо Лунвил изпрати двама пазачи с извадени мечове. Другите затворници се отдръпнаха. Стражите се сдърпаха за момент с Том и го измъкнаха безцеремонно от килията. Той започна да крещи за милост и да хленчи, но го повлякоха навън.

Никой не проговори. Всички слушаха писъците на Том, докато го мъкнеха по коридора, после като един се обърнаха към прозореца, защото писъците му започнаха да долитат оттам. Видяха затворниците — те вървяха в редица, с изключение на Том: него все още го влачеха. Писъкът му прерасна в непоносим вой, изпълнен с неподправен ужас. Постоянните удари на пазачите, които го влачеха, като че ли само увеличаваха паниката му и ако не го сваляха в безсъзнание, нямаше как да го накарат да млъкне. Дори да бяха потресени от виковете му, пазачите не го показваха — Том очевидно не беше първият, когото влачеха пищящ към бесилото.

Ерик гледаше със смесица от обреченост и замайване как първите петима мъже изкачиха шестте стъпала, водещи към бесилките. В някакъв далечен ъгъл на съзнанието си знаеше, че скоро ще ги последва, но в сърцето си не можеше да приеме това за истина. Имаше чувството, че всичко това се случва на някой друг, не на него.

Мъжете стъпиха на високите сандъци, поставени под примките. Довлякоха и Том. Той риташе и плюеше, и се опитваше да ухапе пазачите, които го държаха. Накрая го качиха на сандъка и един от тях скочи зад него и бързо му надяна клупа на шията. Двама други го държаха — и след секунда той сам изрита сандъка и умря преди да бъде дадена заповедта.

Ерик си мислеше, че ще последва някакво официално обявяване на присъдата, но без никакви церемонии Робер дьо Лунвил застана пред осъдените, с гръб към хората, които все още бяха в килията, и гласът му се извиси над двора:

— Обесете ги!

Пазачите изритаха сандъците изпод краката на мъжете и след секунда се възцари тишина.

Стомахът на Ерик си сви от гледката: трима мъже бяха увиснали безсилно — знак, че вратовете им са се прекършили; друг се изви рязко и после умря; но последните двама ритаха, като че ли бавно се изкачваха към смъртта. Том беше единият от тях и както се стори на Ерик, умираше страшно дълго. Другият, по-слабичък, изрита един от пазачите и Биго каза:

— Би трябвало да им вържат краката, ако имат поне малко ум в главите. Да оставят малко достойнство на хората, та да не ритат така.

— Достойнство ли? — каза Ру, който стоеше до Ерик и плачеше от ужас.

— Нищо друго не остава на човек, момко — каза Биго. — Човек идва гол на тоя свят и гол си отива. Дрехите върху тялото му не значат нищо. В душата си човек е гол. Но все пак достойнството и смелостта значат нещо. Може би е нищо за някои, но някой ден — никой не може да е сигурен в това — някой от тези пазачи може да каже на жена си: „А бе веднъж обесихме един здравеняк. Знаеше как да умре.“

Том Неуловимия ритна за последно, изви се и замря. Робер дьо Лунвил изгледа труповете, после махна с ръка и извика:

— Свалете ги!

Войниците отрязаха въжетата на увисналите мъртви тела и докато ги смъкваха от ешафода, други забързаха с нови въжета, завършващи с клупове, и ги провесиха на напречната греда.

Внезапно Ерик разбра, че идват, за да ги вземат. Коленете му се разтрепериха и той се хвана за студената каменна стена. „Това е последният път, когато докосвам нещо с ръката си“, мина му през ума. Робер дьо Лунвил мина пред пазачите и ги поведе.

През стените можеха да чуят тропота на ботушите по каменната настилка, после по коридора. Приближаваше се все повече и напълно объркан, Ерик си пожела всичко да свърши: струваше му се, че е минала цяла вечност, докато войниците стигнаха до килията. Той притисна силно ръка към стената и допирът до грубата й повърхност като че ли беше в противоречие с приближаващия му край.

Решетката изскърца, отвориха я и дьо Лунвил започна да вика имената на затворниците. Ру бе четвърти, Ерик — пети и Шо Пи, единственият, който нямаше да бъде обесен — шести.

— Чакайте — възкликна Ру панически, — не може да… тук не е…

Един от пазачите го стисна за рамото.

— Строй се, момче.

Ру застана зад човека пред себе си. Очите му бяха ококорени, по лицето му се стичаха сълзи, а устата му мърдаше и казваше нещо, което Ерик не можеше да разбере.

Ерик се огледа и почувства тъпа болка в стомаха си, като че ли бе отровен. После вътрешностите му се свиха и той се уплаши, че ще напълни гащите. Усети, че гърдите му се стягат и че диша трудно. По лицето му се застичаха капки пот; след миг се изпоти целият. Той отиваше да умре!

Началникът на стражата даде заповед и ги изведоха. Ерик се чудеше как стъпва в крак, след като краката му не искат да помръднат и на всичкото отгоре треперят. Ру също трепереше и Ерик посегна да го докосне по рамото, но белезниците и оковите му попречиха. Пресякоха голямата зала пред килията на смъртниците и продължиха по дълъг коридор, после по друг, който водеше до няколко стъпала.

Изкачиха се по тях, завиха и излязоха на дневната светлина. Слънцето още не се бе показало над стените, така че се движеха в сянка, но над главите им синьото небе предвещаваше хубав ден. Сърцето на Ерик едва не се пръсна, когато си помисли, че няма да може да види този ден.

Ру плачеше и мърмореше нещо — ясно се чуваше само „моля“, — но все пак успяваше да ходи. Минаха край мястото в двора, където лежаха шестте трупа — една каруца тъкмо идваше да ги натовари. Ерик ги погледна.

Почти се вдърви от ужас. Беше виждал смъртта и преди: когато откри Тиндал, после Стефан и безименния бандит, но никога не бе виждал нищо подобно. Лицата на мъжете бяха изкривени мъчително, особено това на Том и на другия мъж, който се бе задушил, очите им бяха изскочили от орбитите. Другите четирима, чиито вратове бяха пречупени, гледаха бездушно, с очи, втренчени безжизнено в небето. Мухите вече се събираха над труповете и никой не се опитваше да ги отпъди.

Ерик заизкачва стъпалата, стъпи на сандъка и един пазач се изправи зад него и ловко му надяна примката. После се отдръпна. Ерик се опита да погледне встрани и да види Ру, но не успя.

Трепереше. Всичко играеше пред очите му и ясното синьо небе се смесваше със сенките долу. Чу тихите молби на Ру.

— Не… моля… не… моля ви…

Зачуди се дали би могъл да каже нещо на приятеля си преди края, но преди да измисли точно какво, Робер дьо Лунвил застана пред тях.

С изненадваща яснота Ерик видя всяка черта на човека, който щеше да заповяда да ги убият — очевидно се беше обръснал набързо тази сутрин, защото по страните му имаше къси тъмни косъмчета, а над дясното око имаше малък белег — Ерик не го бе забелязал досега. Беше облечен в хубава червена наметка, със значка с герба на Крондор — орел, носещ се над връх, издигащ се над море. Имаше сини очи, кафяви вежди и косата му се нуждаеше от подстригване. Ерик се зачуди как може да забележи толкова много неща само за един миг.

Единственият затворник, който нямаше да умре, беше доведен пред дьо Лунвил, който се обърна към него с думите:

— Гледай и научи нещо, кешиецо.

После кимна на мъжете, застанали на ешафода, и заповяда:

— Обесете ги.

Ерик ужасено пое дъх и усети, че мощен ритник избутва сандъка под него. Чу как Ру пищи от страх и после падна.

Единствената му мисъл бе къде отиде синевината отгоре и се чу как вика „мамо!“, докато увисва. Примката се стегна и той почувства как кожата на врата му пламва, после усети дръпване и продължи да пада… но вместо изхрущяването на врата си чу тъп удар, когато тялото му се стовари на дъските.

— Изправете ги! — изрева Робер дьо Лунвил.

Груби ръце сграбчиха Ерик и го изправиха. Той се огледа и втрещен видя останалите мъже — всички бяха живи. И смаяни. Ру поемаше въздух като риба на сухо, на лицето му имаше червеникав белег — там, където се бе ударил в дъските. Очите му бяха подути и червени, а от носа му течеше сопол — той плачеше като малко дете.

Биго — от едно порязано място на челото му капеше кръв — очевидно се опитваше да разбере дяволския номер, който му бе попречил да се срещне с Богинята на смъртта. Мъжът до него — Били Гудуин, стискаше очи и хриптеше, като че ли все още го бесеха. Ерик не знаеше името на човека в края на ешафода, но и той бе стреснат като всички други.

— Сега, свини, слушайте! — викна Робер дьо Лунвил. — Вие сте мъртви! — Той ги огледа един по един. — Разбрахте ли ме?

Затворниците кимнаха, но беше очевидно, че никой от тях не разбира нищо.

— Официално вие сте мъртви. Всеки, който се усъмни в думите ми, ще го окача пак на бесилото и този път ще затегнем здраво въжето на гредата. Или, ако предпочитате, с удоволствие ще ви прережа гърлата.

— Застани там, с другите — каза той на кешийския затворник.

Потресените мъже бяха смъкнати грубо по стълбите и изправени до труповете.

Войниците отрязаха въжетата на петимата мъже, но не ги свалиха, и нахлузиха примка и на врата на Шо Пи.

Дьо Лунвил застана пред все още шашардисаните мъже и ги загледа пронизително.

— Сега сте мои! Дори не сте и роби! Робите имат права! Вие нямате. Отсега всеки ваш дъх ще е по моя команда. Ако реша, че не трябва да дишате повече, ще наредя на пазачите да затегнат примките около вратовете ви и ще спрете да дишате. Разбрахте ли ме?

Някои от мъжете кимнаха, а Ерик тихо каза:

— Да.

— Когато ви задавам въпрос — изрева дьо Лунвил, — ще ми отговаряте ясно, за да мога да ви чуя! Разбрахте ли ме?

— Да! — в един глас отговориха и шестимата.

Дьо Лунвил се намръщи.

— „Да“ какво?

— Да, сър! — обади се Ерик.

Дьо Лунвил спря пред младежа и почти завря лицето си в неговото.

— Сър! За вас, крастави жаби, съм повече от сър! Аз съм повече от вашите майки, съпруги, бащи или братя! Аз съм вашият бог! Само ако щракна с пръсти, наистина ще умрете. Така. Когато задам въпрос, ще ми отговаряте „Да, сержант дьо Лунвил!“ Ясно ли е?

— Да, сержант дьо Лунвил! — изкрещяха мъжете, макар че гърлата им още дращеха от мнимата екзекуция.

— Сега натоварете на каруцата тия трупове, свине — изкомандва дьо Лунвил. — Всеки да вземе по един.

Биго направи крачка напред, взе тялото на Том Неуловимия и като го понесе, както човек носи малко дете, го натовари в каруцата. Двамата гробари в нея набутаха трупа по-навътре, за да направят място за другите мъртъвци.

Ерик вдигна един труп — не бе сигурен как се бе казвал човекът — и го понесе към каруцата; сложи го така, че гробарите да могат да го поемат. Погледна лицето на мъртвия и не можа да го познае. Знаеше, че е един от шестимата обесени, с които бе прекарал два дни в килията, но не можеше да си спомни името му.

Ру погледна трупа в краката си, после се опита да го вдигне. По лицето му отново потекоха сълзи от отчаяното усилие. Ерик пристъпи, за да му помогне.

— Спри, фон Даркмоор — изкомандва дьо Лунвил.

— Той не може да се справи — каза Ерик. Гласът му все още бе прегракнал и вратът му, ожулен от грубото въже, пареше. Очите на дьо Лунвил се присвиха заплашително и Ерик бързо добави: — Сержант дьо Лунвил!

— Ще се справи — каза сержантът. — А ако не се справи, ще е първият, когото ще пратя обратно на бесилката. — И посочи към дървените стъпала с камата си.

Ерик наблюдаваше как Ру се мъчи да завлече тялото до каруцата. Приятелят му никога не беше бил силно момче и дори да бе имал някаква жизненост, тя бе отлетяла през последните дни.

Най-накрая, като пъшкаше, сякаш носеше пет-шест ризници по планински път, Ру домъкна тялото до каруцата. И падна.

Дьо Лунвил се наведе над него и изкрещя:

— Какво? Да не очакваш тези почтени работници да скочат от каруцата и да свършат работата вместо теб? — Ру го погледна. Сигурно се молеше да умре.

Дьо Лунвил го сграбчи за косата, изправи го и опря камата си до гърлото му.

— Няма да умреш, прасе такова — изръмжа той, като че ли четеше мислите на младежа. — Ти си мой и ще умреш, когато аз ти кажа, че трябва. Не и преди това. Ако умреш преди това, казвам ти, че ще те настигна в залата на Богинята на смъртта, ще те върна към живота и ще те убия отново. Ще ти разпоря корема и ще ти изям черния дроб за вечеря, ако не правиш каквото ти казвам. Натовари мъртвеца в каруцата!

Ру залитна, после се наведе, хвана умрелия под мишниците и се напъна.

— Не ми харесваш, момче! — кресна отново дьо Лунвил. — Ако не можеш да го натовариш, докато преброя до десет, боклук такъв, ще ти изтръгна сърцето! Едно!

Ру се напъна. Лицето му издаваше обзелата го паника.

— Две! — Ру успя да повдигне тялото. — Три!

Ру надигна умрелия и с колене някак си успя да го закрепи на ръба на каруцата.

— Четири! — Ру пое дъх, напрегна се отново и избута трупа до половината в колата. — Пет! — Ру бързо се наведе, хвана трупа за краката и без да обръща внимание на изливащата се урина и изпражнения, го надигна с последните остатъци от силите си. После се сгърчи на земята.

— Шест! — изрева дьо Лунвил.

Краката на мъртвеца висяха от колата. Ру се изправи и докато дьо Лунвил извика „Седем!“, успя да ги набута навътре преди дьо Лунвил да е стигнал до осем.

После падна безсилно на земята.

Ерик пристъпи крачка напред. Дьо Лунвил се обърна, направи една-единствена крачка и стовари юмрука си в лицето му, като го повали на колене. После приклекна, погледна замаяния младеж в очите и изръмжа:

— Ще се научиш, кучи сине, че независимо от това, което се случва на приятелите ти, ще правиш само това, което ти нареждам аз, и нищо друго. Ако не го проумееш, враните ще те кълват още преди залез-слънце.

После се изправи и изрева:

— Отведете ги в килията!

Мъжете се повлякоха напред, без да са сигурни какво точно се е случило. Ушите на Ерик звъняха от удара, но той все пак рискува да погледне Ру и видя, че двама пазачи го вдигат и го носят след тях.

В пълно мълчание стигнаха до килията на смъртниците и влязоха вътре. Пазачите безцеремонно хвърлиха Ру на пода и вратата се затръшна.

Шо Пи отиде, погледна Ру и каза:

— Ще се оправи. Припадъкът му се дължи най-вече на преживяното и страха.

После се обърна към Ерик и се усмихна, но в погледа му се криеше нещо опасно.

— Нали ти казах, че може би ще стане нещо друго?

— Но какво точно? — попита Биго. — Какви бяха тия номера?

Кешиецът седна на пода, като кръстоса крака.

— Това беше нещо, на което му викат нагледен урок. Този човек — дьо Лунвил, който, предполагам, работи за принца, иска да разберете нещо веднъж завинаги и да не се съмнявате в него, независимо какво е то.

— Да разберем? Какво да разберем? — попита Били Гудуин, кльощав мъж с къдрава кафява коса.

— Иска да знаете, че ще ви убие без колебание, ако не правите това, което ви нареди.

— Но какво точно иска? — попита друг — Ерик не знаеше името му, — слаб човек със сива брада и червеникава коса.

— Не знам. — Шо Пи затвори очи. — Но мисля, че работата ще е интересна.

Ерик изведнъж се изкикоти.

— Какво ти е толкова смешно? — викна Биго.

Макар и притеснен пред всички тия мъже, Ерик каза:

— Напълних гащите. — И продължи да се смее истерично.

— И аз — каза Били Гудуин. — Какво толкова?

Ерик внезапно спря да се смее и се разплака. Майка му щеше да е много недоволна, ако разбереше какво е направил.

Когато Ру се поободри, донесоха храната, която за всеобщо учудване не беше изобилна, но добра. Преди това бяха получавали задушени зеленчуци в гъст говежди бульон, но сега към зеленчуците имаше парчета хляб, дебело намазани с масло, и сирене и месо. Вместо обичайната делва с вода им раздадоха калаени чаши и голяма кана студено бяло вино — достатъчно да задоволи жаждата и да свали напрежението, но недостатъчно някой да се напие.

Ядяха и разсъждаваха над съдбата си.

— Мислите ли, че принцът обмисля някаква особена жестокост? — попита сивобрадият родезиец — казваше се Луис де Савона.

— Не — поклати глава Биго. — Познавам хората. Робер дьо Лунвил може и да е жесток, ако е необходимо, но принцът не е такъв човек. Не, по-скоро, както казва нашия кешийски приятел…

— Исалански — поправи го Шо Пи. — Ние живеем в Кеш, но не сме кешийци.

— Както и да е — продължи Биго. — Та както каза той, това е по-скоро нагледен урок. И за това все още ходим с тия неща. — Той подръпна въжето, което висеше на врата му. — Да ни напомнят, че официално сме мъртви. Така че каквото и да се случи занапред, трябва да знаем, че живеем по нечия милост.

— Не мисля, че ще трябва да ми припомнят — обади се Били Гудуин. — Богове, не ми се мисли какво почувствах, когато изритаха сандъка изпод мен. Отново бях бебе и очаквах мама да дойде и да ме спаси… направо не мога да опиша какво чувствах.

Другите закимаха мълчаливо. Ерик усети, че очите му отново се пълнят със сълзи. Като се опитваше да не мисли за това, което бе изпитал, той се обърна към Ру и попита:

— Как си?

Ру не каза нищо. Дъвчеше.

Ерик разбра, че вижда някаква голяма промяна в приятеля си, нещо, което го е белязало и го е направило човек, различен от онзи, който беше през целия си живот в Рейвънсбърг. Зачуди се дали и той, като приятеля си, се е променил толкова много.

Пазачите дойдоха и отнесоха съдовете и каните, без да кажат нищо. Скоро килията потъна в мрак — единствената факла, която обикновено осветяваше коридора, остана незапалена.

— Мисля, че по този начин дьо Лунвил ни казва да заспим колкото се може по-рано — каза Биго.

— Сигурно ще ни вдигнат още в зори — съгласи се Шо Пи. — За да направим това, което трябва да направим. — После се сви до каменната стена и затвори очи.

— Не мога да спя в собствената си мръсотия — каза Ерик, свали си ботушите и панталона и се опита да ги изчисти от изпражненията, като използува малко от водата за пиене — по-скоро е символичен жест, защото панталоните си останаха все така мръсни и освен това и мокри, но когато ги обу, се почувства по-добре, защото поне бе опитал.

Двама-трима от мъжете последваха примера му. Ерик погледна Ру — той се бе отпуснал в ъгъла и се бе обгърнал с ръце, макар че нощта не беше студена. Но Ерик разбираше, че приятелят му изпитва вътрешен студ, който не може да бъде прогонен от никакъв огън.

Отпусна се на пода и за свое учудване усети, че по тялото му се разлива приятна умора — и преди да може да обмисли странните събития от деня, вече беше заспал.

— Ставайте, отрепки! — изкрещя дьо Лунвил и затворниците се размърдаха. Внезапно килията се изпълни с какофония от звуци — тъмничарите удряха с щитовете си по решетките и крещяха.

— Ставайте!

Ерик се изправи и погледна Ру. Приятелят му мигаше като бухал. Вратата на килията се отвори и затворниците излязоха и зачакаха мълчаливо.

— Когато ви дам команда да се обърнете надясно, се обръщате като един с лице към вратата. Разбрано? — Последната дума не беше въпрос, а рязка команда.

— Надяс… но!

Мъжете се обърнаха, като потътриха крака, защото веригите затрудняваха движенията им. Вратата в края на затворническия блок се отвори и дьо Лунвил каза:

— Когато ви дам заповед, тръгвате напред с левия крак и ще крачите след оня войник. — Той посочи един пазач със знак на ефрейтор върху шлема. — Ще го следвате в колона и всеки, който напусне мястото си, след минута ще бъде на бесилката. Ясно ли е?

— Тъй вярно, сержант дьо Лунвил — извикаха всички.

— Ходом… марш!

Първият мъж в редицата, Били Гудуин, пристъпи напред, но беше очевидно, че Биго и Луис не могат да различат левия от десния си крак, и всички след ефрейтора се заклатушкаха. Минаха по дълъг коридор покрай вътрешния двор, където предния ден бяха изтърпели фалшивото обесване, качиха се по високо каменно стълбище и се озоваха в някакво помещение, където забързано вървяха служители от съда.

Ерик знаеше, че е мръсен като всички. Опитът да се почистят предната вечер не бе помогнал с нищо и те направо смърдяха. Ерик не се притесняваше от миризмата на пот, постоянен спътник на ковача, но сега беше отвратен от тежката смрад, която изпълваше носа му.

— Натам — каза дьо Лунвил. — За пръв път от два дни говореше със спокоен глас.

Влязоха в широка стая с шест вдигащи пара бъчви. Вратата се затвори и Ерик чу как я заключиха. Пазачите пристъпиха и отключиха белезниците и оковите им.

— Свалете тия парцали — каза ефрейторът.

Биго понечи да смъкне примката от врата си, но Лунвил изкрещя:

— Не това, свиньо! Ти си мъртвец и това ще ти го напомня. Смъквай другото! Всичко!

Мъжете се съблякоха. Ерик остави ботушите си до стената и видя как един слуга прибра смрадливите дрехи.

— Ще се срещнете с една много важна личност — каза дьо Лунвил. — Не може да смърдите. Мен това не би ме смутило, аз съм от долен род като вас, свине, и не съм никак деликатен; но другите не проявяват такава търпимост. — Той махна с ръка и няколко момчета, облечени с ливреите на двореца, донесоха кофи със сапунена вода, изляха ги без предупреждение върху Биго и Били Гудуин и се върнаха до буретата, за да ги напълнят отново.

— Измийте се! — изкрещя дьо Лунвил. — Искам ви така чисти, както не сте били никога през живота си!

Мъжете започнаха да търкат мръсотията, натрупана със седмици. Дадоха им люти мазила, за да ги втрият в косите си и да махнат всяка въшка — Ерик помисли, че ще му опада цялата коса — но когато свършиха, стоеше треперещ, но ободрен. Не се бе чувствал така чист от нощта, когато двамата с Ру бяха убили Стефан.

Погледна приятеля си. Той му кимна и се опита да се усмихне. Тъкмо се бършеше, а водата се стичаше от единственото нещо, което носеше — примката около шията си. Имаше много малко косми по тялото и Ерик се учуди, колко много прилича на малко момче.

След това им дадоха обикновени сиви наметала и панталони. Позволиха на Ерик да обуе ботушите си, докато другите обуха кой каквото има. Биго и Били бяха боси.

Наредиха се отново в редица, Робер дьо Лунвил ги огледа внимателно и каза:

— За известно време ще ви бъде разрешено да ходите без вериги — шумът и видът им може да стресне някои от по-нежните хора, с които ще се срещнете. Сега след мен!

Ефрейторът изкомандва да се подредят в колона по един и те бързо се строиха в реда, в който бяха влезли в банята.

Изведоха ги в малък вътрешен двор и ги накараха да спрат. На стените, ограждащи двора, бяха застанали войници с арбалети, всеки пети държеше дълъг лък.

— Тези с лъковете са следотърсачи — каза дьо Лунвил. — Могат да улучат врабче от сто метра. Там са, за да ви предпазят от щури идеи при малката демонстрация, която предстои.

Махна с ръка и един пазач му подаде меч.

— Някой от вас, боклуци, знае ли как се използува това?

Затворниците се спогледаха, без да кажат дума.

— Ти бе! — ревна дьо Лунвил в лицето на Луис де Савона и му тикна меча в ръката. — Хващаме се на бас. Промуши ме с това и си тръгваш от двореца като свободен мъж.

Де Савона се огледа, после поклати глава и хвърли меча на земята.

— Вдигни го! — разяри се дьо Лунвил. — Ще ти кажа кога да го оставиш! Взимаш меча и се опитваш да ме прободеш, или ще накарам оня ей там — той посочи един от следотърсачите — да те простреля. Ясно ли е?

— Така или иначе все ще умра — каза де Савона.

Дьо Лунвил се приближи до високия родезиец и изкрещя в лицето му:

— Съмняваш се в думите ми? Казах: ако ме убиеш, си свободен човек! Смяташ, че те лъжа ли?

Де Савона не отвърна нищо — Робер дьо Лунвил го удари през лицето.

— Лъжец ли ме наричаш?

Луис се наведе, грабна меча и пристъпи напред. Замахна, но дьо Лунвил ловко отбегна удара и неочаквано де Савона се озова на колене, а сержантът затегна примката около врата му.

— Искам всички да слушате — каза дьо Лунвил. — Всеки, с когото се срещнете оттук нататък, ще е по-добър от вас и по-изкусен в боя. Всеки може да ви отнеме оръжието, все едно че сте деца. Всеки се е доказал стотици пъти пред мен и аз ще разреша на всички да режат гърлата ви, да ви душат, да ви пребиват с тояги, да ви ритат до смърт, или каквото им се нрави, ако дори пръднете без мое разрешение. Ясно ли е?

Мъжете замърмориха и той изрева отново:

— Не ви чувам! — Де Савона започна да става тъмночервен от липса на въздух. — Ако умре, преди да ви чуя, ще ви избеся всички.

— Тъй вярно, сержант дьо Лунвил — изкрещяха затворниците и той отпусна примката на врата на де Савона. Родезиецът се просна на земята, като вдишваше трескаво. След минута бавно се изправи и зае мястото си в редицата.

— Помнете: всеки, когото срещнете занапред, е по-добър от вас.

Той махна на пазачите и те ги отведоха обратно към двореца. Минаха през един пасаж и се озоваха в нещо, което приличаше на личен апартамент.

Въведоха ги в просторна стая, доста по-малка от залата, където ги бяха съдили, и те се озоваха пред принца на Крондор, херцог Джеймс и странната жена, която бе присъствала на процеса и бе потреперила леко при вида на Шо Пи. Между тях се проведе като че ли някакъв мълчаливо общуване и след малко жената се обърна към лорд Джеймс и принца и каза:

— Мисля, че ще изпълнят вашето желание. Мога ли сега да бъда извинена, сир?

— Разбирам колко трудно е било това за вас, лейди — каза принцът на Крондор. — Моите благодарности. Може да се оттеглите.

Херцогът прошепна нещо на жената и тя кимна и излезе.

— Сир, — каза дьо Лунвил, — мъртвите са тук.

— Това, което започнахте, Боби — каза принцът, — бе с разрешението и знанието на моя баща. Все още се опитвам да го разбера напълно.

— Ники, видя какво могат да направят змиите с очите ти — каза сър Джеймс. — Беше в морето, когато Арута прие плана на Калис и Боби. Още щеше да си на кораба, ако не бяхме изпратили вест, че баща ти е починал. Не се съмнявай и за момент в необходимостта на предприетото начинание.

Принцът свали короната си и заразглежда затворниците, които чакаха мълчаливо. Разгледа ги много внимателно и след дълго мълчание каза:

— И все пак това наистина ли е нужно?

— Беше — каза сър Джеймс. — Всеки осъден би излъгал, че ще ви служи. Те са загубили майките си, когато сандъците са били изритани изпод краката им. Това са шестимата мъже, на които най-много може да се вярва.

— Все още не мога да разбера необходимостта от този театър на ешафода. — Николас гледаше внимателно лицето на всеки мъж. — Всичко това е много жестоко.

— Извинете ме, сир — каза дьо Лунвил — но сега тези мъже са официално мъртви. Изясних им го много точно. Знаят, че можем да ги екзекутираме, когато пожелаем, и са изпълнени с решимост да живеят.

— Какво ще кажеш за кешиеца? — попита принцът.

— Той е специален случай — отговори сър Джеймс. — Но съпругата ми усеща, че ще е полезен.

Принцът се облегна на стола си и въздъхна.

— Идването ми на власт не беше лесна работа. Боррик разсъждава мъчително дълги часове за това кой да заеме този трон, защото принц Патрик е твърде млад, за да бъде избран, и така на трона трябваше да седна аз. И вече не мога да се върна в морето. Три години минаха, откакто започна всичко. Аз съм моряк, по дяволите! Не съм изкарал и месец в пристанище през последните двайсет години. Това управление…

— Говориш като Амос — усмихна се сър Джеймс и светлината в очите му го подмлади.

— Няма как иначе. — Принцът кимна и на устните му се появи слаба усмивка. — Той ме научи на всичко необходимо за морската професия. — После изгледа мъжете. — Казано ли име вече?

— Заради това са тук, сир — отвърна Робер дьо Лунвил.

Принцът кимна на лорд Джеймс и той започна:

— На всеки от вас се дава избор. Слушайте внимателно, за да разберете какъв е залогът.

— Поради милостта и благородството на негово височество — каза Робер дьо Лунвил, — изпълнението на присъдите ви е отложено. Вие не сте нито помилвани, нито пък присъдата ви е изпълнена. Ясно ли ви е това?

Мъжете се спогледаха, после неколцина кимнаха.

— Всичките вие ще умрете — каза сър Джеймс. — Единственият въпрос е как и кога.

— Но кралството има нужда да се направи нещо — каза Робер дьо Лунвил. — И се нуждаем от отчаяни мъже, които да го направят. Засега сме ви измъкнали от лапите на смъртта и ви предлагаме следната възможност: всеки от вас, който е в душевен мир и е готов да срещне Богинята на смъртта, трябва само да каже и ще го отведем на бесилото, за да го екзекутираме. По този начин грижите му в тоя живот ще свършат.

Той огледа всички. Никой не каза нищо, дори набожният Биго.

— Добре тогава. Ще бъдете подготвени за работата, която ще свършите, и когато привършим тук, ще преплуваме с кораб половината свят — ще стигнем до места, където са били малцина от Кралството и още по-малко са останали живи, за да разказват. И когато стигнем там, може би горчиво ще съжалявате, че не сте избрали да се качите на ешафода… Но ако някой мине през всичко и се върне в Крондор…

— Тогава присъдите ви — намеси се принцът — ще бъдат преразгледани и вие ще бъдете освободени под гаранция или помилвани, в зависимост от препоръките, които ми даде лорд Джеймс.

— А тези препоръки ще зависят от този, който ви води — каза херцогът. — Така че ако искате един ден да бъдете свободни, правете това, което ви се каже.

Принцът кимна и дьо Лунвил изкомандва:

— Кръгом!

Затворниците се подчиниха на заповедта и излязоха. Вместо да ги върнат в затворническия блок, ги отведоха в един малък вътрешен двор, където ги очакваше закрит фургон с пейки от двете страни, на които мъжете можеха да седнат — по трима затворници и един пазач. Група конници застанаха от двете страни на фургона и дьо Лунвил викна:

— Пригответе се за тръгване!

Мъжете насядаха и пазачите бързо закачиха с верига десния глезен на всеки за железните халки под пейките. Дьо Лунвил яхна коня си и даде заповед за тръгване. Портите се отвориха и докато фургонът трополеше по настилката, Ерик успя да забележи, че се насочват по път, в края на който се виждаше малко пристанище, принадлежащо сигурно на двореца. Завиха покрай него и се насочиха към града.

Излязоха през втора порта. Копитата на конете чаткаха силно по павирания път, животните цвилеха доволни, че са на открито и се движат. Ерик се огледа. Беше малко след пладне. Толкова много неща се бяха случили от сутринта.

Слънцето беше разсеяло сутрешната мъгла и сега над града имаше ниски облаци. Есенният ден беше в разцвета си. Топлата слънчева светлина милваше лицето на Ерик, а хладният морски бриз носеше крясъка на чайките и дъха на сол.

Той си припомни острата болка при мисълта, че няма да види повече деня, и ужаса, които го обзе, когато груби ръце го бяха изтикали на ешафода. Нещо го прободе в гърдите и внезапно, без да може да се сдържи, той заплака.

Ру го погледна и кимна. По лицето му също започнаха да се стичат сълзи, но никой във фургона не каза нищо — нито затворниците, нито войниците. След няколко минути Ерик успя да се успокои. Облегна се назад, подложи лицето си на хладния ветрец и си пожела никога вече да не бъде толкова уплашен.

9.

ПРОВАЛ

Ерик пъшкаше.

Мъчеше се да занесе поредния чувал с камъни до върха на могилата, а краката му се хлъзгаха по предателския насип — могилата всъщност бе образувана от камъните, домъкнати от шестимата затворници, катерещи се по неустойчивия й склон.

Стигна догоре, спря, пое дълбоко дъх — потта се лееше по лицето му — и стовари тежкия чувал в краката си. Изсипа го и камъните се затъркаляха надолу като караха тези след тях да се свличат, сякаш ги преследваха. Знаеше, че пазачите ще му позволят минутка, за да си поеме дъх, преди отново да тръгне надолу по опасния склон, за да продължи безсмислената работа.

Погледна надолу. Могилата се издигаше в средата на военния лагер. Никога не беше виждал военни съоръжения, но предполагаше, че това е най-уникалното в целия свят. Грамаден квадрат, обграден с дървени стени, върху които патрулираха караули, не толкова да пазят от външни хора, колкото да охраняват затворниците вътре. Около триста метра гора бе изсечена във всички направления, така че никой да не може да приближи лагера и да надникне какво става вътре.

В средата имаше три широки дървени постройки. Десет палатки, всяка за по шестима души, бяха разпънати покрай северната страна на лагера. Познат звук се понесе в сутрешния въздух и Ерик погледна към южната стена, където имаше работилница за оръжия, кожарско помещение и навес за готвене.

— Фон Даркмоор! — изкрещя пазачът и Ерик разбра, че се е унесъл в размисли. Следващото предупреждение щеше да бъде последвано от тежък удар от стрела, завършваща с твърдо оловно топче, обвито в кожа, което можеше да счупи ръката на човек, но обикновено тя само поваляше нещастника и той се търкаляше болезнено по каменистия склон. Следваше друго наказание от Робер дьо Лунвил.

Сержантът стоеше наблизо, наблюдаваше как мъжете бавно се катерят по камъните, като се опитват да не ги срутват върху хората зад себе си, и говореше тихо на ефрейтора Фостър. От време на време сочеха хората, които се мъчеха да изкачват камъните до върха.

Ру мина покрай Ерик и изхриптя:

— Мисля, че имаме още две или три качвания.

Слабичкото момче от Даркмоор никога не беше похващало тежка работа, но през последната седмица успяваше да се справя, макар и по-трудно от другите. Ерик знаеше, че отчасти това се дължи на храната. Никой от тях през живота си не бе ял толкова качествена и изобилна храна. Будеха ги в ранни зори за работа, но ги връщаха достатъчно рано, за да могат да се наспят достатъчно.

Ерик усещаше как старата му сила се връща, а може би беше дори в по-добра форма отпреди. Той и Биго мъкнеха повече от останалите, защото можеха да се справят, но и всички други влачеха своя товар до върха на склона.

Ерик направи още един преход от купчините камъни, струпани до каруцата, към растящата могила. Когато слезе, видя, че Робер дьо Лунвил им маха да се строят. Шестимата затворници застанаха в неравна редица и дьо Лунвил попита с приятелска усмивка:

— Уморени ли сте?

Мъжете замърмориха, че са, и той кимна разбиращо. После каза:

— Обзалагам се, че направо сте капнали, нали?

Чуха се неясни думи в знак на съгласие. Той се люшна на пети, после изрева:

— И какво ще правите, когато врагът ви нападне, а сте капнали?

Внезапно Ерик бе свален с мощен удар отзад. Нападателят, мъж в черно, отскочи. Ерик лежеше по гръб с разтуптяно сърце, останал без дъх.

Другите също бяха повалени на земята — с изключение на Шо Пи, който отскочи с танцова стъпка, а мъжът в черно се просна в прахта.

— Охо! — заинтересува се дьо Лунвил. — Как успя да го направиш?

— Никога не съм самонадеян и затова оцелявам, сержант — каза Шо Пи.

Дьо Лунвил повдигна вежда. В широко отворените му очи се четеше уважение.

— Това е поведение, което оценявам.

Придвижи се почти небрежно към Шо Пи.

— Ще направите добре — обърна се той към останалите — да последвате примера на този мъж. — И без предупреждение понечи да ритне Шо Пи в коленете, но исаланецът отново ловко избегна нападението — внезапно целият се превърна в движение, като отблъскваше ниския си, но набит и як противник. После замахна с десния си крак и посипа дьо Лунвил със серия ритници в лицето и гърдите, завъртя се на другия си крак, направи пълен кръг и подсече двата му крака.

Мъжете, които все още лежаха на земята, се разсмяха при вида на мъчителя си, проснат безсилно в прахта, но смехът им замлъкна, когато двама пазачи насочиха арбалетите си към Шо Пи и го принудиха да отстъпи от дьо Лунвил.

Сержантът седна на земята, разтърси глава и скочи.

— Много смешно, така ли?

Никой не се обади.

— Попитах ви, смятате ли, че това беше смешно?

— Не, сержант — изкрещяха мъжете.

— Сега ще ви покажа нещо смешно — каза дьо Лунвил. Гласът му се извиси до остър вик, с който мъжете бяха свикнали през последните дни. — Купчината камъни е на неправилно място!

Ерик дълбоко изпъшка — знаеше какво следва.

— Ще я преместите ей там. — Дьо Лунвил посочи мястото, където се намираше празната каруца. — После, като реша къде точно ще бъде, ще ви кажа, за да я преместите пак. Ясно ли е?

— Тъй вярно, сър! — извика Ерик, без да мисли.

— Хайде започвайте.

Ерик дори не погледна другите, а нарами чувала си и почна да го пълни с камъни, но гласът на дьо Лунвил разсече въздуха:

— От горе на долу, фон Даркмоор! Искам да ги смъквате от върха надолу!

Ерик се намръщи и без коментар пое опасното изкачване към върха на могилата. Чу Били Гудуин да казва:

— Как ми се ще да го сритам това копеле!

— С твоя късмет ще вземеш да си счупиш крака — подметна Биго и Ерик не можа да сдържи смеха си: и внезапно разбра, че за пръв път от смъртта на Стефан се смее истински и внезапно се подхлъзна, падна и издра колене си в острите камъни. Стисна зъби от болка, изправи се и прокле деня, в който ги бяха докарали в лагера.

На десетина километра източно от Крондор фургонът бе свърнал на юг, изоставяйки натовареното шосе между Крондор и Даркмоор. Но това не беше главният път, водещ към Долината на сънищата и границата с Кеш, а черен път, по който стигнаха до малко езеро, обградено от три страни с високи хълмове. По пътя имаше стражеви кули и на три пъти ги спираха и Робер дьо Лунвил показваше някакви документи. Ерик се чудеше защо спират конниците, които яздеха с тях — нали носеха униформите на дворцовата гвардия?

Другото, което събуди интереса и любопитството му, беше, че стражите по пътя бяха само ветерани. Освен това носеха различни наметала, някои черни със златния орел на Батира, други със златната чайка на кафяв фон на Крудий.

Сержантът на охраната при портата поздрави дьо Лунвил приятелски, много други пък го наричаха Боби, и все пак разгледа внимателно документите. Когато влязоха в лагера, Ерик видя десетина мъже в черни туники и черни панталони да се упражняват в стрелба с лък в единия край на базата, и още толкова, които тренираха езда. После фургонът спря и започнаха да им свалят веригите.

Строиха ги пред главната постройка и те чакаха цял час за нещо, което така и не разбраха.

Докато чакаха, Ерик се наслаждаваше на простия факт, че все още е жив. Опитът му от ешафода го бе научил да прави разлика между пълното отчаяние и глупаво приповдигнатото настроение. Беше влязъл във военната база в добро състояние на духа, което не премина, докато чакаха пред постройката.

Накрая дьо Лунвил се върна с един човек, който приличаше на лечител — той прегледа всички затворници и направи няколко забележки за състоянието им, които Ерик така и не разбра. Но за пръв път в живота си разбра как се чувстват конете, когато ги оглеждат дали са здрави и годни.

После ги накараха да правят странни строеви упражнения и да маршируват. Това предизвика груби коментари и подигравателни реплики от страна на мъжете, облечени в черно, които ги наблюдаваха.

Привечер им заповядаха да влязат във втората голяма постройка — и тогава настъпи суматоха. Мъжете в черно бяха седнали, но половината от местата край масите не бяха заети. Млади момчета в ливреи на принца на Крондор шетаха между масите, отрупани изобилно с ястия, каквито Ерик не бе и сънувал. Хлябове, топли и намазани с масло, кани с краве мляко, изстудено с лед, донесен от конници от близките планини. Меса — пилешко, говеждо и свинско — гарнирани с всевъзможни зеленчуци, големи подноси със сирена и плодове.

Ерик внезапно усети, че е гладен като вълк, и лакомо започна да се храни.

На следващата сутрин започнаха упражненията и им бе заповядано да издигнат могилата от камъни — мъкнеха ги през половината лагер.

Мислите му бяха прекъснати от гласа на Шо Пи.

— Съжалявам — каза исаланецът.

Ерик стигна върха, клекна да събира камъни в чувала и попита:

— За какво?

— Нравът ми пак ме подведе. Ако му бях позволил да ме повали, сега нямаше да вършим тая работа.

— Е, щеше да си измисли друга причина. — Ерик напълни чувала си. — Ти просто му даде подходящ повод.

Ерик внимателно заслиза надолу, а Шо Пи зае мястото му на върха.

— Заслужаваше си обаче да го видим проснат по гръб — каза Ерик.

— Надявам се, че и утре ще мислиш така, приятелю.

Въпреки болките в гърба и краката и синините, покриващи тялото му — резултат от постоянно падане по камънаците, Ерик изпитваше и леко злорадство.

— Ставайте, кучета!

Ерик и Ру бързо скочиха от наровете си и бяха на крак още преди да са се събудили. Ефрейтор Фостър изгледа шестимата. Били Гудуин, Биго и Луис бяха от едната страна на палатката, а Ерик, Ру и Шо Пи — от другата. И Шестимата бяха застанали в стойка „мирно“: с изправена глава, с вперени напред очи, с ръце по шевовете на панталоните, с дланите навътре и с крака, допрени под ъгъл в петите — всеки на стъпка от дървения си нар.

Ако тази сутрин бе като другите, щяха да работят около час преди закуска. После от тях се искаше да ядат в тишина на маса, отдалечена от другите четиридесетина мъже, обитаващи военната база. Беше им забранено да разговарят с тях, а и облечените в черно войници не показваха особено желание да говорят със затворниците.

Всъщност Ерик се съмняваше дали те наистина са войници. Те също се упражняваха часове наред, изкачваха дървени прегради, прескачаха барикади, яздеха и се обучаваха с всички видове оръжия.

На третия ден вместо да ги пратят на каменната могила, ги строиха и ги отведоха пред централната постройка, където Ерик смяташе, че живеят офицерите. Дьо Лунвил им нареди да застанат мирно и да чакат и влезе в постройката.

След няколко минути излезе заедно с друг мъж, който порази Ерик с особения си вид, макар че младежът трудно можеше да обясни какво точно го смущава в непознатия. Беше слабоват, рус и младолик, на не повече от двайсет, двайсет и пет години, но дьо Лунвил показваше очевидно уважение, когато се обръщаше към него.

— Това са последните шестима — каза той.

Русокосият кимна, без да каже нищо.

— Никак не ми харесва — продължи дьо Лунвил. — Говорихме за шейсет, а не за трийсет и шест.

Младият мъж най-сетне отвори уста. Говорът му също беше странен: беше различен от този на благородниците и богатите хора в Даркмоор или Рейвънсбърг, който Ерик бе чувал.

— Съгласен съм, но условията ни принуждават да се справим с това, с което разполагаме. Какво ще кажеш за тия?

— Обещаващи са, Калис. Но ни предстоят още месеци упражнения.

— Кои са те?

Робер дьо Лунвил застана пред Биго.

— Този се казва Биго. Здрав е като бик и почти толкова интелигентен. По-бърз е, отколкото изглежда. Спокоен е — не се гневи лесно.

После пристъпи към следващия.

— Луис де Савона. Главорез от Родез. Обича да използва нож. Подходящ за там, където отиваме.

После рече:

— Били Гудуин. Изглежда просто момче, но ще ти пререже гърлото ей така, на шега. Доста е буен, когато се ядоса, но може да бъде прекършен.

Застана пред Ерик.

— Това е копелето на фон Даркмоор. Може би е доста глупав за тоя живот, но е як като Биго и ще направи това, което му се нареди.

После дойде редът на Ру.

— Рупърт Ейвъри. Голямо змийче, но има заложби. — Сграбчи примката, която висеше на врата на младежа, дръпна я и изкрещя в лицето му. — Ако не го убих веднага, то е защото е дяволски грозен!

После тласна Ру обратно в редицата и пристъпи пред Шо Пи.

— Това е кешиецът, за когото ти разказах. Може да свърши много добра работа, ако успее да сдържа буйния си нрав. Много по-опасен е от Гудуин — не се разкрива дори когато е много ядосан.

Отстъпи няколко крачки и се обърна към шестимата затворници:

— Виждате ли този човек?

— Да, сержант! — отвърнаха затворниците.

— Страхувайте се от него — каза дьо Лунвил. — Много. — Огледа ги един по един. — Той не е това, което изглежда. Той е Орела на Крондор и разумните хора се отдръпват, когато лети.

Калис си позволи лека усмивка, после кимна и каза:

— Вие ще живеете или ще загинете, според желанието на Кралството. Ще ви видя по-скоро мъртви, отколкото да позволя да провалите акцията, която ще започнем. Ясно ли е?

Мъжете кимнаха. Нямаха представа в каква акция ще вземат участие, но всекидневно бе подчертавано, че тя е от жизнен интерес за Кралството и че всеки незабавно ще бъде убит, ако се окаже, че по някакъв начин заплашва успеха на това начинание.

Калис ги огледа пак, после каза:

— Имаш две седмици, Боби.

— Две седмици! Трябваше да разполагам с още най-малко три месеца!

— Арута е мъртъв — каза тъжно Калис. — Николас не знаеше за плана на баща си до деня, в който научи за смъртта му. За него това бе огромна изненада и той не е убеден, че това, което правим, е мъдро. — После рязко довърши: — Две седмици. И който не става, обеси го.

И без да каже и дума повече, се обърна и влезе в сградата.

— Страхувайте се много — повтори дьо Лунвил на шестимата.

На следващата сутрин могилата от камънаци изчезна — трийсетина от хората в черно бързо се справиха с нея. Ефрейтор Фостър заведе шестимата в друга част на лагера, строи ги и попита:

— Някой от вас, долни убийци, знае ли как се държи меч?

Никой не отговори. Веднага след пристигането си в лагера се бяха научили, че когато Фостър или дьо Лунвил задават въпрос, трябва да си абсолютно сигурен в правилния отговор и чак тогава да отвориш уста.

— Така си и мислех — каза Фостър. — Доста е лесно да праснеш някого с дърво по главата в някоя пуста улица, нали, Биго? — И се ухили без следа от хумор.

— Или да забиеш нож в гърба на пиян човек в някоя кръчма, а, Луис?

А когато застана пред Ерик, каза:

— Или само да държиш жертвата изотзад, докато някой дребен гадняр й забива нож в корема.

Ерик не каза нищо. Дьо Лунвил имаше груб характер и беше тиран, но като че ли не намираше особено удоволствие в работата си. А ефрейтор Фостър с удоволствие унижаваше затворниците. Били Гудуин беше изпуснал нервите си още на втория ден, слушайки заяжданията на Фостър, и трябваше да изтърпи пред всички унижението да бъде набит, както и подигравките на мъжете в черно.

Приближиха се двама войници — носеха по три меча.

— Така — каза Фостър. — Заедно с тия две момчета ще се опитаме да ви покажем едно-две неща, свързани с използването на това оръжие, така че да не се нараните сами, ако се случи някой ден то да попадне в ръцете ви. — И като извади собствения си меч, добави: — Много по-опитни мъже от вас са успявали да отсекат собствените си крака.

Войниците подадоха по един меч на всеки. Ерик взе своя неловко. Беше обикновен къс меч, използуван в Кралството, по-тежък от бързата рапира, по-къс от широките извити мечове, използвани от някои бойци. Като момче му бяха казвали, че това е най-обикновеното оръжие за бойни упражнения.

— Учете се добре — каза дьо Лунвил. — От това ще зависи животът ви.

Така започна една напрегната седмица за упражнения е оръжия. Половин ден стояха на двора и се дуелираха с учебни дървени оръжия — всички се покриха с черни и червени подутини. После, след като се наобядваха, ги заведоха на един малък хиподрум и дьо Лунвил попита:

— Кой от вас е яздил?

Ерик и Луис вдигнаха ръце. Доведоха два коня и сержантът рече:

— Яхнете ги и да видим какво можете.

Луис бързо яхна коня си, но Ерик обиколи своя и го прегледа внимателно.

— Да не чакаш да те покани да го яхнеш, фон Даркмоор? — ехидно попита дьо Лунвил.

— Конят не е здрав — каза Ерик, без да обръща внимание на сарказма.

— Какво? — попита Робер дьо Лунвил. — Изглежда ми съвсем наред.

— Нещо не е наред със задния му ляв крак. — Ерик посегна, хвана коня за задния ляв крак и животното послушно го вдигна. В подковата се беше насъбрала мръсотия — сено и тор. Ерик посегна към кръста си за шилото, което от месеци не стоеше в пояса му, и се усмихна горчиво.

— Стар навик.

Без да продума, един от двамата войници му подаде шило и Ерик изчегърта натрупаната мръсотия. Разнесе се миризма.

Ерик внимателно огледа копитото и каза:

— Възпаление. Няма да куца, докато роговата част бере, но определено му има нещо. — Почопли в долната част на копитото и конят започна да се дърпа. — Не мърдай! — викна Ерик и го плесна отзад с ръка, по-скоро предупреждение, отколкото наказание. Като усети, че до него стои човек, който знае какво прави, конят се успокои, макар че очевидно не му беше приятно. — Напипвам нещо тука… Не е голямо и ще се оправи. — Внезапно той натисна и от мястото бликна гной и кръв. — Няколко дни това копито трябва да се накисва в гореща солена вода сутрин и вечер и ще се оправи. Трябва само да се омотае и да се наложи компрес, за да го предпази от възпаление. Някой трябва да се погрижи за този кон, сержант.

— Някой — каза дьо Лунвил — ще бъде изпратен обратно в гарнизона на Шамата утре при първи зори, ако в конюшнята довечера намерим и друг куц кон! — После изрева на единия от войниците. — Доведи друг кон.

— Как позна? — попита дьо Лунвил, когато отведоха коня.

— Това ми е работата — повдигна рамене Ерик. — Аз съм ковач. Забелязвам дреболии, които други не могат да забележат.

Дьо Лунвил потърка замислено брадичката си, после тихо каза:

— Връщай се в строя.

Докато чакаше да доведат нов кон, сержантът подвикна:

— Обиколи в тръс, де Савона!

Луис внимателно подкара коня и Ерик кимна в знак на одобрение. Родезиецът седеше добре на седлото и не дърпаше излишно юздите. Малко нарушаваше баланса и краката му не бяха в най-точното положение, но общо взето беше приличен ездач.

Следобедът напредваше и всеки от мъжете яздеше подред. Ру язди сравнително добре, макар че имаше малък опит, а Шо Пи като че ли имаше естествена дарба — добър баланс и лека, отпусната стойка. Биго и Уилям паднаха преди да могат да направят и половин обиколка, а в края на деня всички с изключение на Ерик и Луис се оплакваха, че ги болят краката.

През трите дни след срещата с Калис затворниците се обучаваха да боравят с оръжие, както и да яздят — всеки ден по два часа. Ерик бързо свикна да използва правилно меча, Ру също се справяше добре — използваше пъргавината си като плюс.

Никой не задаваше въпроси, но бе ясно, че ги готвят за бойни действия и че способността им да се докажат пред Робер дьо Лунвил е изключително важна за оцеляването им. Никой не споменаваше последното нареждане на Калис към дьо Лунвил — че който се окаже неподходящ, ще бъде обесен.

Никой не се наемаше да прецени какво означава „подходящ“.

Силата и слабостта на всеки започнаха да проличават с изтичането на първата седмица. Биго беше добър, когато имаше ясни заповеди и указания, но когато се появеше нещо неочаквано, се държеше нерешително. Ру беше смел и се възползваше от всяка възникнала възможност, но често получаваше синини и рани.

Били Гудуин лесно изпадаше в буйна ярост, а Шо Пи в гнева си ставаше още по-съсредоточен — по начин, който караше Ерик да мисли, че исаланецът е най-опасният боец от шестимата.

Луис де Савона беше добър с меча — въпреки твърденията му, че е по-добър с ножа, а също и приличен ездач, но слабото му място беше суетността. Не можеше да каже „не“ на никое предизвикателство.

Шо Пи беше естествено надарен и нямаше нужда да повтаря уроците. Той седеше без усилие върху коня и въртеше умело меча само часове след като му бе показано какво да прави.

След пет дни Калис дойде да ги види и тренировката бе променена — шестимата затворници получиха заповед заедно със същия брой мъже в черно да отидат в един отдалечен ъгъл на лагера, където ги чакаха двама войници, облечени в кафяво-златистите наметки на херцога на Крудий. На земята пред двамата бойци бяха наредени странно изглеждащи предмети — някои приличаха на оръжия, другите имаха неясно предназначение.

Двамата войници и сержантът започнаха лекция върху чуждоземните оръжия, като бързо показваха какво може да прави всяко от тях. След това отведоха шестимата при един мъж, който се оказа жрец на Дала, и той започна да ги обучава на основните умения за лекуване на рани.

В края на деня Ерик разбра ясно едно: щяха да ходят на война. Но от цялото това бързане бе ясно и друго: че отиват на сражение, като ги готвят доста прибързано.

Събуди го цвилене. Ерик скочи от нара и излезе от палатката. В базата влизаше отряд кралски крондорски копиеносци. Младежът погледна на изток и видя, че небето вече светлее. След час щяха да ги събудят.

Понечи да се върне в леглото, но нещо привлече вниманието му. Той се взря за момент и без да разбира защо, нещо го прободе отвътре. Наблюдава, докато не се увери напълно в това, което вижда, после отиде до нара на Ру, събуди го и в полумрака му направи знак да го последва.

Излязоха от палатката и Ру попита:

— Какво има?

— Миранда. Току-що влезе с отряд кралски копиеносци.

— Сигурен ли си? — попита Ру.

— Не. Точно затова смятам да погледна по-отблизо.

Запълзяха, така че часовите, крачещи по стената, да не могат да ги забележат. Караулите не бяха поставени да пазят Ерик и останалите вътре, той вече беше сигурен в това, а за да попречат на външни хора да проникнат в лагера.

Стигнаха постройката, която Ерик смяташе за офицерска — в крайна сметка там се оттегляше всяка нощ дьо Лунвил и като че ли там живееше и Калис — и продължиха, като се спотаиха, за да не ги видят копиеносците, които подкараха конете си към портите, но не излязоха от базата. Ерик имаше някои подозрения, но не ги сподели с Ру.

Двамата завиха зад сградата и спряха под един прозорец. Чуваха се слаби гласове. Ерик кимна на Ру да пази тишина, премести се под съседния прозорец и можа, макар и трудно, да чуе част от разговора.

— Трябва да си тръгна преди лагерът да се събуди. Всеки тук ме е виждал поне веднъж. Не бива да разкриваме присъствието ми. Ще възникнат твърде много въпроси.

Мъжки глас, като че ли на Калис, отвърна:

— Съгласен съм. Сигурно те е довело нещо спешно. Какво е то?

— Николас получи предупреждение от Оракула. Тя започна да се слива с най-възрастните от помощниците си и новият Оракул ще се появи това лято.

Калис замълча за момент, после рече:

— Знам за Камъка на живота, колкото всеки друг, Миранда, с изключение на ония, които са го виждали в Сетанон. И все пак не съм сигурен, че разбирам значението на това, което ми казваш.

— Изглежда, че когато решихме да поемем този опасен курс, Оракулът от Аал е започнал да се съешава — цикли на живот и смърт, които продължават почти пет години. С други думи, тъкмо когато мислехме как да отстраним опасността за Камъка на живота, Оракулът започна да се съешава и роди наследницата си. Ще останем без предвижданията му следващите двайсет и пет години, докато новият оракул не достигне зрялост.

— Знам малко за древните от Аал — каза Калис, — най-вече легендите за тях. Но това съешаване изненада ли е за теб?

Миранда измърмори нещо, което Ерик не можа да чуе, после каза по-ясно:

— Става дума за границите, до които може да се види нечие бъдеще. Прераждането, което ограничава способностите на Оракула за период от двайсет и пет години — веднъж на хиляда години това е малко повече от случайно неудобство, ако се погледне в перспективата на времето — но тъкмо за нас е лошо съвпадение.

— Николас смята ли да отложи плановете ни?

— Не знам — каза Миранда. — Не мога да влизам в съзнанието му така, както на баща му. По някои черти прилича на баща си, но в друго отношение е много различен. Досега съм го виждала само два пъти и се съмнявам, че ще ми има пълно доверие, както ти и херцог Джеймс.

— Ти ни убеди в искреността си, макар че беше дяволски непреклонна да споделиш нещо повече за самата себе си. — Той спря за момент. — И какъв е изводът от всичко това?

— Изводът е, че ще трябва да реагираме дори по-бързо, отколкото мислехме. И че още днес трябва да започнете да разваляте този лагер и да подготвите корабите за отплуване следващата седмица.

Калис помълча, после каза:

— Имам шестима мъже, които не са обучени, а освен това разполагам само с половината от хората, които предвиждахме. Не мога да разчитам на наемници. Много добри и ценни мъже загинаха миналия път, защото направих тази грешка. Нуждая се… — Той спря за момент. — Знаеш всички мои доводи. Преди три години заедно с Боби ги изложихме пред Арута. Трябва да потеглим само с трийсет и шестима. Ще използувам останалите девет дни, за да преценя новите шестима. Ще ги оставя като слабото звено в групата, която формираме, но трябва да им дам още малко време, за да могат да се докажат.

— Имам голямо участие при избора на тези мъже — каза Миранда. — Добре познавам всеки от тях. Мисля, че има само двама, които биха могли да се огънат — Гудуин и де Савона. Другите ще правят това, от което имаме нужда.

— Може да се огънат — каза Калис. — Това е проблемът. Мислиш ли, че ако бях сигурен, че ще се пречупят, не бих ги екзекутирал още тази вечер? А ако вярвах, че ще усвоят нещата бързо, бих потеглил утре. Но ако сбъркам в преценките си и някой от тях се огъне точно тогава, когато не трябва…

— Нищо не е абсолютно сигурно.

— Страхувам се, че работата с Оракула ни даде фалшиво усещане на сигурност — каза Калис. — Ако се върнем към убеждението, че нищо не е ясно, може и да оцелеем.

— Тръгвам си. Ако настоявате да разтеглите времето с девет дни, нека бъде така, но Николас е непреклонен — трябва да потеглим колкото се може по-бързо. Заловихме двама техни агенти и те знаят, че готвим нещо.

— Мъртви ли са?

— Вече да. Гамина проникна в съзнанията им преди да умрат и откри някои неща, които не знаехме, но едно е ясно — змиите знаят какво става. Ти добре прикри следите си миналата година, но сега знаят, че извън границите на Крондор става нещо изключително. Следващата група шпиони, която ще изпратят, няма да души около двореца, а ще се пръсне из горите да търси този лагер. И щом разберат, че е бил тук…

— Взели сме всички предпазни мерки.

— Някой каруцар ще се разприказва в кръчмата. Или някой в двореца ще остави небрежно списък на затворниците, когато напуска канцеларията си. Това, разбира се, ще отнеме време, но до една година змиите не само ще знаят какво се готвите да предприемете, но ще са разбрали и имената на всеки от групата.

Калис каза нещо, което Ерик не можа да разбере. Внезапно се чу звук от отворена врата и Ерик кимна на Ру да се махат. Върнаха се по обратния път и се мушнаха в палатката. Ерик спря за момент, за да успокои дишането си, после събуди Биго.

— Тихо. Събуди останалите.

Когато Луис, Шо Пи и Били се събудиха, Ерик попита:

— Преди да ви заловят срещали ли сте се с жена на име Миранда?

— Жена с тъмна коса и яркозелени очи? — попита Шо Пи. Ерик кимна. — Тя ми говори край Шамата, докато вървях към Крондор. Имаше нещо странно в нея, веднага го забелязах. Излъчваше сила.

— Какво ти каза?

— Говорихме за незначителни неща — повдигна рамене Шо Пи. — Беше много красива и бях поласкан от вниманието й, но интересите й бяха по-скоро духовни, отколкото плътски. А аз бях любопитен, когато разбрах, че тя е нещо много повече, отколкото изглежда.

— Каза ли ти, че ще попаднеш в затвора?

— Не — отговори Шо Пи.

Другите също разказаха за срещите си с нея. Били и Луис споделиха, че жената се казвала другояче, но стана ясно, че и шестимата са я срещали около месец преди да ги хвърлят в затвора.

— А бе обикаляше и като че ли искаше да си говорим — каза Биго.

— Как е разбрала за нас? — попита Луис.

— Има нещо общо с някакъв оракул, който познава бъдещето — каза Ерик. — По някакъв начин ние сме от значение, но само ако оцелеем следващите девет дни. Не знам защо ни спасиха от бесилката и не знам за какво ще служим на тези хора, ако продължим да живеем, но в едно не се съмнявам: ако Калис реши, че представляваме опасност за плановете му, ще ни обеси преди да вдигнат лагера след девет дни. Ако сметне, че сме надеждни, ще оцелеем.

— Това означава, че ще трябва яко да се напънем — каза Били.

— Че къде повече? — оплака се Луис.

— Имам предвид да работим и да се стараем за всичко, което искат от нас.

— Били е прав — каза Шо Пи. — Ние с него трябва да си сдържаме нервите. А Биго трябва да почне да показва какво може.

— А какво ще кажеш за мен? — попита Луис, очевидно изплашен, че могат да не го оценят добре през следващите девет дни.

— Трябва да се откажеш от самолюбието си. Трябва да престанеш да показваш, че всяка заповед е обида за теб и че всяка задача те унижава. Арогантността ти ще те докара до бесилката.

— Не съм арогантен! — обидено възрази Луис.

Ерик видя, че назрява скандал, и побърза да успокои положението.

— Има още нещо!

— Какво? — попита Биго.

— Ако един пропадне, пропадаме всички.

— Какво? — попита Били.

— Ако сметнат един от нас за ненадежден, ще ни обесят и шестимата.

Ру погледна Ерик, после кимна.

— Да, ние сме отбор. Живеем или умираме заедно, като един.

Луис се огледа и видя, че всички погледи са вперени в него.

— Аз… ще се постарая да се сдържам. Когато онзи дребосък ми каже да изрина лайната, ще му кажа тънко, ясно и високо: „Слушам, сър!“

— И да има по-твърдоглави типове от вас, това са цураните — ухили се Биго. После погледна Шо Пи. — Свикнал съм от години да се правя на по-тъп пред хората, за да не се плашат от мен, и мисля, че ми е станало навик. Ще се опитам да изглеждам по-умен и схватлив.

— И ти, Рупърт — добави Шо Пи. — Трябва да спреш да се правиш на умник. Това ще те убие. Ти не си толкова умен, колкото се смяташ, нито пък другите са толкова глупави.

— Ами аз? — попита Ерик.

— Не знам, Ерик фон Даркмоор — каза жълтокожият. — На пръв поглед не правиш нищо, което не е редно. Обаче… има нещо. Не знам. Може би… колебливост. Трябва да си по-решителен.

По-нататъшното обсъждане бе прекъснато от ефрейтор Фостър и всички застанаха мирно до леглата си. Ефрейторът ги огледа с подозрение, но не откри нищо съществено и изкрещя:

— Стани! Червеи такива! Бегом навън!

Фостър стоеше над Били и му крещеше. Затворникът сякаш всеки миг щеше да скочи и да се хвърли върху него. Един мъж в черно стоеше до тях и дишаше тежко след току-що завършилата схватка — двамата с Били се бяха дуелирали и Били имаше предимство, когато Фостър внезапно го спъна. А после, преди той да може да реагира, ефрейторът застана над него, като че ли Били беше виновен, и изрева:

— Мамка ти курвенска!

Били скочи, но преди да удари Фостър, Ерик го блъсна с рамо, повали го и го затисна.

Войниците ги разделиха и Фостър закрещя:

— Защо се бъркаш пък ти бе?

От носа на Ерик течеше кръв — Били го бе уцелил с лакът.

— Спрях го да не направи някоя глупост, ефрейтор.

Фостър го погледна за момент, после каза:

— Добре. — Обърна се към Били и добави: — Искаш да ме убиеш ли, свиньо? Е, опитай!

И извади сабята си.

Били също извади оръжието си, но Биго застана между него и ефрейтора и каза спокойно:

— Няма да е умно от негова страна, ефрейторе — с всички тези момчета по стените, дето са опънали лъковете си.

Били погледна нагоре и видя, че двама от стражите са се прицелили в него.

— Махни се, фъшкия такава! — викна Фостър. — Искам да си резна няколко парченца от този кучи син.

Луис направи крачка напред и застана до Биго, зад тях застана и Шо Пи. Ру се присъедини към тях, а Ерик се отърси от двамата войници, които се опитваха да го задържат, и застана до другите затворници.

— Какво е това? Бунт ли? — изрева Фостър.

— Не — отвърна Шо Пи. — Просто не искаме положението да стане опасно.

— Ще го обеся тоя! — кресна отново Фостър.

Робер дьо Лунвил излезе да види какво става.

— Тогава ще трябва да обесите и шестима ни — каза Биго.

— Какво става тук? — попита Робер дьо Лунвил. — Искате да ви върнат на ешафода ли?

Биго се обърна към него и се усмихна:

— Сержант, ако някой от нас трябва да бъде обесен, защото е мислил да убие ефрейтора, по-добре ни обесете всичките, защото това го мислим поне по десетина пъти на ден. И най-добре да престанем с тези разпри, за да можем да се занимаваме с военната си подготовка поне още една седмица. Писна ни вече от това отношение. Поне така мисля.

Дьо Лунвил вдигна вежди от изненада.

— Този мъж от името на всички ли говори?

Затворниците се спогледаха и Ерик каза:

— Да, сър.

Дьо Лунвил застана срещу Биго — трябваше да се понадигне на пръсти, за да го погледне в очите.

— Нямаш право да мислиш! От къде на къде си въобразяваш, че някой се интересува от мислите ти? Ако мислиш, това означава, че имаш прекалено много свободно време. Ще поправя това положение.

И като се обърна към двамата пазачи, който допреди малко бяха държали Ерик, каза:

— Конюшните трябва да се почистят. Тези мръсни убийци да излижат всичко. И не им позволявайте да чистят с метли и лопати! Да изнасят всичко с ръце! Бегом!

Затворниците се подредиха и затичаха към другия край на лагера. Фостър погледна дьо Лунвил и каза:

— Мисля, че започва да действа, Боби.

Дьо Лунвил замислено потърка брадичката си и отговори:

— Не знам. Ще видим. Ще отпътуваме на юг съвсем скоро и ще ми е гадно, ако трябва да обеся тия мръсници в деня преди да отплуваме.

— Мисля, че Били Гудуин е схванал нещо — не ми преряза гърлото, когато нарекох майка му курва — макар да е много чувствителен на тази тема. И после как другите се хвърлиха да го защитават…

— Може би имаш право — кимна дьо Лунвил. — Или просто са поумнели. Е, все ще разберем.

10.

ПРЕХОД

Проехтя сигнал за тревога.

Забиха барабаните и лагерът се разбуди. Минали бяха три дни, откакто Ерик бе подслушал разговора под прозорците на Калис, и затворниците се упражняваха до краен предел, като внимаваха да вършат необходимите неща, за да останат живи. Фостър ставаше все по-тираничен, като на всяка стъпка ги обиждаше, а дьо Лунвил ги наблюдаваше внимателно, като следеше дали по някакъв начин няма да се отклонят от командите.

Сега новият ден започваше с внезапен обрат. Измъкнаха ги половин час по-рано от палатките и те видяха, че всички в лагера бързо се отправят към офицерската постройка. Последваха ги и бяха пресрещнати от един войник — казваше се Пери и беше от Уиткомб.

— Стройте се зад мен. Без разговори!

Шестимата се наредиха в обичайния ред — Биго начело, Шо Пи накрая, между тях Били, Луис, Ру и Ерик. Стигнаха до сградата точно когато вратата се отвори и излязоха Калис и дьо Лунвил.

Дьо Лунвил вдигна ръка за тишина и каза:

— Всички да слушат!

— Разкрити сме — каза Калис. — Тази нощ са убили двама от нашите постови.

Между мъжете в черно се разнесе мърморене и дьо Лунвил отново махна за тишина. Калис продължи:

— Всички знаете какво да правите. Веднага вдигаме лагера.

Трийсетте мъже в черно се спуснаха към палатките, повечето от войниците също се разтичаха. Фостър се обърна към Пери, даде му нареждания и войникът махна на шестимата затворници и викна:

— Хайде с мен, разбойници такива!

Отведе ги до една голяма палатка до ковачницата и нареди:

— Намерете си дрехи по мярка. Бързо!

Влязоха и видяха какви ли не дрехи. Ерик събу ботушите, панталоните и туниката си, захвърли станалото на парцали сиво облекло и се присъедини към останалите, които ровичкаха из купа, като търсеха подходящи облекла. Луис и Били, както и Шо Пи, намериха бързо какво да облекат, защото бяха средни на ръст. Но Ру, заради дребния си ръст, а Биго и Ерик поради грамадните си размери, търсиха по-дълго, докато успеят да намерят нещо подходящо. Накрая всички бяха облечени в чисти дрехи. Ерик откри тъмносиня блуза с отворена яка и дълги ръкави и моряшки панталони — единственото нещо, което му бе по мярка. След няколко опита се отказа да набута широките крачоли в ботушите и ги остави да висят отвън.

Избухналият смях го накара да се обърне. Всички бяха наобиколили Ру.

— Само това ми става! — каза той. Ризата му — с ярък червен цвят — беше отворена до кръста. Нещата се влошаваха и от това, че панталоните му също бяха яркочервени.

— Тогава вземи нещо, което не ти е по мярка — каза Ерик и се помъчи да не се разсмее.

Ру захвърли циркаджийската риза, потърси нещо друго и откри бяла туника, която му беше малко широка. Натъпка я в панталона си и Ерик кимна.

— Вече изглеждаш само малко, а не ужасно смешен.

— Червеното е любимият ми цвят — каза Ру и се засмя.

— Излизайте! — викна Пери и шестимата се измъкнаха от палатката. — Вървете до ковачницата и се качете на последния фургон. След вас ще има двама конници с лъкове, така че не си въобразявайте, че ще можете да се измъкнете. И скрийте тия примки под дрехите си. — Той се обърна и тръгна нанякъде.

Шестимата затворници бяха свикнали — както се изискваше от тях — да носят през цялото време въжените клупове над облеклата си. След смяната на дрехите ги бяха сложили отново, но сега се постараха да ги скрият.

Биго едва натика примката под тясната си туника.

— Малко издува яката ти, за да си напълно по модата, приятелю — каза Луис. — Но и така става.

Ерик бе забелязал, че Луис освен арогантен и с избухлив характер е и доста суетен, но все пак харесваше родезиеца. Луис беше обръснал сивата си брада, но бе оставил мустаците и дългата си до раменете коса. Въобще се държеше малко като паун — дрехите му бяха избрани по модата въпреки ограничения избор и Ерик подозираше, че Луис неслучайно говори толкова за мода и че сигурно е бил близък до някой двор, преди лошият му нрав да го провали. Луис не говореше нищо за миналото си, но веднъж бе споменал, че бил приятел със сина на херцога на Родез.

Тръгнаха към ковачницата и Ерик видя как бързо изнасят наковалнята и другите инструменти — накъдето и да погледнеха, хората бързо заличаваха всички следи от човешко присъствие. В лагера бяха дошли и работници — може би от Крондор, — които вече разрушаваха трите сгради. Фостър ги чакаше при ковачницата и им посочи да се качат в определения фургон. Двама пазачи седнаха на капрата, а други двама се качиха след затворниците и седнаха. Трета двойка стражници на коне — застана зад фургона и потеглиха.

Ерик огледа другарите си. Ру изглеждаше уплашен от значимостта на това, което ставаше. Луис и Биго наблюдаваха всичко внимателно. Били беше някак развеселен, а Шо Пи бе вперил поглед в празното пространство.

Някои от мъжете, в които Ерик разпозна хората, облечени в черно, сега бяха нагласени, както и затворниците, в различни цивилни дрехи — от почти парцаливи облекла до благороднически костюми. Някои яздеха, други пътуваха в колите, а десетина напуснаха лагера пеша. Приближиха още двама конници и Ерик видя, че това са Робер дьо Лунвил и ефрейтор Фостър.

Сержантът дойде плътно до фургона и каза:

— Слушайте сега. Говорихме с Калис да ви обесим всичките тази сутрин, но нямаше време. Нищо не ми разваля така закуската, както едно прибързано бесене. Калис се съгласи с мен, че можем да го направим и по-късно, когато сме по-свободни и сме свършили задачата си. Така че ще живеете още няколко дни. Но не мислете, че сме се влюбили във вас — двете момчета с лъковете, които яздят отзад, имат заповед да стрелят незабавно, ако някой е достатъчно глупав да се опита да слезе от фургона. Разбрано?

— Тъй вярно, сержант! — отвърнаха всички.

— И още нещо. Докато не ви наредя отново, няма повече да викате: „Тъй вярно, сержант“. Само привличате вниманието. Така че си дръжте устата затворена и правете каквото ви се каже, докато стигнем там, за където сме се запътили. — Без да добави нищо друго, смуши коня си и препусна напред. Фостър го последва.

Ерик погледна другите и видя, че никой не рискува да си спечели стрела, като каже или направи нещо, така че се отпусна колкото можеше по-удобно в друсащата се кола и се опита да дремне.

По пътя към Крондор срещаха групи пешеходци, мнозина облечени като обикновени наемници, фермери или работници, други се возеха в каруци и гледаха съсредоточено пред себе си, трети бяха на коне — но всички като че ли не се интересуваха от околните.

По шосето се появяваха нови и нови пътници и всички се стичаха към столицата на Западното кралство. Селски каруци, натоварени догоре с късната лятна реколта или с първите плодове на есента, скрибуцаха към Крондор, имаше и пълни със стока търговски фургони и благороднически карети.

По пътя нямаше бариери и потокът бързо се придвижваше към южната порта награда — тази, която беше най-близко до двореца. На ярката дневна светлина дворецът, издигнат над пристанището, изглеждаше прекрасно: на кулите се вееха знамена и градът царствено се разстилаше около древния хълм, на който по заповед на принца, основал Крондор, бе построена първата сграда.

При южната порта пазачите им махнаха да преминат и фургонът започна мъчително пътуване по калдъръмените градски улици. Най-после навлязоха в пристанищната зона близо до един беден квартал и Фостър внезапно се появи и тихо изръмжа:

— Хайде, боклуци, слизайте и се качвайте на ей оная лодка там. — Затворниците бързо слязоха на кея по стръмните каменни стълби, моряците хванаха веслата и лодката пое към един кораб.

Ерик не разбираше нищо от кораби, но този надминаваше значително всички наоколо. Имаше три мачти, издигащи се високо в небето, като оголени дървета, и бе боядисан в черно. Другите наоколо бяха зелени, червени, сини или дори тъмножълти и придаваха на черния кораб още по-мрачен и внушителен вид. Лодката стигна десния борд и Фостър нареди:

— Хайде, нагоре. — И посочи една мрежа, спусната от перилата. Ерик се изправи, сграбчи мрежата и започна да се катери като по стълба. Тежестта на другите под него опъваше въжетата и това му пречеше, но той се добра успешно до перилата на кораба и моряците го подхванаха и го прехвърлиха на борда.

Мъж със странна униформа — синьо палто, срязано до кръста, бели панталони и кортик, висящ на позлатена верижка, прехвърлена през рамото му, му кимна да застане встрани. Когато всички се озоваха на борда, Фостър викна:

— Тия мръсници да бъдат държани заедно, господин Колинс!

Мъжът в странната униформа се наведе над перилата и попита:

— Заедно с другите ли?

— Да — отвърна Фостър. Лодката вече се отдалечаваше. — Но да не се смесват с тях!

— Разбрано, ефрейтор Фостър.

После Колинс се обърна към затворниците и каза:

— Последвайте ме.

Спуснаха се по тясна стръмна стълба в широк трюм, намиращ се пред главната мачта, който очевидно трябваше да им служи за жилищно помещение. Вътре имаше двайсет триетажни койки, разположени по десет от двете страни по дължината на кораба. Между тях оставаше тясно пространство.

В края на триетажните дървени легла имаше сандъци, завинтени за пода, и другите мъже от лагера вече поставяха имуществото си в тях. Колинс махна на шестимата затворници да го последват и ги заведе до две тройки, разположени в най-далечния край откъм десния борд.

— Тук ще спите. Ще се храните на палубата, докато времето съвсем не се развали, после ще ядете тук. В тези два сандъка може да оставите вещите си. — Той посочи сандъка най-близо до напречната греда и този между двете койки.

— Нямаме вещи — каза Ру.

— Ще ме наричаш господин Колинс или „сър“, когато се обръщаш към мен — каза мъжът. — Аз съм втори помощник-капитан на „Тренчард Отмъстителя“. Първи помощник е господин Роупър, а капитан е… Ще го наричате „капитане“, ясно ли е?

— Да, господин Колинс — каза Ру. — Но не ни дадоха никакви вещи, сър.

— Това не е мой проблем. Сигурен съм, началникът ви ще ви даде това, от което се нуждаете. Пътуването ще е дълго и ще има време да се организира всичко. Сега стойте тук, докато не ви викнат, — отсече той и напусна.

Биго зае една от долните койки, над него се настаниха Шо Пи и Били Гудуин. Ру, Ерик и Луис заеха другите три.

— И какво ще правим сега? — попита Ру.

— Нищо — ухили се Биго. — Лично аз съм за едно хубаво спане!

Ерик осъзна, че и той се чувства изморен, макар да бе малко напрегнат пред неизвестността. Полюляването на кораба скоро успокои нервите му и той заспа.

Събуди го скърцане, идващо отгоре, и усещане за движение. Ерик се надигна и седна, като удари главата си в горната напречна греда. Намръщи се от болка и почти стъпи върху Ру, за да слезе на пода.

Скърцането продължаваше — корабът очевидно се движеше — отгоре долитаха различни команди. Шестимата стояха, несигурни какво да правят. Трийсетте мъже в другия край на трюма изглеждаха почти развеселени от притеснението им.

Един от тях — едър почти колкото Биго — каза:

— Защо не изтичате горе да кажете на Боби дьо Лунвил, че е постъпил глупаво, като не ви е казал, че потегляме!

Това предизвика взрив от смях.

— Защо не го попиташ знае ли кой е баща ти? — отвърна заядливо Луис. — Майка ти сигурно не знае.

Мъжът скочи и понечи да тръгне към Луис, но Шо Пи му препречи пътя.

— Момент, приятелю.

— Не си ми приятел — тросна се едрият мъж, очевидно готов да се сбие с всекиго, и бутна Шо Пи в гърдите, за да го отмести.

В следващия миг обаче се озова на колене — Шо Пи бе извил болезнено ръката му. От гърлото на човека се чуваше само хриптене.

— Предполагам — каза Шо Пи, — че това ще е доста дълго и уморително пътуване и в наш интерес е да запазим спокойствие и мир. И да се съобразяваме с чувствата на околните. Сигурен съм, че приятелят ми ще се извини за това, че е оскърбил майка ти, ако ти великодушно му простиш.

Сега Луис бе наистина развеселен и с жест, като че ли сваляше несъществуваща шапка, се поклони изящно и каза:

— Сър, бях невъзпитан, държах се грубо и глупаво. Срам ме е от държането ми. Моля за вашето извинение.

Човекът, който дишаше тежко, отговори:

— Извинен си! — Думите едва се различаваха от болезненото стенание.

Шо Пи пусна ръката му и мъжът се свлече облекчено на пода. Били му помогна да се изправи и го заведе при приятелите му, като се мъчеше да не се засмее. Мъжът продължаваше да разтърква ръката си, като че ли се опасяваше да няма нещо счупено, но всичко беше наред. После я размаха няколко пъти, а Били се върна в другия край на трюма.

Люкът отгоре се отвори и две фигури заслизаха надолу — дьо Лунвил и Фостър.

— Слушайте всички! — викна Фостър.

Дьо Лунвил спря по средата на стълбата, така че да обхване цялата група с поглед.

— Ние пътуваме, както несъмнено всеки от вас знае, освен ако не е в безсъзнание или по-глупав, отколкото мисля. Ще бъдем между деветдесет и сто дни в морето, ако времето позволи. Има много работа за вършене и няма да позволя да дебелеете само защото не сте моряци. Освен това, докато пристигнем, може да се появи нужда от персонал — той за секунда впери поглед напред, като че ли това значеше нещо повече от казаното — така че може да се окаже полезно, ако опознаете кораба. По-късно ще дойде господин Колинс и ще ви назначи на определените служби. Не искам излишни въпроси. Той има ранг на рицар-капитан от кралската армия, макар че прилича на обикновен моряк, така че не забравяйте това.

После слезе по стълбата, отиде до шестимата затворници и им кимна да се съберат около него.

— Няма да ви повтарям още веднъж. Може би Господарката на късмета Рутия ви обича, след като успя да ви запази живи толкова дълго. Бяха ми дадени две седмици, за да отсъдя дали сте годни да живеете, и както вървяха нещата, всички се бяхте запътили към ешафода. — Огледа ги поред. — Но успях да убедя Калис, че със същия успех мога да ви обеся и на мачтите, както и на ешафода в Крондор, така че спечелихте малко време, но нищо друго. Следващите три месеца ще бъдат трудни. Ще изкарвате една пълна смяна като всеки на този кораб и още толкова време ще отделяте за някои учебни подготовки, които не сте преминали както другите на борда. — Той посочи с палец през рамото си към останалите в другия край на помещението.

— Можем ли да разберем защо? — любезно попита Биго за изненада на всички.

— Какво защо? — попита дьо Лунвил.

— Защо е тази продължаваща загадка, драги сър. Вие не харчите златото на принца и не викате конници от всички краища на Кралството, само за да спасите убийци и крадци от полагащото им се правосъдие. Искате нещо от нас и в замяна сте готови да пощадите живота ни. Напълно справедливо и няма защо да се задават въпроси, но хора, далеч по-глупави от мен, биха казали, че ще е по-добре, ако знаем какво ни очаква и да свикваме с това знание, вместо да развихряме ужасеното си въображение, което може да ни накара да направим нещо глупаво. Ако сами се осъдим на смърт, това няма да е добре нито за нас, нито за вас.

Дьо Лунвил за момент огледа лицето на Биго, после устните му се разтегнаха в злобна усмивка.

— Повече те харесвах, когато се правеше на глупак, Биго. — Той тръгна към стълбата и добави: — Останете живи достатъчно дълго и ви обещавам, че ще разберете повече, отколкото бихте искали да знаете.

И преди да се отправи към каюткомпанията, подхвърли:

— Но засега номерът е да оцелеете.

Заизкачва стълбите. Фостър, както винаги, го последва. Когато люкът хлопна, Биго каза:

— Е, не беше точно това, което исках да чуя.

— Как мислиш? — рече Луис. — Дали искаше да ни сплаши?

— За съжаление едва ли — намеси се Шо Пи. — Смятам, че въпросът е там, че се опитва с все сили да не ни уплаши.

Дните минаваха. Първия път, когато им разрешиха да се качат на палубата, Ерик видя, че след тях, на неголямо разстояние, плува друг кораб. Един моряк им каза, че това е „Фрийпорт Рейнджър“, другият кораб под командуването на Калис. Ерик го попита що за име е това — нали всички кораби от Кралството се наричат „Кралски еди-какво си“, но морякът не му отговори.

Ерик не се притесняваше много от работата — все пак беше на открито и въпреки ранната есен времето беше меко. Ру обаче я мразеше, защото имаше проблем с височините, но пък много ловко се движеше по палубата, нещо, което Биго и Ерик невинаги успяваха. Луис и Били имаха сръчни ръце, а Шо Пи изпълняваше възложените му задачи със същата лекота, която бе показал и в лагера.

След две седмици Ерик вече имаше мазоли на ръцете и краката — беше свалил ботушите, защото бяха опасни за ходене по палубата, а освен това солената вода разваляше кожата. Само офицерите носеха ботуши, но те никога не се катереха по мачтите. Ерик и другите мъже ходеха боси като моряците и учеха моряшкия занаят в движение.

Сухоземен плъх от най-лошия вид, Ерик вече не се смущаваше от изрази като „развий шкота“ или „укрепи нока“. Както и в лагера, тежката работа бе придружена от обилна и хубава храна, факт, забелязан от всички. Това, че се хранеха по-добре от нормалното, допадаше на Ерик и той често се шегуваше, че към тях се отнасят като към расови коне, готвени за състезание. Реши да не споменава, че подобни състезания често завършват с паднали животни, заради счупен крак, или с хвърлен ездач, тежко ранен или загинал.

Дори и при Ру, отявлен противник на тежката работа през целия си живот, личаха резултатите от активната физически упражнения и добрата храна. Вече бе оформил жилести мускули и се движеше много по-уверено. Често се смееше като дете, но в смеха му се долавяше и опасна нотка и хуморът му често биваше жесток. Сега изглеждаше повече зает с текущите задачи, като че ли постепенно разбираше какво означава животът, като противовес на разяждащия страх, че смъртта е някъде наблизо. Ерик усещаше, че нещо в Ру се е променило, но не можеше да схване точно какво.

Шо Пи отбеляза, че за каквото и да ги вика дьо Лунвил, той иска да са във форма и готови. Всеки ден беше смесица от тежка работа и бойни упражнения.

Още на втория ден, след като им позволиха да излизат, Шо Пи започна да упражнява на палубата някакви странни движения, които приличаха на особен танц. Бяха нежни и грациозни, но в тях имаше стаена сила и заплаха, защото само едно бързо движение бе достатъчно, за да ги превърне в смъртоносни удари. Когато свърши и се върна в трюма, Луис го попита:

— Какво беше това, което правеше горе, кешиецо?

— Аз съм исаланец — поправи го Шо Пи, изтегна се на койката си и каза: — Нарича се ката и е сърцевината на изкуството, което практикувам. Това е усещане за движение и то изгражда сила около теб, дава ти равновесие и те улеснява в момента, когато трябва да се възползуваш от тази сила.

— Това ли е номерът, с който си обезоръжил стражника? — попита Ерик.

— Да. Тъжно е да го призная, но това не е номер. Това е древно изкуство, което се използва, за да бъдеш в хармония със себе си и с вселената, както и за самозащита.

— Ако ми покажеш как срита дьо Лунвил, ще ми е много интересно да се науча — рече Биго.

— Това ще е обида към изкуството — каза Шо Пи. — Но ако искаш да се упражняваш с мен, добре си дошъл. Ката ще те отпусне, ще те успокои и ще те освежи.

— Да бе — каза Били. — Изглеждаше страшно отпуснат и спокоен, когато срита дьо Лунвил.

— Но пък беше освежаващо! — ухили се Луис.

Всички се засмяха. Внезапно Ерик изпита топло чувство към тези мъже. Всички те бяха убийци, отпадъци на обществото — но във всеки от тях имаше нещо, което предизвикваше добри чувства. Никога досега не бе изпитвал подобни чувства и това го смути много, защото усещаше, че е напълно естествено. Той се излегна на койката си и се замисли над тази странна промяна.

В края на следващата седмица Ерик и останалите се присъединиха към Луис, който взимаше уроци от Шо Пи. Час след вахтата шестимата заставаха сред сравнително голото пространство между главния люк и фокмачтата и следваха указанията му. Ерик откри приятното и пречистващо чувство да мисли за светла точка, за лек ветрец или за някаква красива гледка, докато се движеше старателно по време на дългите серии на класическите, на пръв поглед безсмислени исалански движения. С времето откри спокойствието, за което говореше Шо Пи. Въпреки дългите, тежки часове на работа, допълнителните упражнения не го уморяваха, а го разведряваха и освежаваха. Ерик никога в живота си не бе спал по-добре.

Един моряк, син на цурански воин, помоли да се присъедини към тях. Твърдеше, че много от преподаваните от Шо Пи движения са подобни на това, което баща му му бил показвал като дете и което било част от наследствения цурански „път на воина“.

След около седмица едрият мъж, когото Шо Пи бе победил в мълниеносната схватка, дойде да наблюдава и каза:

— Ще ми покажеш ли как го направи това с извиването на ръката?

— То е част от упражненията — каза Шо Пи. — Стига да се упражняваш, ще научиш много неща.

Мъжът кимна и застана до Ерик, който му показа стойката и обясни:

— Сега балансирай теглото си така, че да не бъде нито много напред, нито много назад, а точно по средата, разпределено върху двата крака.

— Казвам се Джером Хенди — каза новодошлият.

— Ерик фон Даркмоор.

Шо Пи им показа четири движения, които трябваше да повторят, и започна да се разхожда между тях и да поправя стойката и равновесието им.

Фостър и дьо Лунвил ги наблюдаваха от квартердека.

— Какво ще кажете за това? — попита Фостър.

— Трудно е да се определи, Чарли — повдигна рамене сержантът. — Може би е игра за убиване на времето. Или начин да се спаси някой и друг живот. Тоя кешиец лесно можеше да ме довърши, след като ме зашемети с ритниците си. Но спря, макар че го бях вбесил. — Замълча за момент, после добави: — Кажи на другите, че нямам нищо против, ако някой последва примера на Хенди. Време е вече последните ни шест птички да се присъединят към ятото.

Постепенно през следващите няколко дни се присъединяваха все повече от другите трийсет мъже, докато в края на третата седмица всички практикуваха ката под наблюдението на Шо Пи.

— Всички ли сте затворници? — попита Луис невярващо.

— Разбира се — отвърна му един чернокож мъж, родом от Долината на сънищата. Казваше се Джедоу Шати. — Всеки тук е участвал в малката постановка на Боби дьо Лунвил. И всеки от нас е погледнал в очите Богинята на смъртта, или поне е бил на път. — Той се ухили и Ерик почувства, че му отвръща със същото. Усмивката на мъжа имаше необикновено влияние — като че ли цялата слънчева светлина и щастие се отразяваха в снежнобелите му зъби, които контрастираха силно с тъмната му кожа, най-черната, която Ерик бе виждал. Откакто се бе запознал с Джедоу, младежът бе открил способността му да намира нещо комично в почти всяка ситуация. И в крайна сметка успяваше да извърти нещата така, че Ерик винаги се разсмиваше.

— Тогава защо се държахте толкова гадно, когато пристигнахме в лагера? — попита Ру.

Всички бяха насядали около койките. През последните няколко дни, покрай упражненията с Шо Пи, мъжете бяха започнали да си говорят и бариерата между шестимата, за които Ерик бе свикнал да мисли като за „ние“, и останалите трийсет души, които смяташе за „тях“, бе започнала да пада.

Джедоу заговори на диалекта на Долината — ничия територия, оспорвана на няколко пъти от империята на Велики Кеш и Кралството, където езиците, кръвта и верноподаничеството като че ли се смесваха. Това беше музикален говор, много по-мек от твърдия език в Кралството, но не и така гърлен както в Горни Кеш.

— Това е част от подготовката, не разбрахте ли? Всеки път, когато дойдеше нова група, трябваше да им правим живота черен! Заповед на Боби. Докато не се увери, че не трябва да ни беси, той и с нас се държеше не по-добре, отколкото с калта под ботушите си, разбирате ли? После вече можехме да смъкнем проклетите примки от шиите си. Чак тогава повярвахме, че може да живеем и по-дълго.

— Джедоу и аз бяхме в първата шестица — каза Джером Хенди, който бе седнал срещу Ерик. Той бе най-едрият мъж в групата след Биго и дори с по-широки рамене от него. — Четирима от другарите ни умряха. Двама се опитаха да прескочат стените и ги пронизаха като пъдпъдъци. — Той размаха ръце и изобрази падаща ранена птица. Ерик с възторг разбра, че такъв груб и страшен човек като Хенди може да е забавен в компания. — Друг си изпусна нервите и умря при едно учение с мечове. Последният… — Той погледна Джедоу.

— Да, лошо стана. Казваше се Роджър — каза мъжът от Долината на сънищата.

— Точно така, Роджър. Обесиха го, защото уби един войник при опит да избяга.

— Преди колко време беше това? — попита Ерик.

— Преди повече от година — каза Джедоу и прокара ръка по голия си череп, който всяка сутрин бръснеше на сухо.

— Година! — възкликна Били Гудуин. — Прекарали сте в лагера цяла година?

— Че каква друга възможност имахме? — ухили се Джедоу. — Храната беше добра, а компанията — той погледна Джером насмешливо — разнообразна, ако не друго. И колкото по-дълго стояхме там…

— Какво? — попита Ру.

— Толкова по-дълго — каза Биго — са ги готвили за това, към което сега ни водят дьо Лунвил и Орела.

— Точно така.

— Значи сте си играли на войници цяла година, така ли? — попита Луис.

— И повече. Но не наричай игра това, което уби толкова от нас — намеси се един от мъжете — казваше се Питър Блай.

— Ние трийсетимата — допълни Джером — останахме от общо седемдесет и осем, минали през фалшивото бесене миналата година.

— Е — каза Шо Пи, — това обяснява защо ефрейтор Фостър и… какъв всъщност е истинският ранг на Робер дьо Лунвил — когато го видях за пръв път, го взех за благородник — дали някой не знае?

— Сержант, това е всичко, което съм чул — поклати глава Джером. — Но съм го виждал да дава заповеди на рицар-капитан от кралската гвардия. След елфа той е втори по ранг.

— Елф ли? — възкликна Ерик.

— Имам предвид Орела — каза Луис. — Твърдят, че не е човек.

— Наистина изглежда малко странно — каза Ру.

— Виж ти, кой говори за странности — засмя се Джером.

Ру се изчерви от притеснение и заобяснява какво е искал да каже.

— Имах предвид, че не прилича на нас.

— Никой не прилича на нас — каза Шо Пи.

— Разбирам какво искаш да кажеш — обади се друг мъж. Ерик не му знаеше името.

— Никога не съм бил на запад — каза Джедоу, — но баща ми се е бил срещу цураните във Войната на разлома. Било страшна битка. Видял е и елфи в битката при долината на Сивите кули, когато елфите и джуджетата нарушили договора. Казваше, че елфите са високи и красиви и че косите и очите им били като нашите. Но и че в тях имало нещо необикновено и се държали с някаква особена грация — като че ли танцуват, докато ние останалите ходим и изглеждаме по-тромави — това ми е разказвал.

— Орела е точно такъв — каза Шо Пи. — Не бих искал да се сблъскам с него.

— Ти ли? — попита Ерик. — Ти можеш да отнемеш меча от ръцете на въоръжен боец. От какво можеш да се плашиш?

— Отнемал съм меча от ръцете на въоръжен боец, Ерик. Но никога не съм твърдял, че не ме е било страх, когато съм го правил. — Изражението му стана замислено. — В този Калис има нещо много опасно.

— Много по-силен е, отколкото изглежда — каза Джером озадачено. — В началото, по време на упражненията, преди да остави всичко в ръцете на Боби дьо Лунвил, реших да го преборя и той така лошо ме хвърли, че помислих, че съм си строшил черепа.

— Много си дебел, човече, много дебел — каза Джедоу и всички се засмяха.

— Не, нямам предвид това. Гордея се, че мога да нанасям страхотен удар, но никога не съм изтърпявал такова нещо и бях много изненадан. — Той погледна Шо Пи. — Така изненадан, както когато ми изви палеца. Същата работа. Хвърлих се напред и внезапно се оказах по гръб, а главата ми звънеше като храмов гонг.

— Той не успя да види удара, разбирате ли? — каза Джедоу. — И в интерес на истината, и аз не видях нищо. Калис е страшно бърз.

— Той не е човешко същество — каза друг и всички се съгласиха.

Откъм люка се чу скърцане и всички се отправиха към койките си — идваше ефрейтор Фостър.

— Гасете светлините! — изкрещя той. — Кажете лека нощ на любимите си и заспивайте. Утре ви чака тежък ден.

Ерик се изтегна по гръб и се замисли какво е да живееш в един лагер цяла година, да срещнеш мъже, които не познаваш, и да ги видиш как умират. После си спомни нещо, което бе казал Шо Пи.

— Шо Пи — прошепна Ерик.

— Какво?

— Какво имаше предвид, когато започна да обясняваш защо Фостър и дьо Лунвил се държат така, и прекъсна, за да питаш за ранга на дьо Лунвил?

— Исках да кажа, че след като толкова мъже са се провалили, макар че са подбирани и преди, и след процеса, дори и след като жената е надниквала в съзнанията им, това в крайна сметка обяснява защо се безпокоят толкова за нас шестимата.

— Какво имаш предвид?

— Повечето от половината мъже, свалени от ешафода, са умрели преди да отидем в лагера. Според нормата трима или четирима от нас — ти, аз, Ру, Били, Биго и Луис — не би трябвало да бъдат на борда на този кораб. Би трябвало да са мъртви. Дьо Лунвил си пробва късмета, разбираш ли? Все още може да се провалим.

— Разбирам — рече Ерик.

Сънят идваше бавно и въпросите се преплитаха: „Да се провалим в какво?“

11.

ПРЕМИНАВАНЕТО

Ерик се прозя.

Макар че дните на „Тренчард Отмъстителя“ никога не си приличаха, скуката понякога го измъчваше и сега той се чувстваше точно така. Беше завършил упражненията на палубата заедно с другите мъже, с които образуваха, както вече бе разбрал, шепата „отчаяни“, група, създадена от Робер дьо Лунвил след дълги усилия.

Вече бяха вечеряли и докато другите се изтягаха върху койките си в трюма, Ерик излезе на палубата, застана близо до бушприта и се вслуша в звуците на морето.

Дежурният офицер викна на вахтените и наблюдателят от върха на мачтата отговори, че всичко е чисто. Ерик се усмихна. Как дежурният можеше да види, че наоколо няма нищо, освен ако не използваше вълшебство, което би позволило очите на обикновен смъртен да погледнат в мрака?

Но все пак това не беше цялата истина. Имаше безброй звезди и малката луна бавно се появяваше на изток, а средната и голямата луни щяха да се издигнат преди разсъмване. Блясъкът на звездите хвърляше сребристи отблясъци върху водата. На половин миля отдясно бе „Фрийпорт Рейнджър“ и светлините на носа, кърмата и върховете на мачтите му се виждаха ясно. Всеки друг кораб през нощта би трябвало да се движи също с такива светлини, така че ако имаше някой наблизо, щеше да примигва като маяк.

— Поразително, нали?

Ерик се обърна, изненадан, че не е чул стъпки. На няколко крачки от него стоеше Калис, загледан в небето.

— Бил съм на кораб много пъти и винаги когато никоя от луните още не е изгряла, а звездите блестят така, нещо ме кара да се загледам и да им се възхищавам.

Ерик не знаеше какво да каже. Този мъж бе говорил много рядко с тях и много от хората се плашеха от него. Дьо Лунвил, изглежда, също полагаше усилия, за да се стряскат от него. Разказите на Джедоу и Джером също спомагаха в това отношение.

— Аз само… — каза Ерик.

— Остани — каза Калис, като се приближи към перилата до Ерик. — Боби и Чарли играят карти, а на мен ми се прииска да подишам свеж въздух. Виждам, че не само на мен.

— Е, долу е доста тесничко — каза Ерик.

— А и понякога човек иска да е сам със собствените си мисли, нали, Ерик?

— Понякога — отвърна младежът. Не знаеше какво друго да каже. — Но не обръщам много внимание на тези неща. Не съм свикнал. Ру например се безпокои за баща си, но…

— Но какво?

— Е, и аз си мисля за майка ми — каза Ерик и внезапно почувства колко му липсва. — Тя винаги се тревожеше за най-различни работи, но, разбира се, навремето не се замислях за тези неща.

— Нямал ли си някакви желания?

— Само някой ден да имам собствена ковачница.

— Почтена цел — каза Калис.

— А вие? — Ерик изведнъж се притесни от любопитството си, но Калис се засмя.

— Моите цели? — Той се наведе над парапета и се втренчи в мрака. — Трудно е да се обясни.

— Опитвах се да се моля… сър — каза Ерик.

— Започни да ме наричаш „капитане“, Ерик — каза Калис. — Боби е нашият сержант, а Чарли — нашият ефрейтор, и ние принадлежим към най-страховитата наемническа банда в нашата страна — Пурпурните орли.

— Не разбирам… — каза Ерик.

— Ще пристигнем съвсем скоро — каза Калис. И без да откъсва поглед от хоризонта, добави: — Наистина скоро.

— Къде, капитане?

— На Острова на чародея. Там трябва да говоря с един стар приятел.

Ерик не знаеше какво да каже.

— Защо не слезеш долу при приятелите си? — каза Калис.

— Слушам, капитане — каза Ерик и тръгна, но спря. — Господин капитан, трябва ли да ви отдавам чест или нещо такова?

Калис му отвърна със странна усмивка — Оуен Грейлок би я нарекъл иронична.

— Ние сме наемници, а не армия, момче.

Ерик кимна и слезе в трюма. Джедоу забавляваше останалите с разкази за жените, с които бил спал. Ерик го слушаше с половин ухо, все още впечатлен от думите на Калис.

— Капитане!

Ерик, който затягаше едно въже, спря. В гласа на наблюдателя звучеше тревожна нотка.

— Какво има? — попита капитанът.

— Нещо пред нас, сър. Светлини или светкавици, не мога точно да кажа.

Ерик бързо затегна възела и погледна напред. Беше още сумрачно и слънцето, виснало пред носа, пречеше да се вижда ясно.

Той присви очи и успя да зърне нещо — слаб сребрист отблясък.

— Какво е това? — попита Ру.

— Мисля, че е светкавица — отвърна Ерик.

— Огромна е. Сигурно има буря — каза Ру. Досега — вече почти месец, откакто бяха напуснали Крондор — плаването им беше било приятно. Един от моряците бе казал, че се движат по курс, който бил три пъти по-дълъг.

— Вие нямате ли какво да правите, момчета? — чу се зад тях познат глас и Ерик и Ру незабавно пак хванаха такелажа, преди ефрейтор Фостър да съобщи на господин Колинс, че трябва да им се намери работа.

Започнаха да обтягат въжета, които въобще не се нуждаеха от обтягане. Просто искаха да позяпат приближаващата се буря. Пред тях не се виждаха облаци, но младежите ясно съзираха изкривени дъги с невероятен блясък.

— Какво е това? — попита Ру.

— Сигурно нищо добро — отвърна Ерик и закрачи по палубата.

— Къде отиваш?

— Да докладвам на господин Колинс, че съм затегнал въжетата, и да получа нови заповеди. Няма смисъл да зяпаме това нещо, Ру. Бездруго скоро ще стигнем до него.

Ру продължи да гледа как ярките светлини прескачат през потъмняващия хоризонт — сребърни стрели, забиващи се в небесата. Представяше си оглушителни гръмотевици и съскащи мълнии.

През нощта се приближиха до Острова на чародея и сутринта вече можеха да се чуят пращящите звуци, придружаващи разреждането на огромни енергии.

Сред екипажа се пръсна слух за мястото, където отиваха, макар че Ерик не беше казал никому онова, което е научил от Калис. Островът на чародея, домът на легендарния Черен магьосник. Някои го наричаха Макрос, други твърдяха, че името му било цуранско, трети обясняваха, че се занимавал с черна магия. Никой не знаеше истината, но всеки казваше, че познавал някого, който от своя страна имал друг познат, който пък научил от трети, който бил оцелял след посещението на острова.

Разправяха се страшни истории за осакатяване и насилия, толкова кошмарни, че смъртта беше наистина избавление.

Ерик почти не можа да сдържи възклицанието си пред гледката, която се появи пред очите му, когато се качи на палубата. Откъм десния борд се виждаше скалист остров. На най-високата точка над каменните грамади се издигаше черен замък — зловеща постройка с четири кули и каменни стени — издигаше се високо в небето. Беше изградена върху масивна скала, отделена от останалата територия на острова от дълбока пропаст, непреодолима като крепостен ров. Подвижен мост съединяваше замъка с острова, но сега той бе вдигнат.

И именно замъкът беше източник на ужасните енергийни дъги, на сребърните стрели, политащи високо в небето и изчезващи в облаците, придружени от остро съскане.

Сини светлини блеснаха от един прозорец високо в една от кулите и на Ерик му се стори, че забелязва някакво движение.

— Фон Даркмоор! — Гласът на Робер дьо Лунвил извади младия ковач от унеса му.

— Да, сержант? — викна Ерик.

— Ти, Биго, Джедоу и Джером идвате с Калис и с мен. Спуснете лодката.

Ерик и останалите, подпомогнати от четирима опитни моряци, откачиха лодката и бързо я спуснаха във водата. Калис се появи на палубата и без да каже и дума, слезе по въжената стълба в лодката. След него слязоха дьо Лунвил и двама моряци, после Ерик поведе определените затворници.

Когато стигна до перилата, ефрейтор Фостър му подаде меч и щит. Ерик преметна кожения ремък през рамо, закрепи щита на гърба си и също се спусна по стълбата. За пръв път му даваха оръжие извън часовете на тренировка и това го напрегна.

Лодката се насочи към малкия плаж под скалистия връх, върху който бе кацнал замъкът. Моряците бяха опитни, а Ерик и Биго достатъчно яки, така че бързо стигнаха брега.

Когато слязоха на сушата, Калис каза:

— Бъдете нащрек. Никога не се знае какво може да се случи тук.

— Това е самата истина — съгласи се Робер дьо Лунвил с крива усмивка.

Внезапно на близкия хребет се появи фигура, застанала на тясната пътечка. Създанието беше високо над три метра, облечено в черно, и размахваше дългите си ръце, скрити в широки ръкави. Изпод качулката, криеща лицето му, се чу призрачен глас:

— Нещастници! Всеки, който стъпи на Острова на чародея, е осъден на гибел!

Ерик настръхна. Биго направи знак за прогонване на зли сили, а Джедоу и Джером измъкнаха мечовете си и приклекнаха.

Калис остана неподвижен. Робер дьо Лунвил посочи създанието с пръст и викна:

— Защо не слезеш тук да те цункам?

Калис се усмихна. Създанието се заклати, като че ли думите на дьо Лунвил го бяха накарали да загуби равновесие, и Ерик учуден видя, че то се строполява.

Изпод дългата черна роба се подадоха кокили, после се показа някакъв дребен човек, кривокрак, очевидно исаланец, облечен в измачкана оранжева роба.

— Боби? — извика той радостно. — Калис! — Затича се към пясъчния бряг и се хвърли в прегръдките на дьо Лунвил. Ерик помисли, че двамата мъже са оглупели от радост, като ги гледаше как се тупат по гърбовете.

Калис също прегърна дребния мъж.

— Страхотен спектакъл, Накор.

Лицето на дребосъка се озари от усмивка и изведнъж Ерик осъзна, че стои с изваден меч. Огледа се и видя, че и другите стоят с оръжие в ръка.

— Преди няколко години имах малки неприятности с квегански пирати — каза Накор. — Синята светлина не ги уплаши, така че добавих и тия светкавици. Впечатляващо е, нали? — добави той самодоволно. — Те започват, когато някой кораб се приближи достатъчно, за да забележи острова на хоризонта. Но когато продължихте да плавате насам, реших да сляза и да ви доуплаша. — Той посочи черната роба и кокилите.

— Черният чародей, а? — каза Робер.

— Беше едно време — каза Накор и се ухили. После погледна останалите четирима и рече: — Кажи на твоите хора, че няма да им сторя зло.

Калис се обърна към тях и махна с ръка.

— Приберете оръжията. Това е стар приятел.

— Къде е Пъг? — попита дьо Лунвил.

— Замина — отвърна Накор. — Преди три години. Каза, че щял да се върне скоро.

— Знаеш ли къде е отишъл? — попита Калис. — Много е важно.

— Винаги е важно, когато става дума за Пъг. — Дребосъкът вдигна рамене. — Затова и замина, ако ме питате. С тия неприятности на юг…

— Знаеш ли вече? — попита Калис.

— Е, знам нещичко — засмя се Накор. — Ти ще ми кажеш останалото. Искате ли да хапнете нещо топло?

Калис кимна утвърдително и Накор махна с ръка да го последват. Калис се обърна към двамата моряци.

— Вземете лодката и я откарайте обратно до кораба. Кажете на капитана да действа така, както съм го инструктирал. И нека да прати съобщение до „Рейнджър“. — После каза на Ерик и останалите: — Последвайте ни и не се тревожете, ако видите нещо странно. Наоколо има различни странни създания, но няма да ви причинят вреда.

Накор поведе Калис и дьо Лунвил нагоре по пътечката. Ерик и останалите поеха след тях. Стигнаха до горната част на ниския рид и вместо да продължат по пътеката, водеща към замъка, спряха. Накор затвори очи, размаха ръце във въздуха и светкавиците внезапно угаснаха. Той сложи за момент ръка на челото си и рече:

— Ох, когато ги прекъсвам, винаги ми се появява главоболие. — После се обърна и поведе групата по друга пътека, която очевидно водеше към малка долина, зад която имаше рядка горичка.

Внезапно горичката изчезна и Ерик почти се препъна от изненада. Вместо редките дървета пред него се откри просторна ливада, която продължаваше може би два километра. В средата й имаше голямо стопанство — ниска бяла постройка с покрив от червени керемиди и няколко спомагателни сгради, опасани от каменна ограда.

В далечината Ерик видя коне и добитък, а може би и нещо като елени или лосове. Около стопанството се движеха фигури, които не приличаха напълно на хора. Но като спазваше напътствието на Калис, той реши да се довери на водача и последва останалите.

Стигнаха до малък двор пред главната къща и Накор отвори портичката в ниската каменна стена. Влязоха и от вратата на къщата се появи невероятно създание. Ерик погледна към Джедоу, Джером и Биго и видя, че и те са учудени колкото него.

Създанието беше високо колкото човек, имаше синя кожа, големи уши и костеливо тежко чело. То се усмихна, като откри внушителен ред големи зъби; очите му бяха черни, с жълти зеници. Ерик не беше сигурен, но създанието много приличаше по описанията на таласъм.

Беше облечено по последна дворцова мода: прилепнало по тялото синьо сако, стигащо до кръста, бяла риза с широки, бухнали ръкави, напъхана в широк пояс от черна коприна. Тесен сив клин и ботуши на висок ток завършваха облеклото му и съществото малко се различаваше от дворцовите контета в замъка на принц Николас.

— Закуската е сервирана — каза създанието.

— Здравей, Гатис, — поздрави го Калис.

— Добре дошли, Калис — отвърна Гатис. — Много хубаво е че ви виждам отново. Много време мина от предишното ви посещение. И господин Робер. Радвам се да видя и вас.

— Пъг те остави да командваш тук, нали, Накор? — попита Калис.

— Не — отвърна с едва забележима усмивка дребният мъж. — Гатис управлява всичко. Аз съм само гост.

— Гост? — поклати глава Калис. — След двайсет години?

— Има много неща за обясняване — вдигна рамене Накор. — Много неща за обсъждане и разбиране. Тия глупаци от Звезден пристан ще получат запек от правилата си, маниите си за секретност и всички останали глупости. — Той направи отсечено движение с ръка. — Тук се осъществява истинското учение.

— Несъмнено — каза Калис.

— Ще се погрижа за вашата стража, сър — каза Гатис.

Когато Калис и Робер влязоха, последвани от Накор, съществото се обърна към Ерик и другите и каза:

— Последвайте ме.

Заобиколиха сградата и младежът беше учуден, като разбра, че тя е много по-голяма, отколкото му се бе сторила отначало. Всъщност сградата беше голям квадрат с врати от всяка страна. От тази, през която влязоха, се виждаше, че има вътрешен двор с бликащ фонтан, издигнат сред градина от пъстроцветни растения.

Срещу тях забързаха двама странно изглеждащи мъже — черни като сажди и с червени очи. Новодошлите спряха, но Гатис рече спокойно:

— След мен, моля. — Поведе ги към съседната сграда и им посочи да влязат вътре. — Може да видите много неща, които да ви се сторят странни или страшни, но всичко тук е напълно безопасно.

Имаха нужда от подобно успокоение, защото като се озоваха в постройката, се оказаха лице в лице с нещо, което според Ерик си беше чист демон. Джедоу понечи да извади меча от ножницата си, но съществото се обърна, перна го през пръстите с дълга дървена лъжица и каза с дълбок, гъргорещ глас:

— Остави това на мира.

Джедоу хлъцна и махна ръка от дръжката на оръжието.

— Боли! — каза той, като смучеше ожулените си кокалчета.

— Не говорете с пълна уста — посъветва ги създанието и им посочи да седнат около масата.

Ерик се огледа и разбра, че се намират в кухня. „Демонът“ беше червено създание, високо колкото Джером, и изглеждаше така, като че ли кожата му е два-три пъти по-голяма от необходимото — тя се спускаше на гънки по тялото му. Върху голямата плешива глава имаше два рога, които се извиваха назад.

Очевидно създанието беше голо, с изключение на широка бяла престилка, вързана на кръста му. То донесе голяма купа с плодове от един шкаф, сложи я на масата и рече:

— След минута супата е готова.

— Алика ще се погрижи за вашите нужди — каза Гатис — и ще изпрати някой да ви покаже къде ще спите. — Когато готвачът се отдалечи в другия край на стаята, Гатис понижи глас: — Тя е много чувствителна, така че кажете добра дума за яденето й. — После бързо се отдалечи.

— Тя? — каза Биго с нисък глас. Джедоу се ухили и вдигна рамене, взе голяма круша от купата и я захапа с удоволствие. Притвори очи и изсумтя доволно.

От ароматите на кухнята Ерик внезапно огладня — въздухът бе изпълнен с мирис на подправки и той си спомни каква беше на вкус студената храна на кораба. Взе една ябълка и отхапа — бе свежа, сочна и сладка.

После се появи Алика с голям поднос хляб и сирене и го остави на масата. Ерик се поколеба за миг, после каза:

— Благодаря ви.

— Няма защо — промърмори създанието.

Скоро четиримата хапваха така сладко, както навремето в лагера, но с много по-голямо удоволствие, докато готвачката им сервираше фина супа от стрити зеленчуци с подправки, по цяло печено пиле за всеки и задушени зеленчуци, полети с масло и чудесно подправени. На масата се появи студена пенлива бира в ковани чаши, поставени до лакътя на всеки мъж, и Ерик не си спомни да е пил нещо, утоляващо жаждата толкова бързо.

Между две хапки Биго каза:

— Мисля, че ако някой ми бе казал, че има такова същество и така добре готви, едва ли щях да му повярвам.

— Човече — каза Джедоу, — много по-лесно е да се измислят зловещи духове и черна магия вместо това. „И казваш, че това създание можеше да готви?“ — Той изобрази някой, който го разпитваше. „Да бе, човече, можеше да готви по-добре и от собствената ми майка!“

Другите се засмяха. Джером се обади:

— Чудя се защо дойдохме тук?

— Чуденето не е добро за здравето — рече Джедоу.

— Едно нещо научихме в лагера — намеси се Джером. — Ако изпълняваш заповедите, оставаш жив. Не се натягай доброволно, не причинявай смут. Всеки ден след бесилото ти е подарен.

Ерик кимна. Все още потреперваше, когато си припомняше онзи ужасен ден.

Готвачката се появи с още хляб и Биго рече:

— Алика?

— Да? — попита тя след моментно мълчание.

— А бе, каква си ти?

Създанието се втренчи в Биго с тесните си очи, като че ли преценяваше въпроса, после отвърна:

— Ученичка. Работя, за да се обучавам.

— Не, исках да кажа, откъде си?

— От Таргари.

— Никога не съм чувал за Таргари — каза Джедоу.

— Много далеч е — каза тя и се върна към работата си.

След това продължиха да се хранят мълчаливо.

Когато привършиха, дойде младо момиче, което изглеждаше на не повече от десет-единайсет години, със сива коса и кестеняви очи, и ги придружи до една стая. С глас, в който се долавяха непознати нотки, каза:

— Спите тук. Вода тук. — Показа им един леген и кана. — Вън се облекчавате. — Тя направи жест с ръка, за да им покаже, че трябва да излизат навън. — Ако се нуждаете. Викате. Идвам.

Поклони се и си тръгна, а Биго се обади:

— Кълна се, че краката на това дете не докосваха земята.

Ерик остави меча си до стената и седна на най-близкото легло с дебел пухен дюшек, две възглавници и мека завивка.

— Вече нищо не може да ме учуди — каза той и се просна на леглото. — Това е първото легло, в което съм… — Той спря и се ухили на приятелите си. — Това е първото истинско легло, в което лягам!

— Никога не си спал в легло, така ли? — засмя се Биго.

— Спал съм — при майка ми, като дете, но толкова дълго съм спал на сламеник, че друго не помня. После затворът, лагерът, корабът…

— Е, карай си кефа тогава, Ерик фон Даркмоор — каза Джером, докато лягаше на своето легло. — Смятам да спя, докато някой не ми намери работа. — След това затвори очи и покри лицето си с ръка.

— Умна забележка — рече Джедоу.

Ерик и Биго последваха примера им и скоро стаята утихна, чуваше се само тежко дишане и похъркване.

Ерик се събуди от звука на гласове. Надигна се, седна и в първия момент не можа да си спомни къде е. Гласовете идваха през прозореца, който гледаше към градината.

Познатият глас на Робер дьо Лунвил долиташе в нощта: той и още някой друг приближаваха.

— Никога не съм го виждал такъв.

— Нещо му тежи на съвестта — каза другият; Ерик позна по гласа, че това е техният домакин Накор.

— Трудно понесе последната акция. И преди сме били отблъсквани, но никога не е било такова нещо. Ако не ме бе мъкнал половината път, така и щях да си умра край бреговете на река Ведра. Отидохме общо две хиляди души, а се върнахме само шейсет.

— Да, чух, че е било много тежко.

Ерик се почувства неудобно. Нямаше намерение да подслушва, но беше настанен в тази стая, а и Накор и Робер не се тревожеха много дали ще ги чуе някой.

— Подочух това-онова — каза Накор и Ерик разбра, че те са спрели почти до прозореца.

— Така или иначе, това беше най-жестоката битка. Калис нареди да се присъединим към Червените ястреби на Хаджи и към няколко други отряда, които обикновено служеха в Източните земи. Съединихме се и с другите защитници при Кизма-хал, град между Хамса и Килбар. Влязохме в схватка със Западната армия и в началото ги отблъснахме. Но предните им отряди ни прегазиха и стигнаха до вратите на града. Подсилихме гарнизона и отблъснахме три нападения, направихме и няколко атаки, подпалихме им обоза и причинихме доста беди. После се появи втората вълна на пехотата от Западните земи и бяхме обсадени.

— Двеста шейсет и пет дни обсада, Накор — продължи дьо Лунвил. — И онези проклети магьосници. Не могат да се сравнят с това, което са правили ония цурани по време на Войната на разлома, но бе достатъчно, за да намрази човек всякаква магия. Магьосниците на краля на Хамса в повечето случаи ни предпазваха от най-лошото — светкавиците, огньовете, смразяващите ветрове. Но не бяха в състояние да ни защитават от останалото, а то не беше по-добро: мухи и комари, появяващи се отникъде. Всички бурета с вино в града се вкиснаха. След първите сто и петдесет дни ядяхме само клисав хляб и пиехме застояла вода, но оцеляхме. След двеста дни преминахме на червясало месо и разни буболечки и дори бяхме доволни, когато ги хванехме. Можехме да изядем и смъртта си.

— После, когато градът се предаде, вместо да постигне споразумение и да се присъедини към нашествениците, Калис продължи съпротивата. — Ерик долови горчивина в тона на Робер. — Половината от хората ни бяха ранени или болни. Искам да кажа, половината от тези, които все още бяха живи. Дадоха ни срок един ден; после пратиха кавалерията след нас. Ако бяхме потеглили на юг по реката, сигурно щяха да ни унищожат. Но ние свихме на изток и се укрихме. — Робер замълча за момент и когато заговори отново, Ерик можеше да долови в гласа му разбудени чувства, като че ли досега не бе разправял историята на никого. — Убихме ранените, за да не ги изоставим. После се отправихме към степите. Джешандите прикриха отстъплението ни и змиите бяха достатъчно умни да не почват война с тях на собствената им територия. Джешандите ни нахраниха, излекуваха ни и се върнахме към Града на Змийската река.

— Спомням си първото ни посещение преди двайсет и пет години — каза Накор. За момент настъпи тишина. — Тогава Калис беше съвсем млад. Той и сега си е млад по мерките на неговата раса. Но сега има по-голяма отговорност, а му липсват Арута или Николас, за да му дават напътствия. При това и новият план е доста опасен.

— Отчаяна работа — каза Робер дьо Лунвил. — Дълго време го планирахме, пък и се оказа, че намирането на подходящи хора за тази работа е по-трудно, отколкото предполагахме.

— Тия мъже, „отчаяните“, ще могат ли да свършат това, което толкова много опитни воини не можаха?

Последва дълго мълчание. Накрая дьо Лунвил каза:

— Не знам, Накор. Наистина не знам.

Двамата мъже тръгнаха и след малко думите им вече не се чуваха добре.

Ерик отново си легна и дълго се опитваше да разгадае значението на това, което неволно бе дочул. Никога не бе чувал за тия места, Хамса или Килбар, и не знаеше, какви са тия джешанди, но в гласа на дьо Лунвил имаше нотка, която не бе долавял никога преди. Загриженост и може би и страх. Сънят бавно се върна и дори когато младежът се унесе, тревожните мисли продължиха да го смущават.

Накор, с пътна торба, преметната през рамо, чакаше заедно с Калис, докато Робер дьо Лунвил извика Ерик и другите да излязат. Четиримата не казаха нищо и се наредиха зад Калис.

Накор продължаваше безкрайния си разказ за неща, случили се в дългия период след предишното посещение на Калис и дьо Лунвил. От това, което чу, Ерик остана с впечатление, че дребният мъж и Калис се познават много отдавна. Младежът си припомни, че през нощта Накор бе казал, че са ходили заедно някъде преди двайсетина години, което изглеждаше твърде невероятно, защото в момента капитанът не изглеждаше по-възрастен от двайсет и четири. После младежът се досети за забележката на Накор относно „неговата раса“, а сетне и другите подхвърляния за това, че той не принадлежал изцяло към човешкия род.

Беше така погълнат от тези разсъждения, че едва забеляза как изкачиха пътеката от долината и пресякоха каменистия рид. С изненада видя, че плажът е покрит с хора — там бяха мъжете, с които пътуваше на кораба, както и цял отряд войници от „Фрийпорт Рейнджър“. Всички стояха и чакаха спокойно. Ерик разпозна някои лица от „Рейнджър“ — на хора, които преди бяха служили като пазачи в лагера, но сега и те, както всички останали, бяха облечени в различни пъстри облекла — също като бойната група от „Отмъстителя“.

Дьо Лунвил кимна на Ерик и другите да застанат до останалите и се качи на един камък до пътеката. Оттам виждаше всички.

— Слушайте сега! — викна той.

Калис зае мястото му върху камъка и каза високо:

— Някои от вас ме познават добре, други никога не са говорили с мен. Повечето знаете кой съм, а други мислят, че знаят. — Той огледа внимателно лицата на мъжете. — Казвам се Калис. Служа на принц Николас, както преди и на баща му. Някои ме наричат Орела на Крондор, а други — Грабливата птица на принца.

Изглеждаше, че се забавлява от тези титли.

— Преди двайсет и четири години срещу Далечния бряг бе извършено жестоко нападение. Някои може да си спомнят за разрушаването на Крудий, Карс и Тулан.

Няколко от войниците на „Рейнджър“ кимнаха.

— Тези събития ни накараха да преплуваме половината свят, за да стигнем до земята, наречена Новиндус.

Някой от мъжете на „Рейнджър“ се обади, а хората около Ерик се спогледаха с ням въпрос.

— Тишина! — кресна дьо Лунвил.

— Това, което открихме, е, че се готви заговор за разрушаване на Кралството.

Отново между някои от „Тренчард Отмъстителя“ се усети раздвижване, но никой не проговори.

— Два пъти пътувах до онази далечна земя — продължи Калис, — втория с някои от хората сред вас.

Мъжете от „Тренчард Отмъстителя“ почти като един се обърнаха към стражите от лагера, ветерани от много различни гарнизони в Кралството. Те стояха като Калис с напрегнат вид, като че ли разбираха точно за какво става дума.

— За да знаят тези, които не са били с нас, ще ви кажа някои неща. Преди десет години до принц Арута достигна вест, че в един район на Новиндус се събира голяма войска, в района на Западните земи. Армията се е появила неизвестно откъде, покрай брега на така нареченото Зелено море. Първият град, който падна, беше Пойнт Пюнт. В онези земи няма такова нещо като нашата кралска армия. Градовете може да разполагат с опълчение или милиция, но повечето от битките се водят от наемници. Има установени правила за това как се отнасят победителите в една военна схватка с победените. Победителите дадоха на защитниците на Пойнт Пюнт избора да служат или да се изтеглят след един ден. Това беше съвсем нормално. Ненормалното бе, че всеки мъж в града бе принуден да служи като войник или да наблюдава как пред очите му избиват съпругата и децата му, майка му и баща му. След първите екзекуции цялото мъжко население се съгласи да служи на нашествениците. После армията тръгна към град Ирабек и след люта битка и този град падна. После Порт Султ и всички градове по поречието на река Манстра.

Ерик никога не бе чувал за тези места, но слушаше с огромно внимание.

— От Пойнт Пюнт организираха настъпление по крайбрежието на река Дии, като се опитваха да навлязат в район, познат като Средните земи, и без съпротива стигнаха до подножието на планината Ратх’Гари. Джуджетата — същества, подобни на онези, живеещи в западната част на Кралството — ги прогониха за три години. В крайна сметка тази армия от нашественици изгради стабилна граница от военни укрепления и потърси друг път на юг през Новиндус.

— Те се промъкнаха през гората Ирабек, по-тъмна и по-страшна от нашата, позната като Зеленото лоно — продължи Калис. — Много умряха по време на похода, но в крайна сметка успяха и удариха град Хамса. Кралят на Хамса воюваше вече пет години с тази армия и нае наемници чак от Града на Змийската река, на другия край на континента. Поддържаме отношения с този град от времето, откакто научихме за армията на нашествениците.

— Принц Арута — Калис спря за момент — подозираше кой би могъл да стои зад това нашествие и прати агенти, за да разбере дали подозренията ни са правилни. От трийсетте души се завърна един — и потвърди най-лошите ни страхове. Така че преди шест години под мое командване бяха събрани две хиляди души и потеглихме да подсилим отбраната на град Хамса.

Всички мъже стояха неподвижно и слушаха Калис. Само лекият шум на вълните, разбиващи се в подножието на замъка, и крясъкът на морските птици нарушаваше напрегнатата тишина.

— Има раса от създания, които живеят някъде из Новиндус. Някои от вас може би са чули за тях, като за създания от легендите. Наричат се пантатийци.

Ерик се обърна към другарите си и видя, че Джедоу прави заклинателен знак. Пантатийците бяха наричани „ходещите змии“ и бяха създания от приказките, с които плашеха малките деца. За разлика от тролите и таласъмите, които бяха естествени създания, живеещи в далечните диви райони по границата, змиехората бяха легенда, както драконите и кентаврите, и никой не вярваше, че те наистина съществуват.

— Това не е легенда — каза Калис, сякаш прочел мислите на младежа. — Аз съм ги виждал, а също и онези хора там. — Той кимна към отряда от кораба „Фрийпорт Рейнджър“. — Вие, които пътувате на борда на „Тренчард Отмъстителя“, ще имате възможност по време на пътуването да говорите с тези хора, вашите бивши пазачи, и да извлечете поуки от техните знания. Те ще споделят с вас своя горчив опит за това колко истински са пантатийците.

— Две хиляди души на десет кораба отплуваха на юг към Новиндус, далеко от дома, за да се бият с врага — продължи разказа си Калис. — От тях се върнаха само шейсет. Ако искате да чуете всички подробности, има хора, които ще ви ги разкажат. От тези шейсет все още живите са петдесет и осем и всички са тук.

За момент Калис погледна право към Ерик, после огледа другите и продължи:

— Завърна се само един от всеки двайсет, които тръгнаха тогава. Сега — пет години по-късно — ние потегляме отново. Само че този път сме по-подготвени и по-нащрек. Всеки град, който те побеждаваха, или се присъедини към тях, или загина. Когато Хамса падна, от шест хиляди защитници, четири хиляди се заклеха във вярност към нападателите. — На останалите им беше даден ден преднина преди да започнат да ги преследват. Тази армия иска да завладее целия Новиндус. Нещо повече, готвят се да доплуват до Кралството и да ни покорят. Може би някои от вас мислят, че при подобен хаос ще се появи чудесната възможност да избягате.

Ерик погледна встрани и видя, че израженията на нечии лица потвърждават думите на Калис.

— Ако някой от вас се опита без разрешение да се отклони от която и да е точка на нашия поход, Робер дьо Лунвил и аз лично ще го обесим на най-близкото дърво. Ако все пак успеете да избягате, знайте, че ще се радвате кратко на откраднатото време, защото по всяка вероятност онази армия ще ви открие в някоя част на Новиндус, където сте се скрили, и ще трябва или да й служите, или ще ви убият. Така че защо не опитате да умрете сега, вместо да отлагате за по-късно?

Той замълча за малко, докато мъжете обмисляха въпроса.

— Защото — продължи Калис — онези същества, змиехората, няма да се спрат след победата. По всяка вероятност ще разрушат всичко и вие ще загинете.

Чу се мърморене и изведнъж се обади Накор.

— Вие, глупаци! — каза кривокракият дребосък. — Чуйте ме. Виждал съм какво правят онези същества. Вече двайсет и пет години се опитват да ни изпратят чума. Те търсят начин да унищожат всичко в Кралството.

— Защо някой ще иска да направи подобно нещо? — осмели се да попита Джером.

— Бих ти казал — повдигна рамене Накор, — но се страхувам, че няма да ме разбереш.

Джером, чийто нрав не бе по-добър от този на Луис, присви очи и се втренчи в исаланеца:

— Мога да понасям обиди от моите офицери, дребосъко, но не съм толкова глупав, колкото си мислиш. Ако говориш достатъчно бавно, може и да те разбера.

Накор погледна Калис и той му кимна.

— Добре — каза исаланецът. — Пантатийците не са естествени същества. — Когато Джером Хенди го погледна втрещено, Накор допълни: — Ще говоря съвсем бавно.

Някои от мъжете се изсмяха, но в смеха им се долавяше нервност. Калис подхвърли:

— Продължавай.

— Преди векове на този свят е съществувала раса, наречена Господарите на драконите или валхеру.

Някои от хората направиха заклинателен знак срещу злото, други се подсмихнаха открито.

— Това са легенди! — викна някой.

— Да — каза Калис. — Легенди, но основани на исторически събития. Тези същества някога са властвали над света.

— И една от тях, могъщ член на тяхната раса, е създала пантатийците като свои слуги — продължи Накор. — Те са също много древна раса — създадени са от змиите в тресавищата на Новиндус. Отначало всичко е било изкуствено, но те се развивали, продължили да се раждат и размножават, за да служат. Тази валхеру се наричала Алма-Лодака. Когато Господарите на драконите изчезнали, племето на тези създания повярвало, че расата им трябва да продължи да съществува, за да чака господарката си да се завърне. Със средства, които не искам да обсъждам, те са намерили начин да я повикат. Нещастното последствие от това действие е, че целият живот на този свят ще бъде унищожен.

— Това не е възможно! — викнаха няколко души.

— Как пък ще стане това? — невярващо попита друг.

— Не е възможно ли? — повтори Накор. — А какво е възможно? — Той бръкна в торбата си и извади оттам един портокал. Подхвърли го на Джером. После извади друг и го хвърли на Ерик, и трети — на друг мъж. След минута вече бе раздал десетина портокала.

— Нали вадеше ябълки — каза Калис.

— Върнах се към портокалите преди няколко години — отвърна Накор, като продължи да вади портокали от малката си торба. После я обърна наопаки и показа на всички, че е празна. След това бръкна в нея и продължи да хвърля нови плодове на войниците.

— Е, възможно ли е? — попита той.

Пристъпи към Джером Хенди, погледна едрия мъж изотдолу и попита:

— Мислиш ли, че е възможно с една ръка да те накарам да клекнеш на колене?

Очите на Джером се присвиха и лицето му почервеня.

— Не вярвам!

Ерик се изкашля и Джером се обърна да го погледне — младежът кимна към Шо Пи, който стоеше зад него. Младият исаланец само сви рамене. Джером пак се обърна към Накор и каза:

— Но може би ще успееш с две.

Накор погледна Шо Пи и се ухили. После отново се обърна към всички и рече:

— Ще се оправя и само с една.

— Повярвайте, вие, отчаяни мъже — продължи той високо. — Онези, пантатийците, могат да го правят: те могат да прекъснат живота, който познаваме в този свят. Нито една птичка няма да запее, за да поздрави зората, нито едно насекомо няма да забръмчи от цвете на цвете. Нито едно зърно няма да покълне. Нито едно бебе няма да заплаче за майчина гръд, и нищо, което плува, върви или лети, няма да оцелее.

— И защо ще извършат такава лудост? — попита Дейвид Гифин — млад мъж, когото Ерик не познаваше добре.

— Защото мислят, че Алма-Лодака е богиня. Тя е могъщо същество, но не и богиня. Разбира се, за онези слаби същества, които е създала от змиите, сигурно е богиня. Наричат я Майката-Богиня. И вярват, че ако я върнат в този безжизнен свят, ще получат нейното благоволение и тя ще ги направи първи измежду новите същества, които ще създаде. В това вярват и това правят. И срещу това ще трябва да се опълчим.

— Как можем да се справим? — попита Били Гудуин.

— На този въпрос не може да се отговори — каза Калис. — Ще кажа само, че кралят и няколко от приближените му знаят тайната. Другите няма нужда да я знаят. Всичко, което трябва да знаем, е, че задачата ни е да ги спрем.

— И как? — попита Биго. — От това, което казахте, се разбра, че сте загубили почти две хиляди души и че сега армията им е два пъти по-голяма от онази, срещу която сте воювали. Как тогава?

— Ние не отиваме в Новиндус, за да се изправим срещу тази победоносна армия, Биго. — Калис огледа бойците си. — Ние отиваме в Новиндус, за да се присъединим към нея.

12.

ПРИСТИГАНЕ

Ерик примигна от болка.

Ритникът, който му бе нанесъл Накор при удар със завъртване, наистина беше силен.

— Продължаваш да нападаш като разярен бик — озъби се исаланецът. Лицето му беше като набръчкана кожа, но в очите му имаше младежка живост. Шо Пи наблюдаваше внимателно как неговият сънародник се завърта отново, но Ерик неочаквано се отдръпна — тъкмо навреме, за да избегне нов удар в гърдите и да успее да се завърти и да заеме защитна поза.

— Защо? — извика нервно Накор. — Защо се дръпна?

Ерик издиша шумно, после жадно пое въздух. Потта се лееше по лицето и тялото му.

— Защото… щях да изляза… от равновесие.

Накор се ухили и Ерик още веднъж бе поразен от този странен човек, който само преди месец се бе качил на кораба им и вече бе обикнат от всички. Разказваше небивали истории, почти със сигурност измислени, а това, че побеждаваше постоянно на карти, караше Ерик да мисли, че сигурно шмекерува. Но ако имаше лъжец и измамник на карти, на който можеше да се вярва, то това беше Накор.

Шо Пи застана до Накор.

— Добре е да знае кога да се преустрои и кога да атакува. — Той се поклони и Ерик отвърна на поклона. В началото Ерик, както и другите, смяташе този ритуал за странен и му се надсмиваше, но сега, също като останалите, го изпълняваше, без да се замисля. Вече бе разбрал, че ритуалите му помагат да се съсредоточи.

— Учителю… — започна Шо Пи.

— За последен път ти казвам да не ме наричаш учител!

Мъжете се разсмяха. През първата седмица от идването на Накор Шо Пи бе решил, че именно дребният човек е учителят, когото е трябвало да търси по съвет на монасите на Дала. Накор най-енергично отричаше и нелепите им отношения продължаваха и сега. Най-малкото веднъж при всеки разговор Шо Пи наричаше Накор „учителю“, а дребосъкът го молеше да престане.

— Мисля, че трябва да покажем на хората ши-то-ки — каза Шо Пи, без да обръща внимание на думите на сънародника си.

— Ами покажи им — кимна Накор. — Аз се уморих. Ще седна ей там и ще изям един портокал.

Ерик размърда лявото си рамо, което се бе вдървило от ритника. Шо Пи забеляза това и попита:

— Боли ли?

— Тук ме стяга — кимна Ерик, като посочи малко по-долу от десния гръден мускул — но чувствам болка през целия врат, до лакътя. Рамото ми е вдървено.

— Ела тук — каза Шо Пи.

Накор наблюдаваше и кимна утвърдително, когато Шо Пи накара Ерик да коленичи, направи жест с дясната си ръка, после положи длани върху раменете на младежа. Очите на Ерик се разшириха от учудване, когато почувства топлина от дланите на Шо Пи. Туптенето в рамото му бързо затихна.

— Какво направи? — попита той.

— В страната ми това е известно като рейки — каза Шо Пи. — В тялото има изцеляваща енергия. Точно тя ни помага да се възстановим от рани или болести.

Когато топлината отпусна ударения мускул, Ерик каза:

— Можеш ли да ме научиш на това?

— Ще отнеме доста време и…

— Ха! — кресна Накор, надигна се от мястото си, захвърли полуизядения портокал и каза: — Пак монашески дрънканици! Рейки не е тайнствена медитация; не е и молитва. Това е нещо съвсем естествено. Всеки може да го прави!

После махна на Шо Пи да се отмести и застана над Ерик.

— Искаш да можеш да правиш това ли?

— Да — отвърна младежът.

— Дай си дясната ръка — каза Накор.

Ерик си подаде ръката и Накор я обърна с дланта нагоре. После затвори очи, направи някакви знаци и го удари много силно по ръката. Очите на младежа се насълзиха и той попита:

— Защо ме удари така?

— Събуждам енергиите — отвърна Накор. — Сега постави ръката си тук. — Той премести ръката върху рамото му и Ерик почувства, че от неговата ръка се излъчва същата топлина като от тази на Шо Пи.

— Това протича без молитви или медитация — каза Накор. — Винаги е така — когото и да докоснеш, ще лекуваш. Сега ще ти покажа как да поставяш ръката си. — После се обърна към Шо Пи. — Мога да науча тези хора да използват силата си за два дни, момче. Без твоите мистични глупости. Храмът твърди, че това е магическа сила, но това не е дори и добър фокус. Дължи се просто на факта, че повечето хора са достатъчно глупави и не знаят, че сами разполагат със силата и че могат да я използват.

— Да, учителю. — Шо Пи погледна Накор сериозно, но в очите му имаше весели искрици.

— И не ме наричай „учителю“! — кресна Накор.

Нареди на мъжете да седнат в кръг около него и започна да им говори за естествените лекуващи енергии на тялото. Ерик бе силно впечатлен. Спомни си за времето, когато беше лекувал коне — едните, въпреки полаганите усилия, не се подобряваха, а други се възстановяваха от раните си против всички разумни очаквания. Навремето много беше разсъждавал колко голямо значение има духът за лечебния процес.

— Тази енергия е изградена от елементите на живота — обясняваше Накор. — Мисля, че не сте глупави хора, но същевременно смятам, че не обръщате много внимание на нещата, които намирам за поразителни. Затова няма да се спирам и да ви разяснявам кои според мен са елементите на живота. Като оставим тази тема, само ще обобщим, че тази енергия е навсякъде, във всички живи същества.

Калис излезе на палубата и хвърли поглед към Накор. Нещо безмълвно премина между тях и дребният мъж рече:

— Всички живи същества са свързани. — Ерик погледна Ру и разбра, че приятелят му също е доловил безмълвната размяна на мисли.

Накор продължи с обясненията за това как човешкото тяло може самостоятелно да се загрява, но мнозина не знаят как да приемат собствената си сила. Показа някои неща, които трябваше да се научат, за да се възползват пълноценно от рейки — къде е най-добре да поставят ръцете си, за да постигнат желания ефект, как да разпознават различните ранявания и болести — но очевидно енергията винаги присъстваше, независимо дали докосваха себе си или друг, след като Накор бе „събудил силата“ в ръцете им.

Към пладне всички мъже бяха шляпнати силно по ръката и бяха пратени да упражняват изцеление с часове, като използуваха енергията си за своите другари.

Накор и Шо Пи им показаха серия упражнения, предназначени да откриват източниците на обичайните проблеми и как да разпознават токовете на енергията в друго тяло. По време на обяда хората се шегуваха за методите на лечение чрез пряк допир, но очевидно бяха впечатлени от възможността това просто действие да премахва болките, да намалява възпаление и, общо взето, да ги накара да се чувстват по-добре.

След храна Ерик и Ру отидоха да сменят моряците от дневната вахта, които трябваше да се нахранят. Докато дърпаха въжето на едно платно, което капитанът бе наредил да се свие заради засилилия се вятър, Ру подхвърли:

— Какво мислиш за всичко това?

— За това, което ни разказа Накор ли? Полезно е — отвърна Ерик. — И не ми пука за думите на Шо Пи, че било мистично действие. Върши ми работа и аз го прилагам. — И с почти замечтана нотка в гласа допълни: — Бих искал да владея това умение, когато се грижех за кобилата на Грейлок. Можех да й помогна да проходи много по-бързо.

— Всички знания, с които помагаме на здравето си, са добро — заключи Ру.

Ерик кимна. Между мъжете се забелязваше мрачно нежелание да обсъждат целта на пътуването си. След като Калис им бе съобщил намерението да се присъединят към атакуващия враг, накратко бе очертал и конкретните им задачи.

Щяха да слязат на едно закътано местенце на брега, край опасен морски нос, който корабите обикновено заобикаляха. Трийсет и шестимата затворници и петдесетте и осем оцелели от последната военна операция, заедно с Фостър, дьо Лунвил, Накор и Калис щяха да изкачат носа, да тръгнат навътре в сушата и да се срещнат с някакви съюзници на Калис. След това щяха да се отправят към град Хайпур и да пресрещнат нашествениците. Задачата им бе да открият слабите им места, ако има такива. Калис и Накор бяха хората, които трябваше да разгадаят уязвимите зони на противника. Но когато разкриеха евентуалната слабост, задачата на всеки мъж беше да се завърне по някакъв начин в Града на Змийската река с информацията, да се качи на „Тренчард Отмъстителя“ и да занесе жизненоважната информация на принц Николас.

Ако откриеха начин да попречат на победния щурм преди нашествениците да успеят да наберат достатъчно голяма войска, за да пресекат морето и да нападнат Кралството, още по-добре. Но Калис всекидневно им повтаряше, че над всички тегне огромна опасност. Ерик изтръпваше при спомена за думите му по този повод: „Никой няма да може да се изплъзне. Тази нашественическа чума е само първата част от разрушението. После ще използуват черна магия, която е толкова могъща, че няма да сме в състояние да я разберем, и където и да се намира живо същество — скрито в най-дълбоката пещера в най-далечните планини на Северните земи, или на самотен остров всред далечно море, непременно ще бъде осъдено на гибел. Изборът е един: или да победим, или да умрем.“

Сега вече Ерик разбираше защо Робер дьо Лунвил се нуждаеше от „отчаяни глави“, от хора, които не биха се спрели пред никакви трудности и опасности, защото иначе ги чакаха примките. Ерик разсеяно попипа тази, която все още носеше на врата си.

— О, богове! — възкликна Ру и го стресна.

— Какво има?

— Говориш за призраци и те се появяват. Виж там, на палубата на „Рейнджър“ — не е ли това блестящият перчем на Оуен Грейлок?

Ерик се взря в слабата фигура на близкия кораб.

— Възможно е. Почти същият ръст, и косата му блести като сребро.

— Защо не го забелязахме на брега?

— Може би не е слязъл на сушата. — Ерик опъна следващото въже. — Може би вече знае задачите, които ни предстоят.

— Във всичко това все още не разбирам нещо — каза Ру. — Коя все пак беше онази Миранда? Всеки от мъжете, който я е срещал, споменава различни имена. В същото време Грейлок май е на оня кораб — а той ти беше приятел. Дали има нещо общо с нашето залавяне?

— Ако това наистина е Грейлок — повдигна рамене Ерик, — ще разберем, когато слезем на сушата. А за останалото, какво значение има? Ние сме тук и имаме да вършим работа. Ако мислим за други неща, положението ни няма да се промени.

— Много лесно се примиряваш, приятелю. — Ру изглеждаше напрегнат. — Когато всичко това свърши и оцелея, смятам да стана богат. В Крондор има търговец с мома за женене вкъщи. Може би аз съм точно подходящият ерген.

— Ти си амбициозен и за двама ни, Ру — засмя се Ерик.

Продължиха да работят и когато Ерик отново погледна към „Рейнджър“, фигурата, която може би беше Оуен, беше изчезнала.

Седмиците минаваха. Преминаха през Тъмните проливи без злополуки, макар че времето беше доста бурно. За пръв път Ерик усети какво означава да си на кораб и да висиш на реите, когато вятърът беснее. Старите кримки се шегуваха, че времето в Проливите било съвсем прилично за този сезон и разтягаха истории за непосилни премеждия с километрични облаци и вълни, огромни като замъци.

Преминаването отне три дни и когато всичко свърши, Ерик и другите мъже от групата почти изпоприпадаха на койките си. Опитните моряци можеха да спят по време на буря, когато не бяха на вахта, но бившите затворници не бяха свикнали с такива преживявания.

Когато животът на кораба влезе в обичайното си русло, отношенията между хората станаха други. По цели дни бяха в състояние да обсъждат бъдещите опасности, после дни наред не проронваха и дума. Предположенията водеха до спорове, последвани от мълчаливото признание, че всеки е изплашен посвоему.

Старите войници, който идваха от „Рейнджър“, за да се упражняват със затворниците, или бяха склонни да подхващат дълги разкази за предишните приключения на юг, или пък упорито мълчаха. Зависеше от човека и настроението му.

Ерик откри едно нещо: Калис не бе човешко същество, ако се вярваше на старите бойци. Много по-убедителни от разказите на Джедоу и Джером за прословутата му сила бяха думите на един стар войник, бивш ефрейтор от Карс, който казваше, че за пръв път срещнал Калис преди двайсет и четири години, когато самият той бил новобранец, и оттогава до ден-днешен външният вид на Калис не бил мръднал.

Ру се учеше да овладява нервите си, ако не изцяло, то поне да ги контролира. Няколко пъти започваше караници, но само веднъж се стигна до размяна на удари и всичко свърши бързо, след като Джером Хенди го вдигна, отнесе го на палубата и заплаши, че ще го хвърли през борда. Екипажът се смееше, докато Ру се извиваше над водата, а Джером го бе провесил надолу с главата, като го държеше за глезените.

Ру по-скоро беше притеснен, отколкото разгневен от инцидента, и когато Ерик по-късно подхвана разговор на тази тема, само вдигна рамене. Но каза нещо, което порази Ерик:

— Каквото и да се случи вече, аз съм претръпнал към страха, Ерик. Плаках като малко дете и напълних гащите, когато ме водеха към ешафода. След всичко това от какво повече бих могъл да се страхувам?

Ерик харесваше морето, но не мислеше, че би станал моряк. Мъчно му беше за ковачницата и за конете. Знаеше, че ако оживее в предстоящите битки, точно това ще е личният му избор: ковачница и може би, един ден, жена и деца.

Мислеше си за Розалин и за майка си, за Мило и Рейвънсбърг. Чудеше се как я карат и дали знаят, че е жив. Манфред може би бе споменал нещо на някой пазач и той може би беше разказал някому в града. Но едва ли имаше човек, който да се загрижи наистина новината да стигне до майка му или до Розалин. Мислите му за Розалин, за негово собствено учудване, бяха доста безразлични. Обичаше я, но когато си представяше съпруга и деца, Розалин не се вместваше в тази картина.

Ру вече беше решил, че ще се върне в Крондор и ще се ожени за дъщерята на Хелмут Гриндъл. Всеки път, когато го повтаряше, Ерик избухваше в смях.

Дните минаваха. Мъжете се превръщаха във все по-добри професионалисти и ставаха все по-ловки в бойните изкуства. Разказите на оцелелите от последната експедиция войници и техният пример, мрачната им решимост да успеят, окуражаваха бившите затворници да постигат най-доброто в ученията. Още след като се качиха на кораба, постоянно се упражняваха с мечовете, а в спокойни и безветрени дни Калис ги занимаваше и със стрелба с лък. Избраното оръжие беше малък лък, използуван от джешандите — конниците в степите на Източните земи. В каютата си Калис имаше дълъг лък, но боравеше с лекота и с късото оръжие. Ру беше по-добър от Ерик, но и двамата не бяха между трийсетте най-добри стрелци. На тях Калис каза, че ще им бъдат дадени и мечове, но искаше всеки човек все пак да е достатъчно запознат с този вид оръжие.

Това, изглежда, беше основният момент в обучението. Дьо Лунвил и Фостър ги обучаваха в боравене с всякакво оръжие — от дългите бойни пики до острите къси ками. В един дневник отбелязваха качествата и недостатъците на всеки, но никой не бе отстраняван от ученията, дори и в часовете, когато бе показал, че не може да се справя добре. Това, което бе започнато в лагера край Крондор, продължи на борда на кораба. Всеки ден Ерик прекарваше половин вахта, за да се обучава с меч, копие или лък, с нож, с бокс или просто с голи ръце, и всеки ден от него очакваха по-добри резултати.

За Ерик часовете с Шо Пи и Накор станаха най-важният период през деня, другите също като че ли се наслаждаваха на тези упражнения. Отначало медитацията му бе странна, но сега го освежаваше и му позволяваше да спи по-добре.

Ерик се запали по борбата с голи ръце, както наричаше мислено странния танц от Исалани. Учеше ги Шо Пи. Независимо от това колко странни им се струваха тези движения отначало, те съдържаха в себе си система от хватки и контрахватки и често пъти Ерик, без да мисли, съвсем неочаквано намираше най-верния удар, за да парира противника си. Веднъж, когато използуваха ножове, едва не прободе Луис, който изруга на родезийски, а после се разсмя:

— Твоят „танц на жерава“ се превърна в „ноктите на тигъра“. — И двете движения му бяха предадени от Шо Пи и той ги извършваше автоматично.

Ерик се чудеше в какво се е превърнал.

— Земя на хоризонта! — викна вахтеният.

През последните два дни напрежението на кораба се бе повишило. Моряците бяха казали, че корабите приближават точката, където би трябвало да оставят хората, и сега всеки чувстваше колко много се е привързал към своя плуващ дом. Големите тримачтови военни кораби бяха пригодени отлично за четиримесечното пътуване, но храната вече беше изсъхнала, твърда и безвкусна. Само несвършващите портокали на Накор бяха свежи.

Ерик се покатери на мачтата, готов да свива платната, докато капитанът прекарваше кораба между опасни редици от рифове. Водата бе съвсем прозрачна и като погледна надолу. Ерик видя нещо, което приличаше на останки от кораб, полегнал на морското дъно, на няколко метра под тях.

Един от старите моряци, казваше се Марстин, който бе застанал близо до него, рече:

— Това е „Хищната птица“, момко. Старият кораб на капитан Тренчард, наречен впоследствие „Кралският орел“. По онова време ние, моряците на краля, се превърнахме в пирати. — Той посочи каменистия бряг. — Шепа от нас се добрахме до брега преди двайсет и четири години, заедно с младия Калис, със сегашния принц на Крондор — Николас и с херцог Марк от Крудий.

— И ти си бил в тая група, така ли? — попита Ру, който стоеше от другата му страна.

— Само неколцина от нас са живи до днес. За мен това беше първото пътуване, бях юнга в Кралската флота, но имах късмета да служа на най-добрия кораб и под командуването на най-невероятния капитан.

Ру и Ерик вече бяха чули няколко версии за първото пътуване на Калис към южния континент.

— Накъде ще тръгнат корабите, когато слезем на брега?

— Към Града на Змийската река — отвърна Марстин. — „Отмъстителя“ ще чака там, а „Рейнджър“ само ще попълни запасите си и ще се завърне у дома с текущите новини. Така поне чух.

Във флотата наричаха новината, пренасяна от ухо на ухо, „пробойна“, но така или иначе войниците бяха чули тези слухове. По-нататъшните разговори бяха прекъснати от заповедта за свиване на платната и Ерик и Ру се захванаха за работа.

Почти бяха свършили, когато забелязаха, че корабът е спрял близо до дълъг пуст бряг, в подножието на стени от каменни ридове, високи трийсетина метра. Вълните на прибоя и пенещата се на места вода показваха, че наоколо е пълно с подводни скали, и Ерик беше впечатлен от лекотата, с която капитанът бе успял да направи опасната маневра.

— Сбор на палубата! — чу се отривиста команда. Ерик и Ру се спуснаха от мачтата и се строиха заедно с останалите. Дьо Лунвил изчака да дойде и последният и изкрещя:

— Тука слизаме, момци. Имате десет минути да си съберете нещата и да се строите пак. Лодките ще бъдат пуснати незабавно на вода. Няма да се мотаем. Никой няма да бъде забравен, така че не се подавайте на внезапни хрумвания като например да се мушнете в сандъците за въжетата.

Ерик беше убеден, че предупреждението е излишно. Разговорите, които беше водил с различни хора от командата, го караха да смята, че всеки от мъжете знае, че не може да избяга. Някои може би не вярваха, че всичко е така, както го обясняваше Калис, но думите на Накор, изглежда, бяха стигнали до всички и каквато и да беше истината, този отряд от отчаяни мъже щеше да се изправи лице в лице с нея.

На ръба на платото чакаха конници. Изкачването беше относително лесно, тъй като пред скалите беше пусната въжена стълба с дървени стъпала. Човек с недобро здраве сигурно би срещнал затруднения при дългото катерене, но след четири месеца служба на кораба, в някои отношения по-тежка и от упражненията в лагера, Ерик с лекота се изкачи с торба на гърба и с оръжията си.

На върха на скалите младият мъж видя приятен оазис с езерце, обградено от палми и друга зеленина. Зад оазиса се простираше пустинята.

— Богове! — възкликна той.

— Какво има? — попита Ру. Биго и другите също се изкачиха и погледнаха натам, където сочеше Ерик.

— Виждал съм Джал-Пур — каза Били Гудуин. — Но там е самата майчина нежност в сравнение с това.

Пясък и скали се простираха във всички посоки, докъдето стигаше погледът. Имаше само един цвят — унило сиво, нашарено с по-тъмните петна на скалите. Дори в този късен следобеден час топлината караше въздуха да трепти като чаршаф, проснат на въже. Внезапно Ерик усети, че е жаден.

— Не бих пожелал това на никого — каза Биго.

— Добре, момчета, стига сте зяпали — викна Фостър. — Има време. Даже ще ви омръзне. Строй се!

Строиха се пред дьо Лунвил. Той посочи група от шестима мъже, която включваше Джером и Джедоу Шати. Ерик ги познаваше и беше говорил с тях по време на дългото пътуване.

— Това е най-старата шесторка, която имам, — каза сержантът. — Те са тренирани три години. — После посочи Ерик и неговата група. — Това е най-новата ни група. Те са тренирани само няколко седмици.

Погледна Ерик и каза:

— Наблюдавайте ги. Правете това, което правят те. Ако изпаднете в беда, те ще ви помогнат. Ако се опитате да избягате, ще ви убият.

Без да каже нищо повече, се обърна, повика Фостър и нареди хората да се строят и да потеглят в походен строй.

Конниците поговориха малко с Калис, после потеглиха нанякъде. Наблизо имаше оставени големи вързопи, обвити грижливо и прикрепени към земята с колчета и въжета. Фостър нареди на десетина мъже да ги отворят и когато свършиха работата си, Ерик видя, че вътре има оръжия и брони.

Калис вдигна ръка и викна:

— Чуйте ме! Вие сте наемници, така че някои ще трябва да се облекат като парцаливци, а други като принцове. Не искам разправии кой какво да вземе. Оръжията са по-важни от хубавите дрешки. Оставете тук произведените в Кралството оръжия и вземете тези от вързопите…

— Да бяха ни казали да не ги мъкнем всичките тия железа нагоре по рида — прошепна Ру.

— Помнете, това е само маскарад — продължи Калис, — нищо повече. Нашата истинска цел не е плячката.

Мъжете се събраха по-нагъсто, защото Калис рядко се обръщаше към тях и те все още не знаеха какво точно им предстои.

— Помните какво ви беше казано — продължи той. — Сега ще узнаете и останалото. В древни времена е била създадена една раса, змиехората от Пантатия.

Всички слушаха мълчаливо и напрегнато, защото си даваха сметка, че животът им зависи от това да знаят колкото се може повече за предстоящите опасности.

— Тази раса има вярвания, толкова древни, колкото са и Войните на Хаоса. Смятат, че съдбата им е да управляват този свят и да унищожат всичко друго, което го обитава. — Като огледа продължително хората пред себе си, като че ли искаше да запомни лицата им, младоликият елф продължи: — Мисля, че разполагат с такива средства. Всъщност нашата задача е да разберем дали наистина е така.

— Някои от нас вече са идвали тук преди двайсетина години. — Той кимна към шепата ветерани. — Тогава мислехме, че задачата ни е по-проста: да помогнем на нашите съюзници и да прогоним завоевателите. Сега познаваме нещата по-добре.

Всички закимаха в знак на съгласие.

— Какъвто и да е планът на тези създания, той е нещо повече от обикновено завоюване на територии и нападения за плячка. Преди двайсет години те се изправиха срещу малкия град в края на този континент Ирабек и оттогава всяка земя, завладяна от тях, изчезва зад завеса от смърт и пожарища. Нямаме никакво съобщение от местата, завоювани от тях. Онези от нас, които се срещнаха лице в лице с противника при стените на Хамса, имат представа какво са те всъщност. На пръв поглед настъпателната вълна се води от наемнически отряди, за каквито ще се представяме и ние, но зад тях вървят змиехора, които яздят коне, високи по пет метра.

Ерик примигна. Най-големият боен кон, който бе виждал в кавалерията на барон Ото, беше висок доста под три метра. Беше чувал, че има и по-големи, използувани от Кралските бронерицари, но чак петметрови?

— Не можахме да видим тези създания — продължи Калис, — но получихме достоверни доклади. А след тях вървят жреците им. — Разбрахме, че някои хора биват издигани на високи постове във военните отряди. Но всички те доброволно служат на онези, които искат да завладеят тази земя. Задачата ни не е сложна. Трябва да се промъкнем по-близо до сърцето на тази армия и да открием възможно повече неща. После, след като сме научили всичко възможно, ще се измъкнем към Града на Змийската река и оттам у дома, така че принц Николас да може да се подготви за предстоящото нахлуване.

— Значи това е всичко, което трябва да направим, и след това се прибираме у дома, така ли? — попита Ру.

Разнесе се смях. Ерик усети, че и той не може да се сдържи. Ру се мъчеше да изглежда сериозен, но след малко и той се захили.

Калис изчака малко, после отново вдигна ръка за тишина.

— Мнозина няма да се завърнат. Но онези, които успеят, ще са спечелили свободата си и благодарността на краля. И ако успеем да разгромим тези смъртоносни змии, ще можете да живеете както си искате. Сега се облечете и се въоръжете. Предстои ни дълъг поход през пустинята.

Мъжете се нахвърлиха върху дрехите и оръжията като деца на подаръци по време на Средзимния празник и скоро се разнесоха забележки, закачки и обиди.

Ерик откри вехта, но годна за носене синя туника, над която надяна нагръдна броня, на която бе изобразена лъвска глава. Обикновен кръгъл щит, дълъг кинжал на пояса и добре изработен дълъг меч допълваха въоръжението му. Докато останалите ровичкаха и разхвърляха струпаните неща, в краката му се изтърколи островръх шлем с предпазител за носа. Той се наведе и го взе. Имаше и каишка за закрепване под брадата. Пробва го. Беше му по мярка.

Когато вече привършваха, Калис вдигна ръце и викна:

— Сега сте Пурпурните орли на Калис. Ако някой знае това прозвище, вие сте мъже от Островите на залеза. Онези, които са служили преди, могат да ви кажат какво трябва да се знае за Орлите, ако някой ви разпитва. Вие сте най-яростните бойци и не се плашите ни от човек, ни от дявол. Предния път ни разгромиха, но това беше преди много години и се съмнявам, че дори един на хиляда е оцелял от ония години и може да си спомни нещо. Така че оформете редиците — ние сме наемници, но не разпасана тълпа — и си проверете провизиите. Ще вървим нощем и ще спим през деня. И си вземете вода.

Слънцето залязваше. Фостър и дьо Лунвил подредиха хората по отряди. Калис се обърна на запад и ги поведе през пустинята.

Ерик никога не се бе чувствал така уморен и жаден. Болеше го вратът, но не можеше да намери сили да вдигне ръка и да го разтрие. Първата нощ мина относително леко. Въздухът за броени часове от горещ стана прохладен, а призори вече бе студено. Но това беше сух студ и жаждата започна. Както им бе наредено, те пийваха позволената от Фостър и дьо Лунвил глътка всеки час.

Пред изгрев-слънце им наредиха да направят лагер — вдигнаха бързо малките палатки, всяка за по шестима мъже, легнаха и веднага заспаха.

След няколко часа Ерик внезапно се събуди с чувството, че в гърдите му има въздух само колкото да оцелее. Пое дълбоко дъх и усети дробовете си сухи — усещането бе почти болезнено. Отвори очи и видя трептящия от топлината на твърдата спечена земя въздух. Мъжете около него също се размърдаха. Някои бяха решили да свалят палатките с надеждата, че горещината вън ще бъде по-поносима от тази, проникваща през брезента, но бързо се отказаха от намеренията си и отново потърсиха спасение под тъничкото укритие на плата. Сякаш прочел мислите им, Фостър викна, че ако някой бъде хванат да пие вода, ще бъде нашибан с камшици.

Втората нощ беше по-тежка, а следващият ден — направо ужасен. Вече не можеха да намерят спасение от палещата горещина, само лежаха неподвижно, за да изразходват по-малко енергия, и не помръдваха. Нощта не предложи облекчение, защото и студеният сух въздух изсмукваше влагата от телата им почти така бързо, както и дневната топлина.

Фостър и дьо Лунвил държаха всички под око, за да са сигурни, че някой не е припаднал по пътя или изоставен сам. Ерик беше уверен, че те всъщност държат да не изгубят нито един мъж и нито едно от жизненоважните оръжия.

На третия ден Ерик отчаяно мислеше, че никога вече няма да види вода и сянка. Към това се прибавяше и страшната умора от прехода — местността постепенно ставаше все по-стръмна. В началото това почти не се усещаше, но сега той имаше чувството, че изкачват висок хълм.

Напред, в челото на колоната, Калис спря и им махна да се приближат към него. Когато се изкачиха до билото, Ерик видя, че пред тях има зелени ливади и че малки купчинки зеленина водят до сенчести гъсталаци и дървета с широки корони, милостиво предлагащи укритие. В далечината криволичеше редица тополи и Калис посочи натам.

— Това е Змийската река. Сега може да пиете до насита.

Ерик надигна меха си и опита да отпие, но разбра, че в него са останали само няколко капчици. Учуди се: мислеше, че има повече вода — нали не им позволяваха да пият достатъчно, за да изпразнят трите кожени мяха, които носеше всеки.

Калис погледна дьо Лунвил и рече:

— Поне дотук мина лесно.

Конете цвилеха неспокойно. Калис разговаряше с двама търговци. Ветераните вече бяха идвали тук — в процъфтяващия търговски център Шингази. Един от войниците каза, че преди двайсет и четири години, когато с Калис били за пръв път тук, градът бил изгорен до основи, но после го възстановили. И макар Шингази да бе загинал в пламъците преди много време, новите стопани бяха запазили името му.

Войниците се насладиха на приветливата гостилница „Брек“ във възкръсналия град. Храната бе проста, но им дойде добре след ограничените дажби от последните три дни, а виното и бирата бяха в изобилие. Мъжете, които ги бяха посрещнали на брега, не ги очакваха тук. Те бяха конници на джешанди, научи Ерик, а тези, които ги подслониха сега — поданици на Града на Змийската река.

С тях бе настанен и стражеви отряд, чийто капитан бе познат на Калис. Двамата влязоха в кръчмата да си поговорят, а „наемниците“ останаха отвън да се оправят сами. Всички се бяха изкъпали в реката и сега почиваха преди да яхнат доведените им коне.

Ерик разглеждаше животните с любопитство — винаги проявяваше интерес към всичко, свързано с тях.

Видя Фостър, който минаваше наблизо, и го извика:

— Ефрейторе.

— Какво има? — попита Фостър.

— Ей онзи кон не е здрав.

— Какво?

Ерик се промуши между прътите на оградата и тръгна между неспокойно движещите се коне. Един от търговците му викна нещо. На кораба Ерик бе учил езика на тези земи и разбра, че човекът му нарежда да се махне, но не посмя да му отговори, а само му махна, като че ли отговаряше на поздрава му.

Стигна до въпросния кон и вдигна левия му преден крак.

— Копитото му е пукнато.

— Майната им на тия алчни копелета! — изръмжа Фостър.

Конярят пак закрещя да оставят животните на мира.

— Още не сте ги платили! Не са ваши!

Фостър го сграбчи за ризата с огромната си ръка, повдигна го на пръсти и му изкрещя в лицето:

— Ще ти изям черния дроб на обяд! Викни господаря си и му кажи да е тук, преди да съм се ядосал. Ще заколя и него, и всеки лъжлив курвенски син в града ви и на десет километра оттук!

Човекът побягна да търси шефа си.

Разправията не остана незабелязана от пазачите, които придружаваха търговците на коне, и внезапно отвсякъде изникнаха въоръжени мъже, готови за схватка.

— Ефрейторе, да не сбъркахме нещо? — попита Ерик.

Фостър само се ухили.

След няколко минути се появи и търговецът и попита кой е нападнал неговия човек.

— Нападнал? Трябва да ви набуча главите на копия! Вижте ей онзи кон! — кресна Фостър.

Търговецът погледна коня и попита:

— Какво му е?

— Кажи какво му е? — викна Фостър на Ерик.

Внезапно младежът се оказа в центъра на вниманието на всички. Огледа се и забеляза, че Калис и началникът на градската стража излизат от кръчмата — очевидно някой ги бе предупредил какво става.

— Копитото — каза Ерик. — Счупено е и е възпалено, и е подковано отгоре, за да изглежда здраво.

Мъжът енергично започна да протестира, но Калис попита:

— Вярно ли е това?

— Това е стар номер — каза Ерик, пристъпи към коня и погледна в очите му, после в устата му. — Той е упоен. Не знам с какво, но има няколко билки, които могат да облекчат болката достатъчно, за да не куца известно време. Но каквото и да са му дали, въздействието отминава. Скоро ще почне да накуцва.

Калис се обърна към търговеца на коне.

— Ти си получил тази поръчка от нашия приятел Регин от Лъвския клан, нали?

— Да, — отговори мъжът и започна да увърта. — Всички от Града на Змийската река до Западните земи знаят, че държа на думата си. Ще открия кой от моите нещастни помощници е отговорен и ще наредя да го нашибат с пръчки. Не искам да мамя добрите си приятели!

— Добре — хладно каза Калис. — Ще проверим животните поред и за всяко, което отхвърлим, ще бъдеш глобяван цената на един здрав кон. Това е първият и искам за него един здрав кон за езда.

Човекът погледна притеснено капитана на стражевия отряд, който придружаваше търговците, но той се усмихна уклончиво и каза:

— Според мен е справедливо, Мугаар.

— Добре — съгласи се търговецът.

— Хатонис, това е Ерик фон Даркмоор — каза Калис на капитана, докато търговецът се отдалечаваше. — Той ще прегледа всяко животно. Ако се постараеш да не му пречат, ще ти бъда задължен.

Ерик протегна ръка. Мъжът я стисна здраво. Беше воин на средна възраст, як и очевидно опитен боец.

— По-скоро баща ми ще излезе от гроба, за да залови оня, който би хвърлил позор върху нашия клан — каза капитанът на стражата.

— Можеш ли да огледаш над сто коня до първи петли? — обърна се Калис към младежа.

— Ако трябва. — Ерик повдигна рамене.

— Трябва — каза Калис и си тръгна.

Фостър погледа за момент замислено, после се обърна към Ерик.

— Добре, не стой така. Хващай се на работа!

Ерик въздъхна примирено, после повика няколко души, за да му помагат. Не можеше да очаква още един специалист да се появи като по чудо, но му трябваха хора да водят животните и да преместват прегледаните на друго място.

Пое дълбоко дъх и започна от най-близкия кон.

13.

ПРЕСЛЕДВАНЕ

Кръчмарят вдигна поглед.

Кръчмата бе пълна и при нормално положение на нещата никой влизащ не би привлякъл вниманието му. Но жената, която се появи на прага, не приличаше на обикновен клиент, както и кръчмарят не беше обикновен кръчмар.

Беше висока и стройна, с бърза походка, облечена в широка наметка от здрава тъкан, достатъчно фина, за да я отличи от обикновено момиче от улицата, но не толкова елегантна, за да я приемат за благородна дама. За момент кръчмарят помисли, че след нея ще се появят мъже, ескорт, необходим, за да я предпазва от грубите закачки по улицата, но след като не се появи никой, той се убеди, че тази жена съвсем не е обикновена. Тя се огледа, сякаш търсеше някого, после впери поглед в него.

Свали с бързо движение качулката на наметалото си и се видя младо лице — мъжът на тезгяха знаеше много добре колко много лъже понякога външният вид — с тъмна коса и зелени очи. Не беше красива, но правеше впечатление с пълната си чувствена уста и с изящните си черти. В очите й обаче имаше нещо опасно. Много мъже щяха да я намерят за красавица, но малцина биха проумели колко опасна би могла да бъде.

Един млад смелчак се опита да я пресрещне още преди да е стигнала до тезгяха. Беше в разцвета на младостта си и в него напираше и кръвта, и бирата. Беше висок, с рамене, уголемени от метала на бронята, и с достатъчно белези, които гарантираха, че малцина биха се осмелили да преценят хвалбите му като лъжливи.

— Ей! — викна той с пиянски смях и бутна назад шлема си, за да вижда по-добре. — Какво прави тук толкова хубава мома без компания?

Това предизвика смях у двамата му приятели и неодобрителния поглед на една курва, която се надяваше и на тримата, за да си осигури добра печалба. Жената спря, когато младият воин застана пред нея, и го огледа от краката до главата. После тихо каза:

— Моля?

Младежът се ухили, отвори уста да каже нещо, но усмивката му угасна и той се вгледа в жената озадачено и дори притеснено. После каза:

— Извинете.

И й направи път.

Приятелите му го изгледаха учудено и единият стана и понечи да каже нещо, но кръчмарят измъкна малък арбалет и го постави на тезгяха със стрела, насочена към недоволстващия.

— Я по-добре седни и си допий пиенето!

— Стига, Таберт. Изхарчихме цял куп злато тука. Не ни заплашвай.

— Роко, напил си се с евтино вино на пазара, идваш тук да закачаш момичета ми и да бърникаш под полите им, а нямаш пари да платиш и половината за нейната компания!

Момичето, което беше седнало с тримата, стана и рече:

— А и от евтиното вино не им е останало никакво желязо в мечовете.

Това предизвика буря от смях и обиди от останалите клиенти. Третият войник, който държеше уличницата през кръста, докато тя бе станала на крака, каза:

— Арлет! Мислех, че ни обичаш!

— Покажи си златото и тогава ще те обичам, сладък — отвърна тя с усмивка, в която нямаше никаква сладост.

— Момчета — каза Таберт, — защо не отскочите до кръчмата на Кинджики да позакачате малко и неговите момичета? Той има цуранска кръв и е по-търпелив от мен.

Двамата се спогледаха, готови да оспорват предложението, но първият, който бе се опитал да спре жената, кимна и нагласи шлема си.

— Хайде. Можем да се забавляваме и на друго място. — Приятелите му се опитаха да протестират, но той избухна: — Казах нещо! — Внезапната му ярост ги стресна и те безмълвно го последваха навън.

Жената стигна до тезгяха. Кръчмарят знаеше въпроса й още преди да го бе задала и каза:

— Не съм го виждал.

Тя повдигна въпросително вежда.

— Когото и да търсиш, не съм го виждал — повтори кръчмарят.

— Защо мислиш, че търся някого?

Кръчмарят бе набит здравеняк с рунтави бакенбарди и оредяваща коса.

— Има само един тип мъже, които биха накарали жена като теб да ги търси, и такъв напоследък не е идвал.

— А за каква жена ме вземаш ти? — попита го посетителката.

— Която вижда неща, които другите пропускат да забележат.

— Много си наблюдателен за кръчмар — отвърна му тя.

— Повечето кръчмари са такива, макар че не го показват. От друга страна, не съм като повечето.

— Как се казваш?

— Таберт.

— Надникнах във всяка скапана кръчма и във всяка пивница в Ла Мут — тихо каза тя — и вече съм сигурна, че е тук. Досега срещах само тъпи погледи и объркано бърборене. — Понижи гласа си още и добави: — Къде е Пътят?

— В задното помещение — каза мъжът с усмивка.

Поведе я през една малка стая, после надолу по няколко стъпала.

— Това складово помещение е свързано с другите под града — каза той. Отвори една врата в края на стълбите и я въведе в някаква изба. Нямаше голяма врата, само една малка преграда, скрита под парче плат, провесено от метална пръчка. Като стигна до него, Таберт каза: — Ще разбереш какво ти казвам, когато пристъпиш оттатък. Не мога да ти помогна. Мога само да ти покажа входа.

Миранда кимна, макар че не беше много сигурна в това, което й казваше, и се наведе, за да мине през ниския вход. Почувства енергията, излъчвана от това място. В първия момент зърна малко складово помещение, натъпкано с празни сандъци, шишета бира и вино и някакви делви, но незабавно разбра думите на кръчмаря, настрои се на вълната на енергиите, струящи от металната пръчка над малкия вход, и миг по-късно се озова на непознато място.

Залата беше безкрайна. Или най-малкото никой не би открил къде свършва. Отстрани имаше врати — правоъгълници от светлина, наредени покрай стените на Пътя на световете. Между входовете погледът потъваше в нищото. Бе светло, но не се виждаше никакъв източник на светлина. Миранда промени възприятията си и незабавно съжали. Мракът, в който потъна, беше така непрогледен, че моментално я обзе отчаяние. Тя се обърна отново към магическото си изкуство и отново започна да различава нещата около себе си. Разбра думите на кръчмаря. „Ще разбереш какво ти казвам. Не мога да ти помогна. Мога само да ти покажа входа.“ Той знаеше за магическия портал към Пътя на световете, но не можеше да даде сила и мощ на този, който се осмелеше да прекрачи вътре. Само надарените като Миранда и още няколко души от Мидкемия притежаваха способността да влязат тук и да оцелеят.

Тя се обърна и погледна към вратата, откъдето беше влязла, за да я запомни и да я различи от другите, когато решеше да се върне. Отначало нищо необикновено не отличаваше прохода, но след малко тя забеляза слаби рунически знаци, които едва забележимо просветваха над вратата. Запомни вида и подредбата им и ги преведе като „Мидкемия“. Срещу вратата се простираше сива празнота. Другите врати, които се виждаха отляво и отдясно, не бяха разположени едни срещу други. Тя тръгна напред и видя, че знаците на вратата от другата страна на Пътя имат различен вид. Запомни и тях. Ако по някакъв начин се объркаше, запомнените надписи щяха да й бъдат от полза.

После тръгна напред — след като нямаше никаква информация, едната посока бе също толкова подходяща, колкото и другата.

Фигурата в далечината напомняше на човек, но можеше да е член на която и да било раса. Миранда спря и впери очи натам. Имаше възможност да се защитава, но смяташе, че е разумно да избягва стълкновения. Една врата отдясно й осигуряваше евентуално отстъпление, макар че тя нямаше представа какво има зад нея.

Като че ли четеше мислите й, фигурата размаха ръка, облечена в ръкавица, за да покаже, че не носи оръжие. Жестът не беше много успокоителен, защото съществото беше натоварено с толкова много оръжия, че Миранда се зачуди как може да стои изправено. Забралото на шлема напълно скриваше лицето му, тялото беше покрито с някакъв метал, който изглеждаше твърд като стомана, но очевидно беше гъвкав. Цветът му бе мътен, бледосребрист, почти бял и не блестеше като повечето полирани брони. Създанието носеше на гърба си кръгъл щит, което го правеше да прилича на костенурка. Над едното му рамо се подаваше дръжката на дълъг меч, а над другото се показваше нещо, прилично на арбалет. На десния му хълбок имаше къса сабя; на кръста му бяха окачени какви ли не ножове и боздугани плюс един дълъг бич от лявата страна. Носеше и огромна торба.

Миранда викна на езика на Кралството:

— Виждам, че не носиш нищо в ръка… поне засега.

Фигурата се придвижи внимателно и каза нещо на съвсем различен език. Миранда отвърна на кешийски, а бавно крачещият арсенал й отвърна на друг непознат език.

Накрая Миранда заговори на един рядък диалект от езика на кралството на Ролдем и съществото каза:

— А, ти си от Мидкемия! Стори ми се, че преди малко долових езика на делкианците, но очевидно съм ръждясал. — Той — защото гласът му звучеше като на мъж — допълни: — Исках да ти кажа, че ако се готвиш да отскочиш през тая врата, няма да е зле да можеш да дишаш метан.

— Имам средства да се предпазвам от смъртоносни газове — отговори Миранда.

Мъжът бавно се приближи и махна шлема си. Видя се почти момчешка физиономия — луничаво лице със зелени очи, обрамчено от сноп червеникава коса и приятелски усмихнато.

— Малцина, които минават през Пътя на световете, не ги притежават — но притеснението е направо ужасно. На Тедисио тежиш поне двеста пъти повече, отколкото нормално — това е името, дадено от жителите на онзи свят — и дори най-малкото движение ти струва огромни усилия.

— Благодаря ти — каза Миранда.

— За пръв път ли си на Пътя? — попита мъжът.

— Защо питаш?

— Ами, макар че си много по-могъща, отколкото изглеждаш — а аз съм първият, който би потвърдил, че външността подвежда — обикновено откриваме по Пътя на световете да се скитат без компания само дошлите за пръв път.

— Ние?

— Тези от нас, които живеем тук.

— Живеете на Пътя на световете?

— Несъмнено ти е за пръв път. — Той остави торбата си на пода. — Казвам се Гневливия.

— Интересно име — каза Миранда развеселено.

— Е, родителите ми не са ме кръстили така, но аз съм наемник и в моя занаят трябва да изглеждаш заплашително. Трудно е да се повярва, но това е животът. Освен това — той посочи лицето си — мога ли с тоя вид да внушавам ужас?

— Прав си, не можеш. — Миранда се усмихна. — Можеш да ме наричаш Миранда. Да, за пръв път идвам тук.

— Можеш ли да се върнеш в Мидкемия?

— Ако се обърна и мина назад двеста и двайсет врати, ще намеря нужната.

Гневливия поклати глава.

— Това е дълъг път. Има врата, която ще те отведе в град Илти в света, наречен Ил-Джаобон. Ако успееш да минеш два квартала до друг вход, без да те пресрещнат местните, ще намериш врата, водеща обратно към Пътя, съседна до вратата, която води към… Забравих коя точно е вратата на Мидкемия, но е една от тях. — Той се наведе, отвори торбата и извади бутилка. Порови още и откри две метални чаши. — Ще ми направиш ли компания да изпием по чаша?

— Благодаря — каза Миранда. — Наистина съм малко жадна.

— Когато за пръв път стъпих на Пътя на световете — каза мъжът, — беше преди около сто и петдесет години — скитах, докато почти не умрях от глад. Един мил крадец ми спаси живота в замяна на безкрайни поредици от напомняния за това, обикновено придружавани с молба да му направя услуга. Но пък ми спести големи неприятности. Знанието как да се движиш из тази зала е много полезно. А това е знание, което с най-голямо удоволствие ще споделя с теб.

— В замяна на…

— Бързо схващаш — ухили се Гневливия. — Нищо на Пътя не е безплатно. Понякога можеш да направиш нещо и да накараш другите да са ти задължени, но обикновено не става така просто. Има три вида същества, които ще срещнеш по Пътя на световете: едните ще се опитат да те избегнат и да си останат сами, други ще се опитат да се пазарят, а трети ще се опитат да извлекат полза от тебе. Втората и третата групи не са задължително едно и също нещо.

— Мога да се грижа за себе си — каза Миранда предизвикателно.

— Както вече казах, не би могла да бъдеш тук, ако нямаш някакви особени заложби. Но помни, че това се отнася за всеки друг, когото ще срещнеш. О, понякога се повяват и случайни бедни душици без никакви сили, таланти или възможности. Никой не знае как точно. Но те бързо минават през грешната врата, тичат към примамливо изглеждащи неща или стъпват в нищото.

— Какво се случва като стъпят в нищото?

— Ако знаеш точното място, попадаш в залата на огромен хан, известен под много имена. Държи го Джон. Ханът се казва просто „Ханът“ и Джон е известен с различни прозвища: Джон Клетвопазача, Джон Честния, Джон Точния, Джон Почтения и още дузина такива гръмки титли, така че кръчмата към хана се нарича обикновено „При Честния Джон“. Според последните изчисления има хиляда сто и седемнайсет известни входа към салона му. Е, ако не знаеш точното място… никой не знае, защото още нито един не се е върнал, за да разкаже какво има в празнотата. Това просто си е пустош.

Миранда се успокои. Любезното поведение на наемника я караше да мисли, че едва ли ще се опита да й направи нещо лошо.

— Ще ми покажеш ли някои от тези входове?

— Разбира се. Срещу определена цена.

— Какво да бъде? — попита тя и повдигна вежди.

— В залата има много ценни неща. Обикновено злато и други благородни метали, диаманти, скъпоценни камъни, актове за собственост на недвижими имоти, роби или различни дипломи, и разбира се, преди всичко информация. Има и необичайни неща: уникални вещи, лични услуги, обработване на действителността, души на онези, които никога няма да се родят, такива ми ти работи.

— А ти какво би желал? — попита Миранда.

— А ти какво имаш?

И пазарлъкът започна.

Два пъти за един ден Гневливия доказа колко е ценен. Миранда се смяташе за късметлийка, че той беше първият, когото видя, вместо някой отряд търговци на роби, работещи в различни измерения, които срещнаха след няколко часа. Лично тя изпитваше отвращение към робската институция.

Гневливия умъртви четирима стражи и търговци, които ги нападнаха, въпреки че те се опитаха да минат мирно край тях. Миранда смяташе, че би могла да се справи и сама, но бе впечатлена как Гневливия разбра точно момента, когато преговорите се провалиха и просна долу двама от пазачите още преди тя да се е настроила на защитна вълна. Преди да бе успяла да се обгради с предпазна аура, конфликтът приключи.

Освободиха робите — което изискваше много упорство и доводи от страна на Миранда, защото тя трябваше да заплати цената, която наемникът щеше да получи, ако прибереше робите и ги продадеше. Миранда изтъкна, че тъй като сега той е нает от нея, на практика действа като неин агент и тя може да прави с робите това, което й се понрави. Гневливия прие това твърдение като относително вярно и след като разсъди върху трудностите по изхранването и грижата за робите, реши, че получаването на още един бонус от Миранда може би е по-добро решение.

Втората среща беше с друга група наемници, които, изглежда, бяха склонни да не пречат на техния път, но Миранда бе сигурна, че биха действували по друг начин, ако беше сама.

Докато вървяха, тя постоянно научаваше нови неща.

— Значи, ако знаеш местата на Съединяващите врати, пътуването по Пътя може да бъде съкратено, така ли?

— Естествено — каза Гневливия. — Зависи от света и от това колко входове съществуват и как са разположени спрямо другите портали в залата. Тандероспейс например — той кимна към една врата, покрай която минаваха — има само този портал, който за нещастие се отваря в една жертвена камера в най-свещения храм на едни хуманоиди — канибали, склонни да излапат всяко същество, озовало се в тяхната светая светих. Това е свят, който рядко се посещава.

— Мерлин, от друга страна — той посочи друга врата малко по-напред от тях, — е търговски свят, който си служи с цели шест портала, които се използуват като комерчески канали, както между тамошните държави, така и от другите светове от Пътя. Знам, че светът, откъдето идваш — Мидкемия — има най-малко три врати. Ти коя от тях използва?

— Под кръчмата в Ла Мут.

— Аха, тази на Таберт. Добра храна, прилична бира и развалени жени. Обичам такива места. — Май се усмихна под шлема си. Миранда не можа да разбере как усети това. Може би от някакво мимолетно движение на тялото на наемника или от някаква нотка в гласа му.

— Как може да се научат тези входове? Има ли карта?

— Има — каза Гневливия. — В „При Честния Джон“. На стената на общата зала. Там могат да се видят известните граници на Пътя на световете. Последният път като бях там, имаше около трийсет и шест хиляди открити и подредени в списък врати или нещо такова.

— Онези, които откриват нови врати, по-късно предават съобщения в хана — или от Пътя, или от света, където е открит нов проход — продължи той. — Дори има някакъв легендарен скитник — забравих му името, — който изследва най-далечните и праща съобщения, които понякога пътуват години, за да стигнат при Джон. Той се е отдалечил толкова много от хана, че се е превърнал в мит.

— И колко дълго продължава всичко това? — замислено попита Миранда.

— Мисля, че Пътят на световете съществува от зората на времето — вдигна рамене Гневливия. — Тук хората и другите създания живеят от столетия. Изисква се известна дарба да оживееш в залата, така че това е примамливо за всички, които търсят… по-високи залози.

— А ти? — запита Миранда. — Би могъл да живееш добре в мнозина светове с таксата, която взе от мене.

— Не го правя толкова за богатство — каза мъжът, — колкото заради вълнението, което изживявам. Трябва да призная, че докато растях, ми беше малко скучно. Има светове, където мога да управлявам като крал, но това не ме привлича. В действителност се чувствам по-щастлив при обстоятелства, които биха влудили повечето разумни хора. Войни, убийства, кланета, интриги — това са нещата, с които търгувам, и малцина могат да се мерят с мен по умения. Това не е хвалба, защото вече си взех комисионата от теб, но да ти кажа простичко, ако веднъж свикнеш да живееш по Пътя, няма друг начин на живот.

Миранда кимна. Мястото наистина беше зрелищно: това буквално беше сборният пункт, кръстовището на всички познати и неизвестни светове.

— Колкото и да се радвам на компанията ти, Миранда — каза наемникът, — и колкото и да съм доволен от богатството, което ми обеща, аз все пак се уморявам. Макар че времето тук е без значение, умората и гладът са реални във всички измерения — поне в тези, които съм посещавал. А и ти все още не си ми казала накъде си се запътила.

— Това е защото наистина не знам къде отивам — каза Миранда. — Търся един човек.

— Мога ли да попитам кого?

— Един магьосник. Пъг от Звезден пристан.

— Никога не съм чувал за него — каза Гневливия. — Но ако има място, където нашите две желания могат да се срещнат, то това е ханът.

Миранда се чувстваше несигурна и се чудеше на вътрешната съпротива да приеме очевидното. Ако имаше център за общение по Пътя, тогава сигурно Пъг бе минал през хана и това беше най-логичното място да го търси. Но тя се страхуваше, че и други също го търсят и се интересуват от неговия маршрут, и предполагаше, че той полага усилия да прикрива следите си. Все пак предложението на наемника бе по-добро, отколкото да се скитат безцелно.

— Далече ли сме от хана?

— Всъщност не — отвърна мъжът. — През двете врати, които видяхме, има много къс път. — Той й кимна да го последва и след като минаха два портала, посочи празнотата.

— Първия път е много трудно. — Той посочи вратата срещу пустошта. — Забеляза ли надписа?

Тя кимна.

— Това е Халиали, красиво място, ако обичаш планините. Един от входовете, водещ „При Честния Джон“, се намира там. Просто стъпваш напред и чакаш да срещнеш стъпала или нещо такова в края на пустотата. — И като изрече тия думи, той навлезе в сивата празнота и изчезна.

Миранда пое дъх и се постара да повтори движението му. „Стъпало нагоре или надолу?“

Залитна напред: стъпалото беше надолу. Подхванаха я здрави ръце и тя широко отвори очи при вида на бялата вълна по тях.

Опита се да запази спокойствие, докато се освобождаваше от помощника си — триметрово създание, покрито със снежнобяла козина. В иначе идеално бялото покритие се отвориха тъмни дупки — две огромни сини очи и една уста. Чу се плачливо изохкване, после гласът на Гневливия:

— Ако имаш някакви оръжия, трябва да ги предадеш.

Тя забеляза, че той бързо се разтоварва от целия си арсенал, включително от някакви абсолютно непознати предмети, скрити по дрехите му. Миранда имаше само две ками, едната на кръста, другата прикрепена към вътрешната страна на прасеца на десния й крак, и бързо ги предаде.

— Собственикът се е научил още преди векове — каза наемникът, — че неговото заведение ще остане недокоснато, докато е неутрална територия за всекиго. Куад гарантира, че всеки, който е започнал безредици, няма да остане в салона по-дълго, отколкото е необходимо.

— Куад?

— Рунтавият приятел пред теб — отвърна Гневливия и когато минаха през вратата към салона, продължи: — Куад е от Коропабан — те са по-здрави от всички живи същества, почти неподатливи на магия; а и най-смъртоносните отрови трябва да се прилагат поне седмица, за да ги убият. Те са невероятни бодигардове, но едва ли ще можеш да накараш някого да напусне своя свят.

Миранда спря и зяпна. Салонът беше огромен, дълъг поне двеста и широк двайсет метра. Покрай дясната стена имаше един-единствен тезгях с десетки кръчмари, които бързо обслужваха клиентите. Покрай другите три стени имаше по два етажа галерии, една върху друга, натъпкани с маси и столове, осигуряващи удобни места, за да могат онези, които хапват и пийват там, да гледат към основния салон долу.

Тук се играеше на всички познати видове комар — от няколкото вида игри на зарове до забиването на ножове в каца с пясък. През тъпканицата се промушваха най-невероятни създания — и се поздравяваха, тъй като очевидно се срещаха понякога тук.

Други същества бързаха с подноси, отрупани с различни гърнета, кастрони, купи и чинии. Някои от ястията бяха поднасяни на невероятни същества — поне дузина от вечерящите в огромната зала създания бяха пълзящи — факт, който я караше да се чувства много неудобно. Но по-голямата част от клиентелата беше хуманоидна, макар че се мяркаха насекомоподобни или приличащи на кучета, ходещи на два крака.

— Добре дошла в „При Честния Джон“ — каза Гневливия.

— Къде е той? — попита тя.

— Ей там. — Наемникът посочи дългия тезгях. В близкия му край стоеше човек, облечен в странен костюм от блестяща тъкан и блестящи черни ботуши с остри върхове. Сакото му бе отворено отпред и откриваше бяла риза с дантели и перлени копчета. Под заострената яка имаше яркожълта връзка. На главата си носеше широкопола бяла шапка с червена панделка. Говореше свойски със същество, което приличаше на човек, само че с допълнителен чифт очи на челото.

Наемникът махна с ръка и Джон каза нещо на четириокия, който кимна и се отдалечи.

— Гневлив! Може би има една година, а? — каза Джон с широка усмивка.

— Не съвсем, Джон. Но почти толкова.

— Как измервате времето на Пътя? — попита Миранда.

Джон погледна наемника и той обясни:

— Моят сегашен работодател, Миранда.

С театрален жест Джон смъкна шапката си, наведе се и улови ръката на Миранда като за целувка, но устните му въобще не я докоснаха.

Тя бързо отдръпна ръката си — почувства нещо неприятно при контакта.

— Добре дошли в скромното ми заведение — каза Джон.

Внезапно очите на Миранда се разшириха.

— На какъв език говорите — вие да не сте…

— Разбирам, че това е първото ви посещение — каза съдържателят на хана. — Всъщност едва ли бих могъл да забравя такава прекрасна гостенка като вас. — Той им посочи една близка маса и хвана един стол. Миранда примигна за миг, преди да разбере, че я канят да седне. Не беше свикнала с това странно поведение, но като отчиташе разнообразието от обичаи, реши да не се засяга и му позволи да я настани.

— Говоря едно от малкото магически наречия, които са разрешени. То е не само полезно, но и необходимо. Ще призная, че нерядко имаме доста странни посетители, чиято личностна рамка е толкова чужда на повечето от нас — съществата с нормални усещания, — че дори съвсем елементарното общуване е невъзможно и затова прибягваме до подобна хитрост.

— Така си е — засмя се Гневливия.

— Но да се върнем към въпроса ви — продължи Джон. — Измерването на времето е просто. Извън Пътя на световете времето си върви както навсякъде другаде във Вселената, доколкото ми е известно. Но за да ви разясня какво имам предвид — това е измерение според времето на моя собствен свят. Суетно е, но тъй като съм собственик на заведението, мое право е да установявам правилата. Мога ли да знам от кой свят идвате?

— От Мидкемия.

— А, тогава времето ви е много близко до това, което използуваме тук. Разликата е може би само няколко часа в годината — достатъчно, за да затрудни летописци и философи, но в течение на един нормален живот разликата не е съществена — ще откриете, че между двата календара има само няколко дни разлика до вашия рожден ден.

— Когато за пръв път чух за Пътя — каза Миранда, — си мислех, че това е магическа порта, през която мога да видя другите светове. Нямах представа…

— Малцина имат — кимна Джон. — Но човеците, към които смятам, че принадлежите, са като повечето интелигентни създания — свикват бързо. И откриват полезни неща и после ги използуват. Също като нас, онези, имащи привилегията да ходят по Пътя на световете — ние също се приспособяваме лесно. Има твърде много причини да се стои на Пътя, твърде много облаги за онзи, който намери посоката към него, като не говоря за нас, ние сме станали жители на Пътя на световете, като сме изоставили предишните си връзки или най-малкото ги пренебрегваме.

— Облаги?

Джон и Гневливия се спогледаха.

— За да не ви досаждам, скъпа, ще ми кажете ли какво знаете за Пътя на световете? — попита Джон.

— Няколко пъти — отвърна Миранда — по време на мои пътувания чувах за Пътя. Известно време търсех начин да открия входа. Зная, че това е средство за пътуване през пространството, за достигане на далечни светове.

— А също така и през времето — намеси се наемникът.

— През времето ли? — попита тя.

— За да стигнете някъде далече, понякога е нужен цял живот. Пътят на световете намалява този период на дни, понякога и на часове.

— Но да се спрем на същността на въпроса — продължи Джон. — Пътят съществува независимо от обективната действителност, както сме свикнали да я определяме, когато стоим на повърхността на нашите собствени светове. Той свързва светове, които могат да се намират в различни вселени, в различни космически епохи, поради липса на по-точно понятие. Няма начин да узнаем. Поради това Пътят може да свързва светове от различни времена. Моят свят, една не особено впечатляваща сфера, обикаляща край едно незабележимо слънце, може би е умрял от старост преди вашият свят да е бил роден, Миранда. Откъде можем да знаем? Ако се движим през обективното пространство, защо да не го правим и през обективно време?

Той се усмихна.

— Точно поради тази причина тук, на Пътя, имаме всичко. Или ако не е точно така, то поне имаме всичко, което един смъртен би могъл да си пожелае. Ние търгуваме с чудеса, а също и с прозаични неща — всяка стока или подправка, всяка услуга или дълг. Ако може да си представите, че има място, където всичко се намира, то това е тук.

— Какви са другите облаги?

— Ами, за някои това, че на Пътя на световете не се старее.

— Безсмъртие?

— Или нещо много близо до това, за да се търси разликата — каза Джон. — Може да се приеме, че ние, които вече сме открили Пътя, притежаваме тази дарба, или по-точно, че като живеем тук, избягваме ледената ръка на Смъртта. Но все пак печалбите във времето не са нещо обикновено и малцина се отказват от тях доброволно. — Той махна с ръка към горните галерии. — Сред онези, които обитават стаите ми за гости, има неколкостотин, които се боят да напуснат Пътя и водят делата си в личните си помещения. Други пристигат тук като в единственото убежище от всички беди и опасности, докато трети прекарват част от дните си в други светове и част — тука. Но никой от посетителите на Пътя на световете не би се отказал от своите знания, след като е разбрал за облагите.

— Какво ще кажете за Черния Макрос?

При споменаването на това име и двамата мъже се спогледаха притеснено.

— Той е особен случай — отвърна Джон след малко. — Може би е агент на някоя висша сила, а може би самият той е висша сила; в крайна сметка е нещо извън това, което ние, смъртните тук, бихме могли да разберем. Малцина могат да кажат колко от това, което се говори, е истина и колко е легенда. Какво знаете за него?

— Само това, което са ми разказвали в Мидкемия.

— Това не е светът, където е роден — каза Джон. — В това съм почти сигурен. Но защо намесихте името му в разговора?

— Само защото е специален случай, както казахте и вие. Сигурно има и други.

— Може би.

— Като например Пъг от Звезден пристан?

Джон отново я погледна притеснено.

— Ако търсите Пъг, не бих могъл да ви помогна много.

— И защо?

— Намина тук преди няколко месеца. Беше решил да разгледа един странен свят, чието име не си спомням. Каза, че искал да направи някакво проучване, но се страхувам, че това беше просто измама.

— Защо мислите така?

— Защото нае няколко от приятелите на Гневливия, за да попречат на всеки, който би искал да тръгне подире му.

— Кого? — попита наемникът и огледа салона.

— Уилям Заклещващия, Джеремия Червения и Еланд Скарлет, Сивия убиец.

— Тия тримата — каза Гневливия — могат да направят доста бели. — Той се наведе към Миранда. — Мога да пренебрегна Джеремия: репутацията му е повече основана на слухове. Но Уилям и Еланд са опасни, а ако работят заедно — направо страшни.

— Приличам ли на пантатийка? — каза Миранда.

— Скъпа — каза Джон, — след толкова много животи, които прекарах на Пътя, външният вид е най-малкото, на което се доверявам. Вие например, заедно с очевидните си прелести, може да се окаже, че сте ми прадядо и това едва ли ще ме изненада — макар че искрено се надявам старецът да е мъртъв, защото го погребахме, когато бях на четиринайсет. — Той поклати глава. — Пъг от Звезден пристан е още един като Макрос, който не е от Пътя, а го използва от време на време. Но думата му тежи, както и златото му. Той си плаща и получава такава защита, каквато желае. Съветът ми е да не позволявате на никой друг в тази зала да разбере, че го търсите, и да откриете други начини за проследяване. В противен случай бихте могли да срещнете двама от най-известните наемници по Пътя на световете и един от най-страшните убийци само минута след като напуснете това приятно помещение.

— Моля, пийнете нещо освежаващо. — Честния Джон махна на някакъв дребен мъж да ги обслужи. — Ако искате помещения за известно време, ще видите, че цените ни са разумни. Ако не, надявам се, че ще прекарате приятно времето си, докато сте тук, и скоро ще ни посетите отново. — Той се поклони, докосна периферията на шапката си и се върна до тезгяха, за да продължи разговора си с четириокия мъж.

— Какво ще правим? — попита наемникът.

— Смятам да се поогледам. Надявам се, че Пъг не е в беда.

— Защо мислиш така?

— Никога не сме се срещали. Знам го само по име. Но знам, че няма да ме сметне за опасна.

— Аз също не съм го виждал, но Джон веднага се сети за него. Това означава, че репутацията му се шири все повече, а по Пътя това може да стане само ако имаш особено големи дарби. Чудно е, че се опасява от преследване… — Той повдигна замислено рамене.

Миранда бе склонна да приема наемника без особени резерви, защото нищо от казаното досега не я караше да го подозира. Но залозите бяха твърде големи и трябваше да внимава.

— Ако той не е искал да го преследват — подхвърли тя — и е склонен на такива крайни мерки, кой би могъл да го проследи?

— Има някои оракули… — почна Гневливия.

— Питах Оракула на Аал.

— Ако той не знае, значи никой не знае — отбеляза той. — Освен Куклоправача, разбира се.

— Кой е той?

— Създател на определени устройства. Някои от тях могат да се използуват за шпиониране на хора, мъчещи се да останат незабелязани. Но той си е малко шантав и непредсказуем. Не може да му се вярва много…

— Кой друг?

Сервитьорът дойде и постави студена кана с нещо прилично на бира пред наемника и голяма кристална чаша пред, Миранда, после направи истинско представление, докато разгъваше салфетките и ги поставяше в скута на Миранда и върху коленете на наемника.

— От господаря — каза той и се оттегли.

Виното беше превъзходно. Миранда отпи голяма глътка и усети, че е много жадна — и гладна.

— Има и един друг, казва се Куерл Дагат — изсумтя наемникът. — Занимава се само с информация. И колкото по-невероятно звучи едно съобщение, толкова повече му харесва. Поради тази причина е една крачка пред всички други събирачи на слухове.

Миранда повдигна салфетката, за да избърше устните си, и на пода падна едно сгънато листче. Тя го погледна, после вдигна поглед към Гневливия, който се наведе, взе го и й го подаде неразгънато.

Тя го взе, разгъна го и прочете единствената дума, написана на него. После попита:

— Кой е Мустафа?

— Най-подходящият човек, когото трябва да видим. — Гневливия се огледа и добави: — Там, горе. — И посочи към галериите.

Станаха и тръгнаха между масите, покрай непознати по вид и форма същества. Стигнаха до една стълба и се качиха до първата от двете галерии. Миранда с учудване разбра, че всъщност това са дълги балкони, от които навътре водят десетки коридори.

— Това част от хана ли е?

— Разбира се — отговори наемникът.

— Колко е голям?

— Само Честния Джон знае. — Той я поведе край редица магазинчета, предлагащи всевъзможен избор от стоки и услуги, някои развратни, други толкова извън закона, колкото Миранда не бе виждала на друго място, а много бяха просто неразбираеми. — Според слуховете Джон бил притежател на заведение в своя свят и избягал от родния си град след някакъв голям скандал. Тамошните хора го преследвали и той се вмъкнал във входа към Пътя и така се озовал в центъра на друга битка. Като видял това и не знаел как да постъпи, се хвърлил в пустошта срещу вратата, откъдето влязъл, и по този начин открил първия проход към това спокойно и сигурно място, където сега е изграден ханът.

Гневливия я поведе по един коридор и продължи:

— Мотал се в странната тъмнина, после по някакъв начин открил посоката назад към Пътя на световете, промъкнал се отново в родния си свят и като се убедил, че враговете му са се махнали, се прибрал в града си. После години наред е идвал отново на Пътя, изучавал го и търгувал. Когато понаучил повече за обществото тук, решил, че един хан ще го направи богаташ. Сключил няколко договора, наел работници и дошъл да направи малко заведение. Постоянно го разширявал и сега то е колкото цяло градче.

— И как е успял?

— Какво?

— Да стане толкова богат.

Гневливия се засмя и Миранда отново се смая колко момчешки изглежда.

— Според мен Джон може би е най-богатият човек във вселената. Той е в състояние да купува и продава световете, които е избрал. Но като много от нас, той е открил, че в крайна сметка богатствата са средство, за да може човек да се забавлява или да събира данни за това колко добре му върви в различните игри и финансови операции на Пътя на световете.

Стигнаха до врата, пред която висеше завеса, и Гневливия тихо подвикна:

— Мустафа, тук ли си?

— Кой пита?

Гневливия звънко се засмя, дръпна настрани завесата и с жест покани Миранда да влезе. Тя пристъпи и се озова в малка стая с една-единствена маса, на която гореше свещ. Иначе нямаше нищо забележително — нито картини по стените, нито други мебели, само още една врата, разположена точно срещу тази, през която бяха влезли.

Зад масата седеше мъж. Лицето му беше почти черно и приличаше на стара омазнена кожа. Брадата му беше бяла, но горната му устна беше избръсната, а главата му беше покрита със зелен тюрбан.

— Мир вам — каза той на езика на Джал-Пур и сведе глава.

— Мир и на теб — отвърна Миранда.

— Търсиш Пъг от Звезден пристан, нали? — попита той.

Миранда кимна. После погледна Гневливия и повдигна въпросително вежда.

— Мустафа е гадател — обясни наемникът.

— Трябва да преминеш през дланта ми със злато — каза Мустафа и протегна ръка. Миранда бръкна в пояса си, извади монета и я пусна в шепата му. Той я мушна в кесията си, без да я поглежда.

— Какво търсиш?

— Току-що го каза.

— Трябва да го кажеш ти, и то високо! — поясни Мустафа.

— Искам да открия Пъг от Звезден пристан — рече Миранда, като се опита да надвие раздразнението от спектакъла, предназначен да убеждава лековерници.

— Защо?

— Това си е моя работа — отвърна тя. — Но въпросът е сериозен.

— Мнозина го търсят. Той е взел предпазни мерки срещу тези, които го търсят и с които не желае да се среща. Как да знам, че не си една от тях?

— Един човек може да гарантира за мен — каза Миранда. — Но той е на Мидкемия. Томас, приятел на Пъг.

— Ездачът на дракони — кимна Мустафа. — Това е име, което онези, целящи да навредят на Пъг, едва ли знаят.

— Как мога да го открия?

— Той търси съюзи и е отишъл да говори с боговете. Потърси го в Небесния град, в Залата на Божията чакалня.

— Как да отида там? — попита Миранда.

— Върни се на Мидкемия — отговори Мустафа — и отиди в страната Новиндус. В планините, Стълповете небесни. Намери Залите на мъртвите, дома на загиналите богове. Там, на върха на тези планини, боговете очакват да се преродят. Отиди там.

Миранда стана и излезе, а Гневливия попита Мустафа:

— Истина ли е това? Или просто й разигра едно от представленията си?

— Не знам кое е истина — вдигна рамене Мустафа. — Казах само това, за което ми платиха да кажа.

— Кой ти плати?

— Пъг от Звезден пристан. — Старецът махна тюрбана си и се видя почти голо теме. Той се почеса и добави: — Предполагам, че това е фалшива следа. Останах с впечатлението, че Пъг е човек, който не иска да бъде открит.

— Става интересно — каза Гневливия. — Ще тръгна с нея. Може да има нужда от помощ.

— Не зная дали ще го намери, или не, но имам чувството, че ще й трябва доста помощ преди всичко това да свърши — поклати глава Мустафа. — Някакъв идиот е отворил критична порта към царството на демоните и в резултат на това две битиета започват да се смесват. — Той се прозя.

Гневливия понечи да попита какво означава всичко това, но се сети, че Миранда може да се отдалечи твърде много, така че бързо излезе.

В следващия миг другата врата се отвори и влезе дребен, но жилав човек с кестенява коса и тъмни очи. Лицето му бе обрамчено от късо подрязана брада и беше облечен в проста черна роба. Той бръкна в кесията на пояса си, извади няколко златни монети, подаде ги на Мустафа и каза:

— Справи се добре.

— Както винаги. Какво ще правиш сега?

— Мисля да организирам малко изпитание.

— Добре — каза Мустафа. — И ми съобщи, ако положението с царството на демоните се промени. Нещата могат да се усложнят, ако на свобода излязат повече, отколкото е нужно.

— Непременно. Сбогом, Мустафа — каза мъжът и потри ръце.

— Сбогом, Пъг — отвърна Мустафа, но докато изричаше тези думи, Пъг вече бе изчезнал.

14.

ПЪТУВАНЕ

Ерик и Били скочиха от конете.

Ру грабна юздите и отведе животните назад, докато двамата тичаха напред с извадени оръжия. Маневрата беше повторена по цялата редица.

След като преди две седмици напуснаха гостилницата на Брек в Шингази, Калис постоянно им провеждаше учения. Сега се упражняваха да действуват като пехота. При първия сигнал за атака един мъж от всеки трима трябваше да отвежда конете, зад линията на сражението, а другите двама да заемат отбранителна позиция. Мъжете се оплакваха, че няма смисъл да се спешават, но капитанът сякаш изобщо не ги чуваше.

Накор понякога казваше със смях:

— Човек и кон са много по-голяма цел, отколкото един мъж, скрит зад някой камък.

Ученията им бяха станали втора природа. Понякога не ставаше нищо; друг път отрядът на Хатонис, съставен от мъже от един род от Града на Змийската река, внезапно „атакуваше“ и резултатът често беше болезнен. Упражняваха се с тежки дървени саби и мечове, утежнени с олово, два пъти по-тежки от нормалния меч. Ерик можеше да се закълне, че собственият му меч е като перо в ръката му след седмиците учения с утежнените оръжия — предполагаше, че всъщност това е целта на занятието. Тежките учебни оръжия, от друга страна, можеха да причинят сериозни натъртвания и дори да счупят кост, а мъжете от Града на Змийската река пък като че ли изпитваха удоволствие от това да тормозят отряда на Калис.

Ерик не разбираше какво става в тази странна земя; знаеше, че Калис и Хатонис са стари приятели или най-малкото добри познати, но другите мъже от далечния град бяха или подозрителни, или завистливи. Той разпита и научи от един от ветераните, че воините от рода просто не са свикнали с такъв тип наемници и разбра, че само малцина началници като Хатонис знаят истинската цел на идването им в тези земи.

Чу трополене зад себе си и разбра, че Ру се връща със странните къси копия, които бяха взели от хана на Брек. Направени от меко желязо, те се използваха за хвърляне срещу противниците, за да ги наранят или да смъкнат шлемовете им. Удареха ли нещо веднъж, ставаха ненужни, защото се огъваха, така че противниковите бойци не можеха да ги хвърлят обратно. От близката падина се чу вик и внезапно върху тях се посипаха стрели. Ерик вдигна щита си и усети как две го удариха. Ядосан вик до него му показа, че Луис не е имал толкова късмет и е ударен от тъпия връх на някоя стрела — стрелите не бяха смъртоносни и не се забиваха при удар, но удряха силно.

Друг вик оповести началото на нападението и Ерик се изправи, грабнал едно от тежките копия.

— Готови! — изкрещя дьо Лунвил. Докато нападателите настъпваха, Ерик се напрегна — и като че ли прочете мислите му. Дьо Лунвил изкрещя:

— Изчакайте ги!

Бойците на Хатонис връхлитаха върху тях. Мъжете от отряда на Калис чакаха. После дьо Лунвил викна:

— Хвърляйте! — Бойците замахнаха и хвърлиха пилумите — така се наричаха на квегански меките къси копия. После оставиха лъковете и стрелите и с рев измъкнаха тежките си учебни мечове.

Ерик познаваше човека, който тичаше срещу него — едър мрачен тип, казваше се Патаки. Стегна се и понесе първия удар, като ловко го отби с щита си. Отстъпи леко вдясно и замахна с меча си — уцели Патаки по главата. Намръщи се, защото знаеше колко болезнен може да е ударът, независимо от това, че Патаки беше с шлем.

Огледа се и видя, че другарите му отблъскват атакуващите. След минута хората от клана хвърлиха мечовете и свалиха шлемовете си — наемнически знак, че се предават. Няколко души от отряда на Калис нададоха победоносни викове, но повечето само дишаха тежко — бяха яздили цял ден, а после веднага бяха въвлечени в битка — дори и наужким, тя допълнително ги изтощи.

— Прибирайте оръжията! — кресна Фостър.

Ерик вдигна учебния си меч на рамо и започна да събира пилумите. След миг чу Били да казва:

— А бе, този не мърда!

Обърна се и видя, че Патаки все още лежи с лице в прахта. Ру клекна, обърна го по гръб и каза:

— Май диша, ама изстива.

— Какво става? — викна дьо Лунвил и дотича.

— Ударих го по главата — отвърна Ерик. — Май ударих по-силно, отколкото трябваше.

— Май — присви очи дьо Лунвил, като че ли искаше да продължи да се заяжда. После внезапно се ухили: — Само така, момче! — Обърна се към Ру. — Лисни му една кофа вода и си събирайте нещата.

Ру вдигна очи към небето и се затича към конете, оставени малко по-назад. Грабна мех с вода и обля неподвижния мъж. Патаки се свести, седна, започна да плюе вода, после се изправи и се върна при хората си.

Ерик занесе пилумите, учебния си меч и щита там, където чакаха конете. Натовари всичко и изчака Ру. Когато дойде, приятелят му отбеляза:

— Ама наистина го тресна яката.

— Ти видя ли?

— Да. Били препъна онзи, който ме нападаше, така че видях всичко.

— Можеше да ми помогнеш.

— Защо? — отвърна Ру. — Ти се превръщаш в нещо ужасно по време на ученията с меч. Може би трябва да си пазиш силите за реалните сражения. Макар че май по-добре млатиш, вместо да сечеш.

Ерик се усмихна и поклати глава.

— Ще трябва да си намеря някой от бойните чукове на джуджетата — и ще разбивам даже и скали.

— На конете! — изрева Фостър.

Ерик и Ру застанаха до Шо Пи, Биго, Луис и Били. Отрядът чакаше. След това се чу заповедта за тръгване. Имаше още час дневна светлина преди да получат заповед за лагеруване, което щеше да бъде още два часа работа. Ерик погледна към слънцето — гневно червено кълбо, увиснало на запад, и каза:

— Дяволски горещо е за това време на годината.

— Тука сезоните са наопаки — каза Калис, който яздеше зад него. — В Кралството е зима, а тук — ранно лято. Дните стават по-дълги и по-топли.

— Страхотно — каза младежът. Беше прекалено уморен, за да се чуди защо капитанът язди зад него.

— Когато тренираме с хората от клана — каза му Калис с малко крива усмивка, — бъди малко по-внимателен. Патаки е племенник на Регин, водача на Лъвския клан. Ако му беше пукнал главата, отношенията ни можеше да се влошат.

— Ще се опитам да го запомня, капитане — каза Ерик.

Калис смуши коня си и препусна към началото на колоната.

— Шегуваше ли се? — попита Ру.

— Кой го е грижа? — намеси се Били Гудуин. — Прекалено е горещо да мислим и за това.

Биго, който яздеше до Били, каза:

— Странно.

— Кое? — попита Ру.

— Слънцето е вече червено, а има час, че и повече до залез.

Всички се вгледаха на запад.

— Какво ли е това? — попита Луис.

— Не знам. Става нещо, но е много далече оттук! — замислено каза Ру. — Може би капитанът ще обясни.

— Пожар е — тихо каза Шо Пи. — Много голям пожар.

Ученията продължаваха. Ерик и останалите нямаха много време да мислят какво правят — те просто го правеха. Дори ежедневната работа по изграждане на защитни укрепления стана нещо обичайно. Ерик престана да се учудва колко много работа могат да свършат мъжете от неговата малка група.

Щом обаче свикнеха и задачите станеха обичайни, Калис и дьо Лунвил променяха схемата — опитваха се постоянно да държат бойците нащрек. Ерик мислеше, че това е ненужно.

Пристигаха вестоносци със съобщения от шпионите на Калис. Армията на Изумрудената кралица напредваше към град Ланада.

Един ден Ерик чу разговора между Калис и Хатонис с един от вестоносците.

— Цели седем години между падането на Султ и обсадата на Хамса.

— Но нашествениците трябваше да се придвижат през горите на Ирабек — каза Хатонис.

— Три години между Хамса и Килбар, а после година между Килбар и Хайпур.

— След като контролират по-голямата част от континента, сигурно се стремят да ускорят напредването си — каза Калис.

— Може би армията става прекалено голяма — замислено се обади дьо Лунвил — и генералите се стремят да я ангажират в битки.

— Трябва да сменим посоката — каза Калис и се обърна към вестоносеца. — Остани да си починеш при нас и утре потегли на север. Съобщи на джешандите, че няма да вървим по техния път. Ще оставим течението на Змийската река и ще обърнем право на запад. Ще се опитаме да пресрещнем нападателите между Хайпур и Ланада. Търсете ни при Срещата на наемниците.

Ерик погледна към Змийската река. В далечината се виждаше огромна долина с гори и ливади, а зад нея — планински вериги. Трябваше да пресекат реката, да яздят до планините и след като ги пресекат, да се спуснат в долината на река Верда.

— Ще обръщаме ли към брода при хана на Брек? — попита дьо Лунвил.

— Не, ще загубим много време — поклати глава Калис. — Прати разузнавачи да потърсят удобно място за преминаване на реката.

Дьо Лунвил изпрати двама конници и след два дни те се върнаха с вестта, че са намерили място, където течението не е толкова силно и могат да се построят салове. Дузина мъже, включително Ерик и Биго, преплуваха първи, като мъкнеха въжета, за да могат другите да ги използуват при преминаването на реката. Останалите направиха четири сала, достатъчно големи, за да издържат по четири коня. Единият обаче се разпадна при второто преминаване и конете и хората паднаха във водата. Всички мъже се спасиха, но оцеля само един кон.

Имаше достатъчно коне, така че загубата на три не беше сериозна, но мисълта за удавените животни измъчваше Ерик. Той с притеснение откри, че мисълта за битки и загиващи мъже не му причинява болка, но представата за един кон с ужасени очи, който бавно потъва в речните води, го натъжава истински.

Долината продължаваше на запад с поредица от все по-стръмни поляни и накрая опираше в каменните склонове на планините. На десетия ден от похода един наблюдател се върна с вестта, че е видял група ловци.

Фостър взе шестима войници, сред които бяха и Ерик и Ру, и тръгнаха напред, за да разговарят с ловците. Ерик беше доволен, че все нещо нарушава монотонността на похода. Всеки ден беше едно и също — безкрайна езда, а колкото и да обичаше конете и работата с тях, Ерик не беше добър ездач и това, че дванайсет часа седеше върху седлото, като слизаше само за кратко, за да могат да си отдъхнат конете, бе по-изтощително и от най-тежките му дни в ковачницата. Същото мислеше и за правенето и развалянето на лагери и за сухата храна.

Планините тук бяха по-ниски от ония в родния му край, но за сметка на това бяха доста повече. Трите големи върха на Даркмоор бяха заобиколени с много хълмове, но в действителност нямаше други планини, а предимно високи плата и каменисти склонове. Тук височините бяха по-скромни, но за сметка на това планините бяха по-трудно достъпни и стръмни, с внезапно издигащи се ридове и затворени котловини и каньони, в които течаха потоци и реки. Склоновете бяха гористи и никой от върховете не се издигаше достатъчно високо, за да предостави удобна точка за наблюдение. Ерик разбираше, че горите осигуряват добро прикритие за тях, но че създават и неудобства.

Ловците ги очакваха на уговореното място. Фостър скочи от коня си, подаде юздите на Ерик, намести меча си и пристъпи напред с разперени ръце.

Ловците бяха облечени с домотъкани дрехи и дълги вълнени панталони. Ерик си помисли, че някъде наблизо има подходящи пасбища за овци и кози. Всички носеха лъкове и изглежда, умееха да си служат с тях.

Водачът им, сивобрад мъж, пристъпи напред, за да преговаря с Фостър. Останалите трима не помръднаха. Ерик се огледа, но не видя следи на коне; тези хора ловуваха пеша. Това бе по-подходящо, отколкото да караш коня си да се катери като магаре или като коза. Ако ловджийското селище беше някъде горе по склоновете, конете биха били само пречка; можеха да бъдат дори и опасност.

Двама от ловците си приличаха доста с водача, докато третият му приличаше само по начина на държане. Ерик реши, че двамата са синове на сивобрадия, а третият може би е зет.

Фостър бръкна в туниката си, извади тежка кесия, отброи няколко златни монети и се обърна към хората си.

— Чакайте тук. — Той им кимна да наблюдават ловците да не побегнат със златото. — Ще доведа другите. Тези мъже знаят през планините път, който е безопасен за конете.

Ерик погледна към стръмния склон пред тях и каза:

— Надявам се.

Зачакаха. Ловците тихо говореха нещо. После онзи, който бе малко по-различен, забърза към дърветата.

Един от войниците, казваше се Грийли, кресна:

— Ей, къде отива тоя?

Ловецът спря. Грийли се оправяше с местния език, но планинците очевидно бяха озадачени от въпроса.

— Опасявате се от предателство ли? — попита сивобрадият.

Като видя, че и четиримата ловци са готови да опънат лъковете, ако ги обвинят в измяна, Ерик бързо погледна Ру и той се намеси:

— Сигурно изпраща зет си вкъщи, за да съобщи, че довечера той и синовете му няма да се приберат за вечеря. Прав ли съм?

Водачът на ловците кимна и зачака. Грийли рече:

— Е, добре…

Сивобрадият махна на зет си да тръгва, после каза:

— И утре също. Предстоят два трудни дни до билото, а и няма да е по-лесно по надолнището. Но минем ли билото, няма да се нуждаете повече от помощта ми.

Последваха петнайсетина минути мълчание. Най-сетне чуха тропота на приближаващи коне — отрядът, предвождан от Калис, идваше. Капитанът яздеше отпред и когато приближиха, заговори на ловеца. Разговорът беше толкова бърз, че Ерик не можа да разбере почти нищо.

Но Калис изглеждаше доволен и се обърна към всички.

— Това са Кирзон и синовете му. Знаят проход през планината към река Ведра. Пътят е тесен и труден.

Два часа следваха ловците по тясна пътека, извиваща се по хълмовете. Пътуването беше опасно и затова се придвижваха бавно — всяка грешка можеше да причини нараняване на ездача или на коня. Накрая стигнаха до малка поляна, ловецът поговори с Калис, капитанът кимна и съобщи:

— Оставаме тук и ще продължим в зори.

Дьо Лунвил и Фостър започнаха да крещят заповеди. Ерик и Ру отговориха отсечено, без да се замислят, и се заеха с конете — разседлаха ги и ги оставиха да пасат.

През това време останалите мъже от отряда вече почти бяха изкопали рова около лагера. Ерик грабна една мотика и се присъедини към тях. Не след дълго ровът и валът бяха готови, сложиха и пускащата се врата, която служеше и за мост над рова. После започнаха да трамбоват вала. Ру и още няколко души забиваха дървени пръти, завършващи с железни шипове, на еднакви разстояния по ръба на вала. Когато всичко беше готово, се заеха с вдигането на шестместните палатки — правеха ги от платнищата, които всеки носеше със себе си. Оставиха вътре навитите си на руло постелки и се върнаха в средата на плаца — супата вече вреше.

По време на похода се хранеха със сух хляб, плодове и когато беше възможно, зеленчукова супа. Отначало Ерик и някои от новаците мърмореха заради липсата на месо, но после се съгласиха с по-старите войници, които твърдяха, че тежката храна пречи в похода и боя. Ерик разбираше, че макар мислите за горещото печено месо, овнешкия бут или месните пайове на майка му да карат устата му да се пълни със слюнка, никога не се е чувствал така здрав.

Засърбаха горещата супа от зеленчуци, говежда мазнина и брашно, което я правеше по-гъста. Ру се обади:

— Ще ми се да имаше и малко мек хляб, а не да топя тоя камък в паницата.

— На грешниците в ада сигурно им се ще студено питие или поне вода, момче — каза Фостър, който минаваше наблизо. — Радвай се на това, което имаш. Утре сме на пътни дажби.

Мъжете започнаха да мърморят. Сушените плодове и сухарите бяха хранителни, но безвкусни и се преглъщаха трудно. Това обаче, което липсваше най-много на Ерик, беше виното. Той бе израснал в Даркмоор и виното бе за него нещо естествено като водата. Качеството на виното, произвеждано в района, беше почти легендарно и най-евтиното трапезно вино бе много по-добро от виното от другите краища на Кралството. Преди да отиде в Крондор той нямаше и представа, че виното, което не бе достатъчно скъпо, за да оправдае транспортните разходи, може да струва толкова скъпо в кръчмите в града на принца.

Той сподели това с Ру, който рече:

— Точно това може да бъде началният старт за едно предприемчиво момче като мен.

— Какво? — попита Биго, който седеше от другата страна на огъня. — Смяташ да мъкнеш бутилки в Крондор и да губиш пари?

— Когато моят тъст Хелмут Гриндъл ме снабди с достатъчно злато — присви очи Ру, — ще доставям най-доброто вино на всяка маса в Западните владения.

— Дори още не си видял момичето! — засмя се Ерик. — Докато се върнем, тя може би ще се е омъжила и ще има цяла сюрия деца!

— Ако се върнем — изръмжа Джером Хенди.

Внезапно настъпи мълчание.

Ерик бе натоварен да ръководи превеждането на неоседланите коне през планините заедно с още петима души. Една от изненадите беше, че Накор сам се предложи за тази цел. Повечето хора биха преценили язденето след конете като неприятно поне заради праха, но любопитният исаланец намираше работата за много интересна. За облекчение на Ерик се оказа, че е достатъчно вещ познавач на конете.

На два пъти трябваше да се спускат по стръмни сипеи и конете или трябваше да се запъват с предните си крака — една от позите, които най-малко обичаха — или да се научат да хвърчат.

Ерик замери една кобила с камък и кресна:

— Кранта с кранта! Искаш да те кълват гарваните ли?

Накор винаги яздеше най-близо до ръба от всички и когато Ерик го предупреди, че рискува да стане на кайма, дребният мъж се усмихна и каза:

— Няма страшно. Макар че кобилите понякога са много глупави. Особено в горещо време.

— Те нямат достатъчно ум дори когато се заплождат. Добре, че нямаме с нас жребци.

— Някога имах жребец — каза Накор. — Голям черен жребец. Подари ми го императрицата на Велики Кеш.

Ерик го погледна.

— Това е… интересно. — Също като другите, които вече познаваха Накор, той не искаше да го нарича лъжец, макар че много от нещата, които дребосъкът разказваше, бяха направо невероятни. Но той никога не казваше, че може да направи нещо, което не можеше да докаже, така че хората постепенно бяха почнали да вярват дори и на най-невероятните му истории.

— Но той умря — каза Накор. — Беше чудесен кон. Тъжно ми бе да го гледам как си отива. Яде някаква отровна трева и се поду.

Вик от предните редици предупреди Ерик, че стадото се струпва на едно място, и той изпрати Били Гудуин да пази конете, докато минават през тясното дефиле. Щом го преминеха, можеха да започнат спускането към долината на Ведра.

След малко стигнаха билото, изчакаха да минат всички и Ерик се присъедини към Били и Накор в края на групата.

— Е, свършихме — каза Били.

Внезапно кобилата на Накор захапа коня му и той отскочи.

— Внимавай! — кресна Накор.

Били изпусна юздите и тежко падна на земята. Ерик скочи от коня си и се затича да го вдигне. Конят на Били се запъти в тръс след хергелето.

Били бе втренчил очи в небето. Главата му лежеше върху голям ръбест камък и под нея се разширяваше тъмночервено петно.

— Как е Били? — викна Накор.

— Мъртъв е — отвърна Ерик.

След миг мълчание Накор тихо каза:

— Ще наглеждам конете. Вземи го, за да го погребем, когато е възможно.

Ерик се наведе, за да нарами Били, и внезапно се сети как бе влачил мъртвия Тиндал.

— По дяволите — каза той и сълзите потекоха по страните му.

Спомни си, че от тези, които бяха осъдени на обесване в Крондор, Били трябваше да умре първи.

— По дяволите — повтори той и стисна юмруци. — Защо?

Питаше боговете.

Преди миг Били бе седял на коня си; в следващия беше мъртъв. И причината за това беше внезапното движение на един зле обучен кон, ухапан от една побъркана от жегата кобила…

Ерик пое дълбоко дъх и се наведе да вдигне покойника. Тялото беше изненадващо леко.

Прехвърли трупа на Били през гърба на коня, точно пред седлото, после яхна коня си и бавно пое след отряда.

— Проклятие! — прошепна отново, като се опитваше да надвие страха и безпомощния си гняв.

На мястото на Били в палатката им дойде Натомби, кешиец. Държаха се с него дружески, но все пак с известна официалност. Макар че беше нов в групата, ученията бързо ги сближиха — той знаеше точно какви задължения има, без да трябва да му се казва.

Два дни след като прехвърлиха хребета, Кирзон и синовете му им посочиха пътя надолу и си тръгнаха.

Ерик се върна към обичайните си задачи, макар че трудното спускане западно от планините му отнемаше почти цялото време и не му оставаше време да мисли. Помъчи се да погребе всички спомени за Били и да продължи напред.

Пет дни след като пресякоха планините отново се изправиха пред високи възвишения. Ерик тръгна напред с Калис, за да разузнаят дали пътят е чист. Пътуването със седемдесет и пет конници и още трийсет коня в резерв беше трудна работа дори и при най-благоприятните условия, а при такъв терен бе почти невъзможно.

Изкачиха една височина и Ерик възкликна:

— Да ни пазят боговете!

В далечината на север се издигаше гигантски стълб дим, който забулваше слънцето.

— Колко далеч е това? — попита младежът.

— Поне сто километра — отвърна Калис. — Сигурно палят всяко селище и ферма на една седмица път от Хайпур. Вятърът духа на изток, иначе бихме усетили и саждите.

— Вече почти ги усещам. — Очите на младежа леко го засмъдяха.

— Ще стане още по-лошо, като наближим — каза Калис със странната си крива усмивка.

Поеха обратно да намерят по-лек път от този, по който бяха дошли.

— Капитане — каза Ерик, — каква е възможността да оцелеем и да се приберем?

Калис се засмя.

— Ти си първият, който не удържа и реши да попита. Чудех се кой ли ще бъде.

Младежът не каза нищо.

— Мисля — продължи сериозно Калис, — че шансовете ни да се приберем са такива, каквито ги направим. Само боговете знаят колко налудничав е този план.

— Защо не накарате някого да се промъкне в редиците им, да разузнае и после да се върне и да докладва?

— Добър въпрос — рече Калис. — Опитахме се. И то на няколко пъти. — Той се огледа, като че ли разузнаването му бе станало навик. — На нашата земя има постоянни армии — и в Кралството, и в Кеш. Тук или си боец на семейството или на клана, или си дворцова стража на някой градски владетел, или пък си наемник. По принцип армиите са наемнически.

— Но след като всички са наемници, значи е лесно да внедрим наш човек.

— Отделният човек привлича внимание, особено ако не знае обичаите — каза Калис спокойно. — Съвсем друго е, когато става дума за отряд наемници от далечен край. По тези земи това не е нищо необикновено. И дори доста се цени. Така че аз съм Калис, а вие — Пурпурните орли, а и тук никой не се заглежда в елф, живеещ сред хората. „Дълговечен“ начело на подобен отряд е рядкост, но все пак не е нещо нечувано. Ако се появиш по тукашните земи сам, Ерик, това ще се приеме като резултат на магия или на предателство. Но като член на моя отряд никой не би се усъмнил в тебе. — Той помълча, като гледаше заоблените хълмове, които се спускаха към речната долина. — Красиво е, нали?

— Да — отвърна Ерик.

— За пръв път дойдох по тези земи преди двайсет и четири години — каза Калис. — След това идвах още два пъти, веднъж начело на армия. Оставил съм след себе си толкова гробове, колкото не можеш да си представиш.

— Подочух нещо от дьо Лунвил и Накор, когато бяхме на Острова на чародея — отговори Ерик. — Било е ужасно.

— Да, наистина беше ужасно. Много войници бяха избити. До един опитни бойци. Фостър, дьо Лунвил и малцина други успяха да избягат заедно с мен, и то само защото имахме късмет да тръгнем в посока, в която врагът не предполагаше, че ще се насочим. — Калис отново замълча. — Ето защо се съгласих с плана на Боби и убедих принц Арута, че само отчаяни мъже, решени да живеят на всяка цена, биха могли да се справят с такава задача. Войниците загиват за родината или за слава, но ние се нуждаем от мъже, които ще направят всичко възможно, за да останат живи, и няма да ни предадат.

— Да, от войници не стават наемници — каза Ерик.

— Това също. Ще срещнем хора, които ще променят представата ти на какво е способно човечеството, и това, че ги познавате, няма да ви направи по-добри. — Той се вгледа в младежа, като че ли го изучаваше. — Ти си част от една странна група. Внимателно търсехме хора, които да обучим така, че да са агресивни, да не се колебаят заради празни идеали, да бъдат толкова груби и твърди, колкото тези, между които ще се озовем — но търсехме хора, които да са нещо повече от обикновения престъпен боклук. Търсехме мъже, които да изпълняват командите, когато му дойде времето, а не да побегнат.

Той се усмихна, сякаш нещо го беше развеселило.

— Или в крайна сметка да побегнат, но натам, накъдето трябва, и да запазят духа си и информацията, която са научили. Знаеш ли, мисля, че трябва да наглеждам по-добре хората от вашата група. Повечето от мъжете, които сме подбрали, са главорези, които с готовност биха убили бабите си за един петак, но вие сте хора със странни характери. Ако приятелят ти Биго започне да говори за Богинята на смъртта — това е ужасен образ по тези земи, наречен Хали-ши, на която се молят само тайно и насаме — или ако Шо Пи започне да обсъжда философски проблеми с някой тъп пияница, с каквито неминуемо ще се запознаем, ще трябва да плащаме с кръвта си. Ще кажа на дьо Лунвил като правим довечера лагера, вие шестимата да сте по-близо до моята палатка.

Ерик не отговори нищо. Беше учуден, че Калис знае толкова много за тях — даже беше разбрал за теориите на Биго за Богинята на смъртта и за житейските възгледи на Шо Пи. Не беше сигурен и дали това, че ще са близо до капитана, дьо Лунвил и Фостър ще е удобство или неприятност за тях.

Минаха няколко дни, през които внимателно се спуснаха по планината и накрая се озоваха в долините. На петия ден, откакто бяха напуснали планините, приближиха едно село, разположено на главния път между Ланада и Хайпур. Селяните бяха избягали, защото всеки военен отряд обикновено ограбваше завоюваните земи. Калис зачака на празния площад в центъра на селището, докато войниците пояха конете на една стара чешма.

От близките дървета излезе млад мъж и попита:

— От кой отряд сте?

Явно беше готов да побегне при първия знак за опасност.

— Ние сме Пурпурните орли на Калис. Кое селище е това?

— Уенат. На кого служите?

— Ние сме свободен отряд.

Селянинът не беше много доволен от отговора. Викна нещо на някого в горичката, изслуша отговора и после каза:

— Ние сме подчинени на жреца-крал на Ланада.

— На какво разстояние оттук се намира Ланада?

— На един ден езда по южния път.

— Слезли сме по на юг, отколкото исках, но рано или късно ще срещнем армията — каза Калис на дьо Лунвил.

— Или тя ще ни срещне — отвърна сержантът.

— Разположете лагера на поляната от източната страна на селото — нареди Калис. После се обърна към селянина, който всеки момент бе готов да побегне. — Предлагаме сделка. Трябва ни храна: брашно, месо, плодове, зеленчуци и вино. Плащаме в брой.

— Бедни сме. Нямаме нищо за продан — каза младият човек и отстъпи към дърветата.

Групата на Ерик беше застанала точно зад Калис и Биго, който слушаше разговора, се обади:

— Ха, нямали нищо! Това е богат край! Сто на сто са скрили доста неща из тукашните гори.

— И сто на сто към нас са насочени доста лъкове — допълни Луис.

— Плащаме в злато — провикна се Калис, извади една кесия, обърна я и от нея на земята паднаха десетина златни монети.

Като по сигнал се появиха група мъже, всички въоръжени. Ерик ги огледа. Бяха фермери, но държаха оръжията си уверено. Очевидно често им се налагаше да се бият, за да защитават имуществото си, и младежът беше доволен, че Калис е човек, който предпочита да плаща, а не да граби.

Водачът на жителите — възрастен накуцващ мъж с дълъг меч зад гърба, се наведе, събра златните монети и попита:

— Ще се разберем с мир, нали?

— Дадено! — каза Калис и му протегна ръка.

Иззад дърветата заизлизаха мъже, последваха ги жени и деца. След малко на малкия площад се оформи типичен селски пазар.

— И къде крият всичко това? — попита Ру, като сочеше гърнетата с мед, стомните с вино и кошниците с плодове, които се появиха сякаш от нищото.

— Често са нападани и са научили как да крият нещата си — отбеляза Биго.

— Имат вид на добри бойци, макар да са селяни — обади се Шо Пи.

— Мисля, че сме в красива, но доста сурова страна — каза Ерик.

Калис чакаше. Никой не знаеше какво чака. Селяните се отнасяха предпазливо към наемниците — пазаряха се с готовност, но не бяха радушни. В селището нямаше кръчма, но един от местните вдигна нещо като павилион и продаваше нелошо вино и бира. Фостър предупреди да не вижда пияни и заяви, че ще нашиба с камшик всеки, който не може да стане сутрин.

Всеки ден изучаваха нови умения и практикуваха нови хватки. След седмица един от стражите, поставен в северния край на селището, викна:

— Конници!

Фостър се развика и учебните мечове незабавно бяха заменени със стоманени. Онези, които бяха определени да стрелят с лъкове, на бегом се насочиха към позицията, от която можеха да контролират селището — с тях отиде и Фостър, — а дьо Лунвил и Калис заедно с останалата част от отряда заеха защитни позиции в северния край на селото.

— Бързо се приближават — каза Калис.

Няколко конници препускаха към селото. Когато се приближиха, всички видяха метала, проблясващ по тях.

— Не биха бързали толкова, ако не знаеха, че сме тук — отбеляза Биго.

— Погледнете селото — обади се Ру.

Ерик се обърна и с учудване забеляза, че селото отново е празно.

— Ама знаят как да се крият, нали?

Групата конници наближи съвсем и изведнъж Калис извика:

— Праджи!

Водачът на конниците вдигна ръка и зави към него. Хората му го последваха. И шестимата бяха наемници, или най-малкото облечени като такива, а човекът, който ги водеше… Ерик никога не бе виждал толкова грозен човек. Лицето му беше сякаш от грубо ощавена кожа, с огромен нос и рунтави вежди. Дългата му коса, почти побеляла, беше вързана на опашка.

Грозникът скочи от коня и се приближи към защитните позиции.

— Калис!

Капитанът пристъпи напред и двамата се прегърнаха, като се затупаха тежко по гърбовете. После мъжът каза:

— Не си се състарил и с един ден, по дяволите! Проклети дълговечни копелета — свивате всички хубави жени, после идвате отново и сваляте дъщерите им.

— Очаквах да те видя на мястото на срещата — каза Калис.

— Няма да има среща там — каза Праджи. — Хайпур е превзет.

— И аз така чух.

— Точно затова сме тук, а не вървим по бреговете на Змийската река.

Фостър кимна на Ерик и на другарите му да се погрижат за конете на новодошлите. Докато вземаха юздите, те успяха да ги огледат — бяха корави мъже, но адски уморени.

— Направо ни съсипаха — каза Праджи. — Излязох на разузнаване с малка група; приближихме се до обсадата, колкото е възможно по-близо, но зеленокожите имаха по-добри ездачи и ни подгониха яко. Даже нямах време да им кажа, че търсим работа. Няма преговори. Или си с тях, или те нападат. — Той посочи хората си. — Като ни притиснаха, бяхме принудени да се пръснем. Половината от момчетата побягнаха към джешанди с Вая. Смятахме, че ще се насочите натам, но предположих, че може да сте поели към Махарта, и реших да мина по този път. Надявах се да сте пратили съобщение къде се намирате. Дайте да пийна нещо — гърлото ми залепна от прахоляка, докато дойдем от Хайпур.

— Пийнете — каза Калис. — Ще поговорим по-късно.

Той заведе мъжете до павилиона и селяните постепенно започнаха да се появяват. Ерик и другите се заеха с конете. Бяха яздени безжалостно, дишаха тежко и бяха потънали в пот. Свалиха им седлата и почнаха да ги разхождат — трябваше да се поохладят преди да им дадат да пият или да се хранят, иначе щяха да им се подуят коремите.

После Ерик ги прегледа да провери дали някой не е окуцял. Прибра се в палатката си едва когато се увери, че всички коне са наред.

Другарите му се излежаваха. Той знаеше, че само след секунда може да последва нова команда, затова използва удобния момент и се отпусна на постелката си.

— Легионерите — каза Натомби — винаги използуват възможността за почивка, дори и само за минутка.

— Кои? — попита Луис.

— Вие им казвате воините-псета — каза кешиецът. — В стари времена са ги държали далеч от градовете, вързани като кучета, и са ги пускали само срещу враговете на империята.

Като Джедоу, така и Натомби си бръснеше главата и тъмната му кожа подчертаваше блестящо белите му зъби и живите му очи. Почти черните му ириси караха Ерик да си мисли за скрити тайни.

— Много подробности знаеш, май и ти си бил псе, така ли? — попита Биго насмешливо.

Всички се разсмяха.

— Не, глупаци, аз бях легионер — изсумтя Натомби и седна на постелката си. Главата му почти докосваше тавана на палатката. Той постави юмрук на гърдите си. — Служех в Девети легион, от низината Оверн.

— Е, голяма работа — каза Луис небрежно, все едно това въобще не го впечатляваше.

— В моята страна Кеш е в сърцето на империята — обади се Шо Пи. — Аз съм исаланец, но ние сме под управлението на Велики Кеш. Легионерите са сърцето на армията. Как един легионер се е озовал толкова далече?

— Късмет — повдигна рамене Натомби.

— Това не е много добро обяснение — засмя се Биго.

— Охранявахме един човек — много известна личност, благородник. Пътувахме към Дърбин. И там изпаднах в немилост.

— Жени, комар или какво? — попита Биго, очевидно заинтересуван. Натомби беше нещо като загадка за тях, макар да споделяха палатката си с него повече от седмица, след като Били загина.

— Допуснах охраняваният да умре от ръцете на убиец. Бях разжалван и избягах.

— Допуснал си да умре? — попита Ру. — Беше ли на пост?

— Бях капитан на Легиона.

— А аз — кралицата на Летния празник — изсмя се Биго.

— Истина е. Но сега съм като вас — престъпник, живеещ времето, подарено му от друг. Моят живот свърши и сега живея чужд живот.

— Това не ни прави особено ценни — отбеляза Биго.

— Как беше в Легиона? — попита Ру.

— Знаеш — усмихна се Натомби. — Нали и ти живееш като легионер.

— Какво искаш да кажеш? — Ру изглеждаше притеснен.

— Това е типичен легионерски лагер — отвърна Натомби.

— Вярно е — съгласи се Шо Пи. — Поделенията, походите, ученията — всичко е като в Легиона.

— Калис, нашият капитан, е много умен човек — каза Натомби. — Учи ни да оцеляваме, защото, мъжки казано, няма армия на тоя свят, която може да се изправи срещу Легиона от Оверн и да оцелее. Нито една от армиите тук не се е изправяла срещу Легиона на Кеш. Когато се сблъскаш с някого, хубаво е да го биеш с тактика, която не е срещал. Това значително увеличава шанса да останеш жив.

Луис, който си почистваше ноктите с върха на камата си, я изправи на върха на един от пръстите си, после я пусна надолу, сграбчи я за дръжката и я заби в прахта. Втренчи се в нея, докато още трептеше от удара, и каза:

— Точно това е въпросът, нали, приятели? Оцеляването.

15.

СЕЛИЩЕТО

Наблюдателят извика.

— Конници!

Ерик и другарите му оставиха заниманията си и измъкнаха оръжията си. Откакто бе пристигнал миналата седмица, Праджи беше предупредил Калис, че отряди бягащи след разгрома на Хайпур може да се насочат на юг. Вече на два пъти бяха минавали групи войници, но заобикаляха селото, щом забелязваха укрепленията, които Калис бе наредил да изградят със съгласието на селяните.

Ерик не бе сигурен дали капитанът наистина смята да защитава селището, или просто се стреми да обучи хората си при различни бойни ситуации. Там, където преди имаше обикновено селце, сега се издигаше внушително укрепление. Около селището бе изкопан ров, като изкопаната земя бе послужила за основа на укрепленията. Поставени бяха две порти с железни пръти, една от северната и една от южната страна на селото, всяка окачена на дебели дъбови греди. Ерик лично бе наблюдавал изковаването на скобите, пантите и другите железни части за портите.

Селската ковачница беше запусната преди години, когато последният ковач бе починал, но старата наковалня все още беше на мястото си. Нямаше пълен комплект ковашки сечива и Ерик трябваше да се справя с тези, които бяха останали, за да подковава конете. Ако имаше достатъчно време, с тези сечива можеше да си направи и други и да се опита да възстанови ковачницата. Всеки път, когато погледнеше портите, изпитваше чувство на гордост — необходима беше доста сериозна обсадна машина, за да ги събори. Той дори смяташе, че евентуалните нападатели по-скоро ще се опитат да пробият стената от греди или може би да я запалят, отколкото да атакуват някоя врата под обстрела на защитниците върху стените.

Той стисна щита си и погледна Калис и следващите го плътно Фостър и дьо Лунвил, които слизаха от наблюдателната кула, построена в центъра на селото. Кулата, издигната върху огромна купчина пръст, им даваше възможност да оглеждат местността на голямо разстояние и ги предпазваше от опасността някой по-голям боен отряд да се приближи незабелязано.

Ерик и Ру забързаха към определените им места, като всеки мълчаливо проверяваше дали оръжията му са наред. Ру носеше десетина тежки метални стрели и Ерик си помисли колко е заякнал приятелят му, откакто напуснаха Рейвънсбърг.

Сети се за майка си и за Розалин и му домъчня, но мисълта му бързо се върна към приближаващите се конници.

Бяха трийсетина мъже, всички калени воини, както личеше от външния им вид. Начело яздеше грамаден мъж на средна възраст, с увиснала до корема сива брада. Той махна на двама от хората си да обиколят и разгледат укреплението и забави ход. Когато стигнаха на разстояние, от което можеха да се чуват, извика:

— Хей, в крепостта!

— Кои сте вие? — попита Калис от стената.

— Редовните части на Билбари, преследвани след падането на Хайпур. — И като огледа хората си, добави: — Това, което остана от нас.

Ездачите, изпратени да огледат, се върнаха и сигурно докладваха на водача си, че това е крепост, а не обикновена барикада.

— Кой си ти? — попита отново Калис. — Познавам Билбари.

— Аз съм командирът. — Водачът отново се огледа. — Билбари загина, а ние получихме един ден милост след падането на града. Казвам се Цила.

Праджи застана до Калис и Ерик и каза:

— Знам ги. Не са лоши бойци, макар че не бих искал да споделям с тях палатката си. Но ще зачитат мира в лагера.

— Мога да ви пусна в укреплението — викна Калис.

— За колко време?

— Два дни — отвърна капитанът.

— Повече от достатъчно. — Цила се засмя. — Честно и справедливо. Кой командва тук?

— Аз. Калис.

— Пурпурните орли на Калис? — попита Цила, докато слизаше от коня си.

— Същите.

— Чух, че си загинал при Хамса — каза Цила, докато Калис даваше знак да отворят портите.

— Слезте долу, но бъдете нащрек. Отначало може би ще влязат с мир, но после, когато вече са вътре, могат да се отметнат — каза Фостър на Ерик и другарите му.

Всички мисли и подозрения за такова предателство изчезнаха, когато мъжете влязоха в селището. Това бяха измъчени, изтощени хора. Ерик забеляза, че много от конете са ранени и всички са с възпалени копита. Дори и два дни щяха да бъдат недостатъчни животните да укрепнат.

— Проклета прах — каза Цила и се закашля. — Но димът бе още по-лош. Пламъци от единия край на хоризонта до другия. — После посочи кобилата си и попита: — Имате ли ковач в дружината?

Калис посочи Ерик, който подаде шлема и меча си на Ру.

— Загуби си подковата някъде по пътя. Още не е окуцяла, но е на път.

На младежа му трябваше само един поглед, за да разбере, че Цила е прав. Вдигна крака на кобилата и видя, че ръбът на копитото е кървав.

— Ще го почистя и ще го превържа. С нова подкова ще е наред, ако не я караш да върви много бързо.

— Ха! — каза Цила. После се обърна към Калис. — Насам идва армия от трийсет хиляди души, че и повече. Направо ни издухаха. И ако някой не ги спре на север оттук, насам ще дойде огромна тълпа. Ние сме първите от може би сто или повече дружини, които идват насам. Момчетата не са на себе си, откакто ги клаха гущерите.

— Гущерите ли? — попита Калис.

— Срещу едно питие ще ти обясня всичко — каза Цила.

Новодошлите се разделиха на две групи — едните бяха доволни, че хората на Калис ще се погрижат за конете и ще ги отменят, а другите настояваха да видят какво се прави, за да се уверят, че за любимците им се грижат добре. Ерик не беше учуден, че тези, които дойдоха с него, се оказаха добри ездачи. Въпреки трудния път конете им бяха много добре гледани и щяха да се възстановят след почивката. Конете на онези, които не дойдоха, не ставаха за нищо.

Ерик прегледа внимателно всички животни и си отбеляза за кои си струва да се погрижи и кои трябва да бъдат убити още днес. После направи съвещание с двама от най-опитните коняри в отряда на Калис и те се съгласиха с оценката му.

Един от новодошлите се приближи към Ерик и го попита:

— Как се казваш?

— Ерик.

— Аз съм Райън — каза мъжът. — Като те гледам, разбираш от коне.

Беше едър мъж с плоско лице, изгоряло от слънцето и покрито с прах от пътуването. Очите му бяха тъмни, косата — червеникавокафява, а брадата — прошарена със сиви нишки. Държеше се приятелски, но ръката му все пак беше върху дръжката на дългия му меч.

Ерик кимна, но не каза нищо.

— Искам да взема друг кон. Моят ще оздравее, ако не се язди една седмица. Мислиш ли, че капитанът ви ще ми продаде кон?

— Ще го попитам — отвърна Ерик и понечи да тръгне.

Райън го хвана за рамото и го задържа.

— Цила е храбър боец — тихо каза той, — но не е истински капитан. Тръгнали сме към Махарта, за да постъпим на служба при тамошния раджа. Ще мине поне година, докато тая паплач се придвижи на север към Ланада. — Той се огледа, за да види дали някой не го слуша. — Твоят капитан си знае работата, като гледам укрепленията. Повече приличате на военен гарнизон, отколкото на наемници.

Всеки в отряда на Калис беше предупреден срещу шпиони, така че Ерик отговори, без да се замисли.

— Аз само изпълнявам заповеди. Капитан Калис се опитва да ни запази живи, така че не го разпитвам за друго.

— Мислиш ли, че има място за още един меч?

— Ще го питам. Но нали отивате към Махарта?

— След боя, който отнесохме при Хайпур, имам желание да почивам година или две, но честно казано, когато няма схватки, ми става скучно.

— Ще му кажа и това — рече Ерик и тръгна.

Много от селяните му кимаха за поздрав — те вече не гледаха бойците на Калис с открит страх. И въпреки това бяха раздвоени между щастието да имат защитници и да прибират златото им и опасенията, че укреплението ще привлече ненужно внимание. Селото беше периодически ограбвано и жителите му имаха изпробвани методи за бягство и криене сред хълмовете. Сега укреплението едновременно беше защита и клопка.

Някой викна Ерик и той се обърна. Беше Ембриса, четиринайсетгодишно момиче, което явно бе почнало да го харесва. Беше симпатична, с едър кокал и бледосини очи, които бяха най-характерното в нея, но Ерик знаеше, че тя ще остарее преди да навърши трийсет, може би с три или четири деца и мъж, който се труди от зори до мрак. Като градско момче, Ерик не знаеше какво точно означава истинска бедност или тежка, непосилна работа, докато не бе дошъл в това село.

Той я поздрави набързо и като се извини, тръгна към павилиона, който служеше за кръчма. Един предприемчив селянин, казваше се Шабо, бе поставил грубо сковани дървени пейки и маси и печелеше добре, като сервираше лошо вино и бира на хората на Калис. Вече бе успял да вдигне и стобор около постройката и Ерик бе убеден, че ако се задържат по-дълго, Шабо ще се превърне в истински кръчмар, защото използваше всички получени пари, за да разширява скромното си заведение. Последното му нововъведение беше избитата втора врата, та клиентите да могат да влизат и от двете страни.

Калис, Цила, Праджи и още няколко души бяха седнали на една маса. Цила разправяше:

— От трийсет години съм войник, но никога не съм виждал нищо подобно. — Пресуши чашата си и обърса уста с опакото на ръката си.

Калис погледна Ерик, който побърза да докладва:

— Половината от животните трябва или месец да пасат, без да се яздят, или трябва да се убият. Другите могат да бъдат готови за езда, ако си отдъхнат една седмица.

Калис кимна. Цила се намеси:

— Ние нямаме много — защото победената страна получава малко, — но можем да купим няколко коня, ако ни продадете.

— Какво смяташ да правите? — попита Калис.

— Тръгнали сме към Махарта. Раджата е пратил своите Безсмъртни на помощ на жреца-крал на Ланада, за да воюват срещу зеленокожите и армията им. Това означава, че бойните слонове и побърканите от дрога маниаци на жреца-крал ще се съюзят.

— Това не ми харесва — рече Праджи. — Двама толкова стари противници да се съюзят.

Цила махна за нова халба и Шабо хукна да му донесе.

— Да, но това означава също, че раджата ще има нужда от повече бойци, за да охраняват града му, така че ще има работа и за нас. Мога да прекарам една-две години, като поддържам реда между селяните, след всичко, което преживяхме. — Той погледна Праджи и Калис. — Казвате, че сте били в Хамса?

— Да — отговориха и двамата.

— При Хайпур беше десет пъти по-лошо. Преди да започне тази война ние, като вас, бяхме отряд наемници, и се подвизавахме между Хайпур и Мястото за среща. — Ерик знаеше, че Цила говори за ежегодните срещи на джешандите и другите племена, които идваха на границата на степите, за да търгуват с номадите от изтока. — Понякога пък действахме по средното течение на Ведра. Случвало се е да придружаваме кервани през равнината Джамс към Паламц на река Салпура. — Той замислено поклати глава. — Но тази война… това е нещо, което не бяхме виждали. Наехме се след падането на Килбар и бях чул достатъчно от тези, които се бяха отървали, за да знам, че е лошо, но въобще не бях подготвен за това, което се случи при Хайпур. — Спря, като че ли да събере мислите си. — Билбари ни зачисли към един конен разузнавателен отряд и действувахме като куриери. Хайпурският раджа имаше една от онези малки армии, които изглеждат красиви на парад, но знаеше, че има нужда от ветерани, за да задържат нашествениците и да подготвят армията му, като превърнат куклите в истински бойци.

— Месец след като се зачислихме, видяхме нашествениците за пръв път — продължи той. — Една дружина колкото вашата, шейсетина бойци, мина на коне до нашите позиции и се оттегли, без да ни създава неприятности. Докладвахме и зачакахме… И един ден се събудихме и небето на северозапад беше кафяво от прах. А после се появиха десет хиляди конници.

— Билбари — захили се Цила — нацапа гащите, но да ви кажа, не беше единственият. В укреплението бяхме двеста души, и то не беше така солидно като това. Трябваха ни само няколко минути, за да решим да се махаме колкото се може по-бързо.

— Когато стигнахме градските стени, всички отряди от север и запад също се прибираха — продължи той. — Никъде не се водеше битка. После, на следващия ден, те просто пристигнаха.

Той огледа присъстващите — всички очи бяха вперени в него и мъжете слушаха с напрегнато внимание.

— На третия месец от обсадата симпатичните войничета от гвардията на раджата се превърнаха в най-озверялата група, която съм виждал. Бореха се за домовете си, така че имаха повече основания за боен дух от нас.

Той замълча. Калис изчака малко и после попита:

— Кога ви предложиха да се предадете?

— Точно там е номерът! — Цила изглеждаше притеснен.

— Защо, какво стана? — попита Калис.

— Не ни предложиха да се предадем. Просто дойдоха до границите на нашия обстрел и започнаха да копаят окопи и да си приготвят обсадните машини. Цяла седмица на практика нямаше истински схватки, само по някой и друг изстрел от крепостните стени, за да ги държим нащрек. За човек, който не бе държал нищо, освен церемониална сабя, раджата беше смел мъж и беше застанал начело на армията си… — Цила притвори очи, покри ги с ръка и за момент Ерик помисли, че ще заплаче. Когато обаче наемникът махна ръката от очите си, младежът не забеляза сълзи, а само застинал луд гняв.

— Глупакът му с глупак стоеше, облечен в царска наметка и сложил проклетата си корона на главата, с дворцов паун до него, докато ония гущери обикаляха стените на града му. Той им заповяда да се оттеглят.

— И какво? — каза Калис.

— Не можа да разбере, че това не е война за контрол върху търговските пътища или за разрешаване на някакъв въпрос на чест. Нищо не можа да разбере, дори когато нахлуха в двореца му и започнаха да колят жените и децата му пред очите му… — Цила затвори очи, после добави шепнешком: — Мисля, че така и не разбра, когато го грабнаха и го набиха на кол пред собствения му дворец.

— Набили са го на кол? — ахна Ерик.

— Беше отвратително — каза Цила. — Призлява ми само като си спомням. И се отвращавам и от себе си, ако трябва да си призная.

— Вие сте били защитени от лагерния мир — припомни му Праджи; грозното му лице беше станало още по-неприятно от тъмни подозрения. — Обърнахте ли си наопаки наметките?

— Моят капитан и другите… — кимна Цила. Изглеждаше изтощен от разказа си. — Знаете, че винаги има пътища навътре и навън от град под обсада за опитните мъже без достатъчно пари. Гущерите не настояваха да се предадем. Те се нахвърляха върху нас отново и отново. Мъжете, които воюваха за тях, са най-лошите, които съм виждал, а през живота си съм срещал достатъчно закоравели убийци. Но гущерите… — Той отпи дълга глътка. — Те са три и повече метра високи и в раменете са широки колкото двама мъже. Един удар на меча им може да отнесе ръката на здрав мъж или да разсече щита му. И освен това са безстрашни. Но не атакуваха, докато стената не беше пробита. — Той поклати глава. — Докато не напуснахме стената и не им я оставихме.

Праджи изглеждаше готов да се хвърли върху мъжа. После бавно се изправи, изгледа дълго Цила, изплю се на земята и си тръгна. Калис беше повече заинтересуван от фактите, отколкото да съди наемника за действията му.

— Нещо друго?

— Капитаните го предложиха. Знаехме, че сме победени. Гущерите всеки ден получаваха хора и припаси по реката, а ние ставахме все по-слаби. Някой подпали склада за зърно. — Ерик мигна от учудване; знаеше се, че прахът от зърното може да експлодира само от една искра; заради това край мелниците и зърнените складове край Рейвънсбърг не беше разрешено паленето на огън. — Взривът унищожи половината от зърнените ни запаси, както и част от жилищата. Друг отрови по-голямата част от виното и мнозина умряха мъчително. — Притвори очи и не се сдържа — една сълза все пак се отрони. Това бяха сълзи както от ярост и притеснение, така и от жал. — И техните проклети прорицатели. Раджата си беше наел свои и някои бяха добри. Имаше и няколко жреци, които лекуваха ранените и болните. Но магьосниците на гущерите бяха по-добри и по-силни. По време на сраженията се чуваха странни звуци и човек можеше да изпита ужас независимо от хода на битката. Посред бял ден от каналите изскачаха плъхове, хапеха ни по глезените или се качваха по краката ни. Имаше облаци от гадини и мухи, толкова плътни, че щом си отвориш устата, се задавяш. Пресният хляб ставаше баят незабавно след изваждането му от пещта и млякото се пресичаше още докато дояха кравите. И всеки ден гущерите правеха укрепленията си и ни обстрелваха с обсадните си машини…

— Не знам дали бихте се държали другояче на наше място, но се съмнявам. — Тонът му бе предизвикателен. — Капитанът дойде да ни каже какво ни очаква и знаехме, че няма да ни излъже. Знаехме, че не е страхливец.

Той напрегнато погледна Калис.

— Нали каза, че го познаваш?

— Да, не беше страхливец — кимна Калис.

— Гущерите провалиха всичко. Те промениха законите на войната. Не ни дадоха избор.

— Как се измъкнахте? — попита някой отзад и като се обърна, Ерик видя, че е дьо Лунвил: бе дошъл незабелязано по време на разказа.

— Пратеникът на гущерите бе казал нещо, което тревожеше капитана. Не знам какво беше точно, но след когато набиха на кол раджата пред собствения му народ, казаха на всички оцелели, че или ще стърчат на колове до бившия си владетел, или ще им служат без уговорки.

— Не ви ли дадоха един ден милост, за да напуснете бойното поле? — попита Фостър, застанал зад дьо Лунвил, и Ерик се мръдна встрани, за да могат по-добре да наблюдават Цила.

— Не ни беше дадено дори достатъчно време да си опаковаме вещите! Но Билбари знаеше, че замислят нещо, и ни събра при по-малката порта от южната страна. Пробихме си път с бой, а онези бяха прекалено заети, за да пращат преследвачи след нас. Докато ни извеждаше от града, който бяхме предали, нашият капитан загина.

— Такова е било решението му — каза Калис.

— Ще бъда лъжец, ако ви кажа това — отвърна Цила. — Ние бяхме редовни войници и всички бяхме подписали договор с Билбари. Решението бе гласувано, както се прави при всички редовни войници.

— И как гласувахте? — попита дьо Лунвил.

— Има ли значение?

— Дяволски си прав за значението — отвърна сержантът и на лицето му се изписа гняв. — Да се обърне наметало е най-малкото, което човек може да направи.

— Всеки от нас гласува да напуснем града — каза Цила.

— Разполагате с лагерния мир до вдругиден заранта — каза Калис. — Дотогава трябва да сте си тръгнали.

После стана и напусна павилиона. Ерик забърза след него.

— Капитане!

Калис се обърна и Ерик бе поразен от гнева, който бе изписан на елфското му лице.

— Какво има?

— Половината им коне трябва да се лекуват и да почиват. Ако ли не, след няколко дни ще бъдат безполезни.

— Това е проблем на Цила и на неговите хора.

— Капитане, не давам и пукната пара за тях, мисля си за конете.

Калис го погледна, после рече:

— Направи за животните най-доброто, което можеш, но не и нещо специално. Сено и вода, това ще бъде всичкото, което ще им отпуснем. А какво ще закупят от селяните си е тяхна работа.

— Има един мъж, Райън, който пита дали може да го вземем с нас. Казва, че не ще да се мотае около Махарта.

Капитанът помълча и накрая каза:

— Ако някой от тези посерковци вдругиден при изгрев-слънце е все още тук, ще бъде убит незабавно.

Ерик кимна, върна се при конете, намери Райън и му каза:

— Моят капитан каза, че нямаме място.

Изражението на мъжа се смени и за секунда Ерик помисли, ще го удари на молба. Накрая Райън каза:

— Е, добре. Ще продавате ли коне?

— Не мисля, че капитанът много ще се зарадва дори като разбере, че говоря с теб. — Той понижи глас и добави: — Пази малкото злато, което имаш. Вземи оня кон ей там. Току-що оздравя от натъртен крак — заради някаква глупост си го беше ударил и очевидно има камъни вместо мозък. Но е достатъчно здрав, за да те отведе оттук след два дни.

— Не мисля, че ще остана толкова дълго — каза Райън. — Капитанът ми е мъртъв, много от другарите ми също. Ще потегля на юг, за да намеря работа преди слуховете да са стигнали дотам. Когато веднъж на човек му лепнат прозвище „предател“, никой повече не му се доверява.

— Цила каза, че не сте имали избор — изръмжа Ерик.

— Мъжете винаги имат избор — изръмжа Райън. — Понякога е сложно и трябва да се замислиш дали предпочиташ да загинеш с чест, или да живееш в безчестие, но винаги има избор. Изнеженият раджа беше мъж. Може би не се беше сражавал и един ден в живота си, но когато дойде време да се предава, се изплю върху стената. Плачеше като дете, когато го набиваха на кола, и виеше като куче с пречупен гръбнак, когато усети, че вътрешностите му се разкъсват. Но дори когато по кола потекоха кръвта и лайната му, нито веднъж не помоли за милост и ако Хали-ши — той използува местното име на Богинята на смъртта, която съдеше хорския живот — има малко добрина в себе си, ще му даде възможност да опита отново късмета си на Колелото на съдбата.

— Цила каза, че не са ви предлагали възможност да се предадете — обади се Ерик.

— Цила е лъжлива торба със свински черва. Той беше ефрейтор и след като капитанът и сержантът загинаха, си помисли, че е наш капитан. Никой не го е убил още просто защото сме дяволски уморени.

— Ела с мен — каза Ерик.

Заведе Райън до хижата, използувана от Калис за канцелария, и помоли да се срещне с капитана. Той излезе и изгледа Райън, после Ерик.

— Какво има?

— Мисля, че би трябвало да изслушате този човек — каза младежът, после се обърна към Райън. — Кажи за предложението да се предадете.

— Раджата каза на гущерите — вдигна рамене мъжът, — че по-скоро ще гори в ада, отколкото да отвори вратите на града пред тях. Но същевременно предложи на всеки капитан, ако иска, да напусне града — разбира се, без да получи обещаното възнаграждение. — Райън въздъхна. — Ако познавате Билбари, сигурно знаете, че той бе упорит като муле. Взе пари, за да остане, после сключи сделка с гущерите да им предаде града и да участва в грабежите. — Райън поклати глава. — Но всичко беше лъжа. Това беше най-лошото предателство: след като лумнаха пламъците и грабежът започна, гущерите подгониха наемническите отреди заедно с останалото население. Онези, които се съпротивляваха, загинаха, а тези, които се предадоха, получиха възможност да избират или да се закълнат във вярна служба, или да отидат на кола. Никакъв ден милост, нито сваляне на оръжията и оттегляне, нищо. Служиш или умираш. Малцина от нас успяха да се измъкнат живи.

— Как можа да предадеш събратята си? — поклати глава Калис.

— Никога не съм ги предавал — отвърна Райън с нещо, което донякъде приличаше на чувство. Погледна Калис в очите и повтори: — Никога. Ние бяхме редовна част, войници на дългосрочна служба, заклети да се държим като братя. Гласувахме и онези, които гласуваха да останем и да се бием, бяха малцинство. Но много преди това се бяхме клели един на друг, много преди да вземем златото от раджата, и да бъда проклет, ако бих изоставил мой събрат, заради това, че е взел грешно решение.

— Тогава защо търсиш служба при нас?

— Защото Билбари е мъртъв и нашето братство е разбито — тъжно каза мъжът. — След като сте познавали Билбари, сигурно знаете, че той имаше свой собствен начин да се грижи за хората си. Някои от нас бяха с него от десет, петнадесет години, капитане. Не беше баща на никого, но за всички ни беше като по-голям брат. И би убил първия, който навреди на някого от неговите хора. Владея меча, откакто станах петнайсетгодишен, и това бе единственото семейство, което познавам. Но то вече е мъртво. След Хайпур никой няма да ни иска на служба, а това означава да станеш бандит или да умреш от глад.

— Какво смяташ да правиш? — попита Калис.

— Искам да поема тази нощ на юг заедно с лошите новини. Може би ще успея да хвана кораб за Махарта и ако не мога да намеря там някаква служба, да се отправя нагоре към Града на Змийската река или надолу към Чатистан — място, където никой не ме познава. Ще търся друг военен отряд, който може да ме наеме, или търговец, нуждаещ се от телохранител. — Погледна за момент замислено на север. — Но след това, което става тук, не знам дали някой от нас ще намери някъде мирен и спокоен живот. Никога не съм виждал подобна война. Видяхте ли димните облаци, капитане?

Калис кимна.

— Опожаряват всеки град, през който преминават. Нямам предвид пожарища тук-там, а абсолютно целия град. Видяхме това от един хребет преди да побегнем, за да си спасим живота, но все пак го видяхме. — Понижи глас, сякаш се боеше някой да не го чуе. — От единия до другия край на хоризонта горят пожарища и димът се издига нависоко и се провира между облаците като огромна шатра. Дни наред от небето падаха сажди. Двайсет, трийсет хиляди войници стояха рамо до рамо пред вратите и крещяха и се смееха, пееха химни и весели песни, докато убиваха онези, които не искаха да им служат. А видях и нея.

— Коя? — попита Калис с внезапен интерес.

— Някои я наричат Изумрудената кралица. В далечината. Не можах да зърна лицето й, но видях отряд гущери на дяволски грамадни коне и един невероятно огромен фургон. Отгоре му се издигаше златен трон и тази жена седеше на него, облечена в дълга роба. Можеше да се видят проблясващите изумруди по шията и ръцете й, а имаше и корона с изумруди. И гущерите полудяваха, съскаха и я приветстваха, а хората й се кланяха до земята.

— Ти се оказа полезен човек — каза Калис. — Взимай си свеж кон и каквато храна ти трябва и се измъквай утре заран, когато стражата се сменя.

Райън отдаде чест и се оттегли.

— Мълчи си за това, което чу — нареди Калис на Ерик.

Младежът кимна, после запита:

— Капитане, а конете?

— Да, конете… — Калис замислено поклати глава. — Прави каквото можеш, но в никакъв случай не намалявай възможността ни да се грижим за собствените си коне. Не използувай скъпи церове, когато можеш да ги смениш с… нещо по-просто.

Ерик щеше да каже, „благодаря ви“, но Калис рязко се обърна и влезе в хижата, като го остави сам. Ерик се върна при конете; чакаше го много работа.

— Ерик!

Младежът вдигна глава и видя Ембриса.

— Здравей — поздрави я той.

— Можеш ли да дойдеш довечера на вечеря? — попита тя срамежливо.

Ерик се усмихна. Момичето го беше питало вече два пъти дали може да се срещне с родителите й — макар че той вече ги бе виждал на площада и знаеше как изглеждат. Но тя настояваше за официална среща. Очевидно беше, че е решила, че Ерик може да я ухажва, и той едновременно бе поласкан и объркан от това неочаквано внимание.

В Рейвънсбърг до сватбата на момичето щеше да има още две години, но тук беше съвсем друга страна. Тук хората бяха много по-бедни и децата означаваха работни ръце, способни да помагат още от тригодишни — на полето, като събират падналите зърна след жънене, или да се включват като помощници при по-тежката работа, като станат на шест или седем. Тук момчетата бяха вече мъже на дванайсет и бащи на петнайсет години.

Той прескочи преградите и се озова пред нея.

— Ела тук — каза той спокойно. Тя пристъпи по-близо и той сложи ръка на рамото й и заговори: — Харесвам те много. Ти си красива като момичето, което срещнах някога, но скоро ще си отида оттук.

— Можеш да останеш, ако поискаш — каза тя забързано. — Ти си само наемник и можеш да напуснеш отряда си. Тук един ковач ще бъде важен мъж и скоро ще станеш водач на селото.

Ерик изведнъж осъзна, че макар и миловидна, тя е и пресметлива и иска да грабне онзи мъж от отряда, който най-вероятно би станал богат — по селските стандарти, и можеше да остане и да върти търговия.

— Няма ли тука някой младеж… — започна той.

— Не — каза тя хем ядосана, хем притеснена. — Повечето са или вече женени, или са много млади. Заради войната момичетата са повече от момчетата.

Ерик кимна. Техният собствен отряд, макар и съставен от осъдени хора, броеше не един фермерски син, напуснал дома си, за да търси щастие като войник или бандит.

Внезапно Ру се оказа до тях и Ерик разбра, че е подслушвал целия им разговор, макар да се преструваше на току-що дошъл.

— Ембриса! Не видях, че си тук. Как си?

— Добре — отвърна тя, но киселият й тон показваше, че не е.

— Говори ли днес с Хенрик? — продължи Ру все едно, че нищо не се е случило.

Приятелят му знаеше за кого пита: млад човек от едно близко до Рейвънсбърг село, който служеше в другия отряд, но с когото бяха разменили едва ли повече от дузина думи от началото на пътуването им. Хенрик беше тъповат и нямаше за какво да се говори с него.

— Не, днеска не — отвърна Ерик и се зачуди накъде бие Ру.

— Казва, че може би ще се върнем тук, когато свършим — понижи глас Ру. — Казва, че мястото му харесва и може би ще се установи тук — погледна Ембриса, — ще си намери жена и ще вдигне мелница.

— Мелничар ли е? — Очите на Ембриса се разшириха.

— Баща му е мелничар, поне така казва.

— Е, ще трябва да тръгвам — каза момичето. — Съжалявам, че не можеш да дойдеш на вечеря, Ерик.

— Благодаря — въздъхна Ерик, когато тя си тръгна.

— Бях наблизо и чух какво стана — обясни Ру, ухилен до уши. — Реших, че тука само един мелничар може да изкарва повече пари от един ковач, така че, надявам се, показах нов обект на младата ти приятелка.

— А Хенрик наистина ли иска да остане — рече Ерик, — или само създаваш бъркотии?

— Е, не знам колко големи бъркотии, но тя е вкусно парче с широк задник и твърди млади гърди. Ако успее да оплете нашия приятел, мелничарския син, кой знае? Може да е истинска любов и утре той може да се замисли да остане.

— Или да се скрие от баща й — поклати глава Ерик.

— Може би. Но тъй като баща й заедно с жена си и синовете си е надолу по реката, тя е сама. Подозирам, че вече беше застлала постелка за теб. — Той погледна натам, където беше отишло момичето. — Макар че може би е приятна за една нощ, кой знае?

— Момичето няма още петнайсет години, Ру — каза Ерик.

— В тия земи е достатъчно голяма, за да бъде майка — отвърна приятелят му. — Между другото няма да е добре нито за теб, нито за някой друг, ако го завлече в леглото си, защото капитанът хич не ги обича тия работи.

— Прав си — съгласи се Ерик.

— Освен това след два дни тръгваме.

— Какво?

— Преди десетина минути от юг пристигнаха конници със съобщение. След два дни към нас се присъединяват още войници и потегляме на север.

— Тогава по-добре да се хващам на работа — каза Ерик. — Трябва да видя какво ще стане с конете на хората на Цила. Мисля, че ще трябва да оставим тук поне десетина.

— Селяните ще изпаднат във възторг — ухили се Ру. — Ще имат с какво да орат, пък който кон не оздравее, ще го излапат.

Ерик кимна, макар че не му беше до шеги.

— Хайде, ела да ми помогнеш.

Ру се нацупи, но го последва при конете.

Ерик гледаше с очакване към южната порта. Цила и неговите ренегати бяха напуснали призори, както беше договорено, а сега от юг щеше да пристигне нов отряд. Дьо Лунвил вече беше дал заповедите си: ако южняците пристигнеха преди обяд, щяха да потеглят незабавно след като отпочинеха, като в крепостта щяха да оставят десетина души, които да охраняват мястото, ако се наложеше да се изтеглят обратно. Сега Ерик разбра защо бяха издигнали толкова голямо укрепление. Десетина-дванайсет добре въоръжени войници можеха да отбраняват селището срещу три пъти по-многоброен противник и ако към тях се присъединяха и селяните, щеше да трябва малка армия, за да го превземат.

Ерик зърна позната фигура между тези, които вече приближаваха портата.

— Грейлок! — възкликна младежът.

Оуен Грейлок се обърна, видя го, скочи от коня, сграбчи ръката му за поздрав и го шляпна по гърба. После каза:

— Добре изглеждаш.

— Мисля, че веднъж те мярнах на борда на „Рейнджър“, но после не те видях на брега.

Като махна кърпата, овързана около лицето му за защита от праха на пътя, мечемайсторът на Даркмоор каза:

— Защото не слязох. Заедно с неколцина други отплувах към Града на Змийската река, за да уредя някои неща, после до Махарта, за да се погрижа за още някои въпроси. След като „Рейнджър“ напусна Крондор, бързахме много, за да стигнем за седмица до Ланада и после да се спуснем обратно.

Войници в разнообразни облекла минаваха през южната порта.

— Кои са тези? — попита със съмнение Ерик.

— Не съди по дрипавия им вид. Това са едни от най-добрите воини от тези краища, набирани един по един от нашия приятел Праджи през последните няколко години. — И като понижи глас, допълни: — Трябва да се приобщим към местните хора.

— А ти какво правиш тук? — попита Ерик. — Последния път, когато те зърнах, беше преди да ме арестуват.

— Дълга история. Нека докладвам на Калис, после ще си изплакна устата и ако разделиш кана вино с мен, ще ти разкажа всичко.

— Довечера няма да оставаме в лагера — каза Ерик. — Тръгваме след час. Имате време само да вземете свежи коне и да хапнете по залък.

— Това копеле — изръмжа Грейлок — не дава на човек и минута да си отдъхне. Целият съм се схванал.

— Ела, имам няколко хубави коня и ще ти избера един с по-мек гръб.

Грейлок се засмя и рече:

— Хайде, води ме.

16.

СРЕЩАТА

Калис заповяда да спрат.

Ерик и другарите му, които яздеха в челния отряд, веднага зад Калис и дьо Лунвил, дръпнаха поводите и предадоха заповедта назад. Оуен Грейлок яздеше до Калис и Ерик намери възможност да си поговори с него.

Двама разузнавачи, които бяха потеглили напред в зори, се появиха срещу тях. Единият, човек от клана, чието име Ерик не знаеше, каза:

— На час път пред нас нападнаха търговски керван. Опитаха се да се бият, но имаха само шестима пазачи.

— Търговците са пътували доста безгрижно — каза дьо Лунвил.

Другият съгледвач, казваше се Дюрани, се обади:

— Нямаха време дори да спрат колите. Нападателите се спуснаха от дърветата и ги обсипаха със стрели преди онези да разберат какво става. Убийците съблякоха жертвите си до голо, взеха им броните, оръжията и всичко, което можеха да отнесат.

— Колко бяха? — попита Калис.

— Двайсет-двайсет и пет, може би малко повече — каза човекът от клана.

— Къде отидоха бандитите? — попита Ерик.

Без да обръща внимание кой задава въпроса, Калис кимна и Дюрани отговори:

— Върнаха се в гората. Минахме по следите им на около час езда навътре. Свърнали са на юг. Може пак да са сменили посоката. — Той се огледа. — Едва ли можем да ги настигнем. Може би вече са някъде зад нас.

— А какво ще стане със селото? — попита дьо Лунвил.

— Ако получат предупреждение навреме — каза Калис, — нашите хора там ще могат да го отбраняват. Но тези конници действуват повече като наемнически отряд, а не като бандити. Ако се промъкнат незабелязано… — Обърна се към дьо Лунвил и нареди: — Боби, вземи шестима души и се върни в укреплението, за да ги предупредиш. Това е всичко, което можем да направим. После ни догони колкото се може по-бързо.

Дьо Лунвил кимна и каза на групата на Ерик:

— Идвате с мен.

Димът им подсказа, че са закъснели, още преди да видят укреплението. Когато изкачиха една височина на пътя, видяха овъглените останки на външната стена и все още недовършената кула, която сега пламтеше като развято знаме.

Без да чака заповеди, Ерик пришпори коня си към една малка долина и се приближи колкото се може повече до пожара. Започна да вика имената на селяните, които вече познаваше, и след момент един мъж се появи от гората.

— Тармил! — викна Ерик. — Какво стана?

Човекът беше целият в сажди, но очевидно не беше ранен.

— Онези хора, които си заминаха вчера сутринта, се върнаха снощи с друга банда и помолиха да купят провизии. Вашите войници не се съгласиха, започна караница и те се заклеха, че само ще купят някои неща и веднага ще се махнат. И докато се караха при южната порта, друга част от групата прескочи северната стена и отвори портата. Вашите хора се опитаха да се сражават, но бяха притиснати от двете страни. Повечето от нас се измъкнаха през южния вход или прескочиха стените. После някой подпали пожар. Бандитите не ни навредиха много — бяха заети да грабят каквото могат преди да е изгоряло.

— Дали някой успя да се измъкне?

— Не. — Тармил поклати глава. — Не мисля. Някои от нападателите, не зная от коя банда бяха, поеха към близките хълмове с две от нашите жени. Съпругата на Драк, Финиа и Ембриса. Може да е имало и други, не знам.

— Не се ли опитахте все пак да ги проследите — попита дьо Лунвил.

— Те отмъкнаха някои от жените ни към хълмовете.

— Предупреждавах Калис — изръмжа сержантът, после погледна Тармил. — Преди колко време тръгнаха и колко души са?

— Преди по-малко от час, петима или шестима…

— Пръснете се — изкомандва дьо Лунвил. — Вижте дали можем да хванем следа.

Натомби скоро откри, че част от групата се е насочила на юг, а Шо Пи намери следи от друга, по-малка група, тръгнала към хълмовете. Дьо Лунвил махна на бившия монах и на кешийския легионер да започнат преследването.

Изминаха неголямо разстояние преди писъците на жени да им покажат къде са бандитите. Дьо Лунвил махна на шестимата бързо да слязат от конете и да се разпръснат и всички поеха към писъците.

Ерик нагласи щита на ръката си и извади меча си, после погледна Ру, който бе от дясната му страна, и Луис, който бе от лявата. Промъкнаха се между дърветата и пред тях се откри гледка, която накара младежа да изскърца със зъби.

Двама мъже изнасилваха две жени. Едната отчаяно се съпротивляваше. Другата лежеше неподвижно. Другите мъже стояха наблизо, пиеха от една пръстена кана и наблюдаваха изнасилването. Чу се тъжен вик, последван от конвулсии. Единият от мъжете свърши, изправи се и започна да закопчава панталоните си. Един от пиячите остави виното настрани и започна бързо да сваля колана си, за да заеме освободеното място.

Спря се пред неподвижната фигура на земята и рече:

— Богове и демони, Кули, ти си я убил, глупако!

— Опитваше се да ме ухапе, затова й затиснах устата.

— Удушил си я, идиот такъв!

— Умряла е само преди минута-две, Саджер. Давай, още е топла.

Ерик видя тялото и сърцето му се сви. Това бе Ембриса. Нещо странно познато го порази и за секунда той си спомни Розалин — в подобна поза, с раздърпани и разкъсани дрехи. Без да мисли, Ерик се втурна към най-близкия мъж. Единият от тримата наблюдаваше караницата, но другият почна да се надига за бой. Още не се беше изправил и умря: с едно-единствено движение Ерик му отряза главата.

Другарите на Ерик закрещяха и нападнаха. Останалите четирима се опитаха да се защитават. Ерик пристъпи към Саджер, а другият, Кули, се хвърли към мястото, където бяха щитът и мечът му. Саджер извади единственото си оръжие — кама, и Ерик замахна. Приличаше на смъртта, приела човешки облик.

На лицето на мъжа се изписа ужас и той инстинктивно се опита да се защитава. Размаха камата, но Ерик пристъпи напред, удари го с щита си и го повали. После вдигна меча над главата си и със страшна сила го стовари, като отсече повдигащата се ръка на Саджер до рамото. Ударът бе толкова силен, че разрезът стигна чак до кръста.

Ерик трябваше да настъпи тялото на мъртвия с крак, за да изтръгне меча си: Обърна се и видя, че другите трима ужасени бандити са хвърлили шлемовете и оръжията си на земята — знак между наемниците, че се предават. Ерик погледна с диви, широко отворени очи Кули и тръгна към него.

Дьо Лунвил се изпречи пред младежа и го бутна с всичка сила. Но по-лесно щеше да му бъде да помести дърво.

— Спри, фон Даркмоор! — изкомандва сержантът.

Като чу да споменават името му, Ерик спря. Обърна се и погледна двете жени. Финиа лежеше чисто гола на тревата и единственият знак, че е още жива, бе бавното повдигане и спускане на малките й гърди. Ембриса се бе свила малко по-встрани, съвсем гола, но окървавена от кръста до коленете. Ерик впери очи.

— Тоя ще умре. Веднага. Мъчително и бавно.

— Познаваше ли я? — попита дьо Лунвил.

— Да — отвърна Ерик, отчасти учуден, че дьо Лунвил не я е виждал. — Беше само на четиринайсет години.

— Това са селянки! — каза един от пленените. — Не знаехме, че принадлежат на някого.

Ерик пак тръгна напред, но този път дьо Лунвил го блъсна с рамо и го върна крачка назад.

— Ще действуваш само по заповед! — кресна той.

И като се обърна към тримата мъже, попита:

— От кой отряд сте?

— Ами, капитане, ние просто търсехме къде са останалите от нашите — отвърна Кули.

— Вие ли нападнахте кервана на половин път езда на север оттук?

Усмивки от счупени и почернели зъби посрещнаха въпроса.

— Е, няма да е правилно да си приписваме всичко. Имаше още седем момчета. Но се сдружиха с една група и искаха да нападнат укреплението в селото. Шефът им беше едър дебелак на голям дорест кон — той ги събра всички заедно.

— Цила — каза дьо Лунвил. — Ще се разправя с него някой ден.

— Ние наблюдавахме от гората — продължи Кули — и отидохме да видим какво може да се вземе, когато започнаха да се оттеглят. Видяхме тези две жени да бягат от една запалена къща, така че решихме да се позабавляваме. — Той кимна към мъртвата Ембриса и все още вцепенената Финиа. — Не искахме да сме толкова груби, но можахме да открием само тия двете, а бяхме петима. Ще ви заплатим в злато, ако са били ваши, капитане, за да оправим нещата, нали разбирате. Няма да търсим сметка за двете момчета, които вече убихте. Ние сме убили само една жена. Двама за една звучи повече от честно. Дайте на другата няколко часа почивка и тя ще може да обслужи и вас шестимата, а в добавка и двама от нас.

— На колене — изкомандва дьо Лунвил. Биго, Натомби и Луис натиснаха тримата пленници да коленичат.

— Искам тоя — каза Ерик и посочи Кули. — Искам да му заровя лицето в мравуняк и да го видя как пищи.

Дьо Лунвил се обърна и халоса така силно младежа по лицето, че Ерик клекна зашеметен от неочаквания удар.

Погледът му постепенно се проясни и той видя дьо Лунвил, който се беше спрял до първия пленник. С късо, пестеливо движение той измъкна камата си, сграбчи косата на мъжа и като повдигна главата му, му преряза врата с едно-единствено замахване.

Другите двама се опитаха да станат, но Биго и Луис ги държаха здраво. Преди Ерик да успее да се изправи и другите двама бяха екзекутирани. Ерик направи колеблива стъпка, тръсна глава, за да дойде на себе си, и отиде пред трупа на Кули. Дьо Лунвил кресна:

— Погрижи се за жената. — Ерик се колебаеше, но нов вик го извади от унеса му. — Веднага!

Двамата с Ру отидоха при жената, чиито очи гледаха с празен поглед към небето. Когато коленичиха до нея, очите й като че ли започнаха да виждат. Тя позна Ерик и Ру и прошепна:

— Свършиха ли? — Ерик кимна, а Ру свали наметката си, за да я покрие. Помогнаха й да се изправи, но тя се олюля и Ру я подхвана през кръста. Жената погледна към Ембриса.

— Казах й да им се подчинява и да прави каквото й кажат. Тя ги дращеше и хапеше. Пищеше и плачеше и са й счупили носа. А после са й запушили устата и се е задушила.

Ерик кимна на Ру да я отведе при конете. Свали собственото си наметало и покри тялото на девойката. Понесе я внимателно. Изглеждаше като заспала. Младежът тихо прошепна:

— Сега вече никога няма да си намериш богат съпруг.

Стигна последен до конете и видя, че дьо Лунвил държи поводите на неговия кон. Подаде тялото на момичето на сержанта, качи се на седлото и пое трупа от дьо Лунвил. Сержантът яхна коня си, а Ерик преглътна и тихо каза:

— Позволихте им да се отърват леко.

— Знам — отговори дьо Лунвил замислено.

— Трябваше да се пекат на бавен огън.

— Заслужаваха да се мъчат, но аз не позволявам такива работи.

— Защо? Какво ви интересува съдбата на боклуци като тях?

Дьо Лунвил застана по-близко до Ерик, така че бяха почти рамо до рамо, и му отговори:

— Не ме интересува какво ще се случи с тия кучета. Можеш да ги режеш парче по парче цяла седмица и не бих дал и пукната пара за тях. Но ме е грижа какво ще стане с тебе, Ерик.

И без да чака отговор, дьо Лунвил дръпна юздите, понесе се напред и викна:

— Бързо към селото! Ще трябва доста да яздим, за да настигнем капитана.

Младежите потеглиха след него. Ерик не беше съвсем сигурен, че е разбрал какво има предвид дьо Лунвил, но се чувстваше притеснен от думите му.

Час преди мръкване стигнаха лагера на Калис. Както винаги, той беше наредил да се изкопае дълбок ров и когато дьо Лунвил и другите се приближиха, ги посрещна предупредителният вик на стража.

— Добре си носиш службата — каза небрежно дьо Лунвил. — Сега спусни портата или ще ти откъсна ушите.

Всички в дружината на Калис познаваха гласа му, така че дървеният мост бе спуснат над прясно изкопания ров. Конските подкови изтрополиха по него и щом групата влезе в лагера, Калис бе готов да ги изслуша.

— Цила и бандитите са се съюзили и са подпалили селото. Повечето са си заминали вече. — Сержантът погледна Ерик. — Бяха убили едно момиче и ние убихме петимата, които го бяха направили.

Калис кимна и с мълчалив жест накара дьо Лунвил да го последва в командирската палатка. Ерик пое поводите на коня на сержанта и заедно със своя го отведе при останалите животни. Трябваше му почти цял час, за да разхлади конете, да им почисти копитата, да ги изтърка и да ги нахрани с прясно сено. Когато свърши, всички мускули го боляха, и той разбираше, че причина за това не е само умората от ездата и битката. Стресът след убийство беше невероятно изтощителен.

Отиде при другите войници, които вече разпъваха палатката, и се опита да си припомни всички събития от деня. Първият човек, когото беше повалил, бе просто едно препятствие, нищо повече. Той даже не беше мислил да го обезглавява, просто искаше да го отстрани. По-късно Луис беше подметнал, че ударите му са били страхотни — и първия път, и после, при схватката с втория мъж, но младежът мислеше за тези събития като за нещо далечно, като че ли в битката беше участвал някой друг. Ясно си спомняше само миризмите: дима на горящото село и лагерния огън на поляната, смрадта на пот и изпражнения, смесена с острия мирис на кръв и страх. Чувстваше още напрежението от ударите, които беше нанесъл, и пулсирането на собствената си кръв в главата си, но всичко беше някак отдалечено, притъпено и неясно. Опитваше са да разбере какво всъщност се бе случило.

Знаеше, че силно искаше убиецът на Ембриса да страда. Даваше си сметка, че желае той да изпита хилядократно повече от нейните страдания. Но онзи мъж беше мъртъв и не чувстваше нищо. Ако се вярваше на Биго, сега наемникът беше изправен пред съда на Богинята на смъртта, но каквато и да беше истината, по време на живота си той не бе изпитал достатъчно болка.

Може би дьо Лунвил беше прав. Ерик си мислеше, че страда именно сега, и това едновременно го натъжаваше и ядосваше. Мушна се в палатката и намери Ру, който вече оправяше постелята му.

— Благодаря — каза Ерик на приятеля си.

— Е, ти пък се грижиш за моя кон — отвърна Ру.

— И за моя — допълни Биго.

— И на всички други — обади се Луис. — Мислиш ли, че трябва да платим на това момче, че е толкова добро към нас?

Ерик погледна Луис, който рядко показваше чувството си за хумор, и видя, че гневливият родезиец го гледа с топлота — още едно рядко явление.

— Е, както и да е — каза Биго. — Не е кой знае какво да разпънеш една палатка и да постелеш две одеяла.

— Мога да се справям със задълженията си — каза Ерик. — Няма нужда някой да го прави вместо мен. — Внезапно усети в гласа си раздразнение. Изведнъж се почувства много ядосан.

— Знаем, момче. — Биго се наведе да опъне постелката си и добави: — Ти просто вършиш повече от твоя дял, това е. Никой не казва нищо, но ти стана конемайсторът на нашия малък отряд главорези.

При думата „главорези“ пред Ерик изведнъж изскочи образът на тримата, заклани от дьо Лунвил. Внезапно се почувства отмалял и тялото му пламна, все едно че имаше температура. Затвори очи за секунда и рече:

— Благодаря ви. Знам, че го казвате с добро… — Спря, изправи се, доколкото бе възможно в ниската палатка, и излезе навън. — Ей сега ще се върна. Нужен ми е малко чист въздух.

— След два часа сме дежурни по лагер — напомни му Ру.

Ерик крачеше през лагера и се опитваше да се успокои. Усещаше стомаха си свит и имаше чувството, че ще му призлее. Изтича към изкопания ров и едва свари да смъкне панталоните си.

След мъчителни пристъпи, които караха стомаха му да гори, почувства как се свива и започна да повръща в окопа. Когато свърши, беше останал съвсем без сили. Отиде до брега на близкото поточе и се поизми. Постепенно се поправи и отиде при огъня, където приготвяха вечерята. Там намери Оуен Грейлок с голяма купа задушено месо и комат хляб.

Още като помириса яденето, Ерик се почувства гладен. Грабна дървената лъжица, наля голяма купа от задушеното, без да обръща внимание, че горещата храна се разплисква върху ръката му. Оуен го поздрави радушно и го погледна учудено.

— Внимавай! Богове, ще си свариш ръката бе, момче!

Ерик вдигна купата до устата си, отпи дълга глътка, после каза:

— Горещината не ме плаши. Мисля, че е от годините в ковачницата. Виж, когато е студено, е лошо.

— Много ли си гладен? — засмя се Оуен.

Ерик взе голямо парче хляб от масата на готвача и рече:

— Може ли да поговорим за минутка?

Оуен му кимна да приседнат на дънера, който служеше като пейка на хранещите се мъже. Наблизо нямаше никой освен двама помощници на готвача, които чистеха мястото и го подготвяха за сутрешното ядене.

— Откъде искаш да започна? — каза Оуен.

— Бих искал да знам как се озова тук, но първо мога ли да те питам нещо друго?

— Разбира се.

— Когато убиеш човек, как се чувстваш след това?

Оуен замълча, издиша бавно и каза:

— Трудна работа, нали? Убивал съм хора по два начина, Ерик. Като мечемайстор служех на правосъдието и съм обесил не един човек. Винаги е различно и никога не е лесно. А и зависи за какво съм ги бесил. Убийците, изнасилвачите, бандитите, те… Не съм чувствал нищо освен облекчение, когато всичко свършваше. Когато ставаше дума за нещо по-различно, както трябваше да стане с твоята екзекуция, съм мислил, че това е ужасно мръсна работа. Чувствах се, като че ли съм стоял дълго, много дълго в гореща баня — объркан, зашеметен и с пламнала глава. Ако трябва да убиеш в битка, нещата стават по-различни. Там всичко е толкова бързо и обикновено си зает, напрегнат и не ти остава време да мислиш за това. Отговорих ли ти?

— Донякъде. Искал ли си някога да видиш човек да страда?

При този въпрос Оуен се почеса по главата.

— Не мога да кажа. Искал съм да видя някои хора мъртви, но да страдат?

— Днес исках да видя един мъж да умира в страдания. — Ерик му обясни за Ембриса и как е искал убиецът й да изпита дългата, бавна и ужасна смърт на момичето. Когато свърши, добави: — После открих, че едва се сдържам да не се надрискам. Хвана ме страшно разстройство и след това повърнах. А сега най-изненадващо седя тук и ям, като че ли нищо не се е случило…

— Гневът прави странни неща — каза Оуен. — Сигурно няма да ти хареса това, което ще чуеш, но имаше само двама души, които познавах, и които са изпитвали подобни чувства — баща ти и… Стефан.

— Прав си. Не ми хареса. — Ерик поклати глава и се усмихна горчиво.

— Баща ти се държеше така, когато беше разгневен. Когато беше силно ядосан, по-скоро искаше да види врага си ранен и в мъки, отколкото мъртъв. Но това не се случваше често. — Гласът му затихна. — Със Стефан беше по-зле. Той наистина намираше удоволствие в това да гледа как другите страдат. Той получаваше ерекция… възбуждаше се от това. Баща ти трябваше да дава подкупи на не един родител, поради това, че дъщеря му е… обезчестена.

— А Манфред?

— Като се има предвид кои са му родителите — вдигна рамене Оуен, — той е достатъчно прилична личност. Може би ще се харесате, ако се опознаете, но това няма да е тук и няма да е сега. — Оуен погледа Ерик. — Виж, познавам те много отдавна, откакто беше малко момченце. Не забравяй, че в жилите ти тече не само бащината ти кръв. Майка ти е корава жена, но никога не е била зла. Никого не е удряла така, за удоволствие. А Стефан беше най-лошата възможна комбинация от баща си и майка си.

Двамата постояха мълчаливо, всеки потънал в собствените си мисли.

— Мисля, че мога да разбера защо си бил толкова ожесточен към мъжа, убил момичето. Бил си влюбен в нея — обади се след малко мечемайсторът.

— Донякъде — усмихна се Ерик. — Тя се опитваше да ме вкара в леглото си, за да стане съпруга на бъдещия селски ковач. — Той поклати глава със съжаление. — Беше толкова простосърдечна и нямаше никакво лукавство в нея, но все пак…

— Караше те да се чувстваш приятно, нали?

— Да.

— Всички сме повече или по-малко суетни — кимна Оуен — и вниманието на едно красиво момиче рядко се посреща по друг начин от мъжете.

— Но това не обяснява защо исках толкова много онзи мъж да се мъчи и да страда. Все още го чувствам, Оуен. Ако бих могъл да го вдигна от мъртвите и да го накарам да пищи в агония, бих го направил.

— Може би това е чувство за справедливост. Момичето е умряло в мъки, а срещу това той е получил проста и лека смърт.

— Понякога отмъщението се прикрива зад справедливостта — обади се глас от тъмното зад тях.

Оуен и Ерик се обърнаха учудени и видяха Накор, който излизаше от мрака.

— Разхождах се и чух разговора ви. Нещо интересно ли обсъждате? — Без да моли за тяхното разрешение, той седна до тях.

— Разказвах на Оуен — каза Ерик — какво ни се случи днес. Чу ли вече?

— Шо Пи ми разказа — кимна Накор. — Бил си разярен и си искал да поизмъчиш оня мъж, но Боби те е предпазил.

Ерик кимна.

— Някои хора — каза Накор — възприемат страданието на другите като силен алкохол или наркотик. Ако усетиш подобен апетит у себе си и успееш навреме да го овладееш, може би ще се превърнеш в наистина достоен мъж, Ерик.

— Не знам какво искам — съгласи се младежът. — Не знам дали не исках да умре, без да е изпитал страдание, или наистина исках да видя нещо в очите му, докато свършва.

— Повечето от войниците — допълни Оуен — изпитват силни отрицателни чувства, след като наблюдават смъртта. Това, че на теб ти е прилошало…

— Прилоша ли ти, наистина? — попита Накор.

— Като че ли се бях наял със зелени ябълки — отвърна Ерик.

— Тогава не си човек, който си хапва отрова и това му харесва — ухили се Накор. — Ако не ти беше прилошало, това щеше да означава, че отровата се е наместила удобно във вътрешностите ти. — Той протегна ръка и насочи пръст към младежа. — Ти си погълнал силна омраза, но тялото ти я е изхвърлило като незрели плодове. — Той се засмя, очевидно доволен от сполучливото сравнение. — Упражнявай своето рейки всяка нощ, остави съзнанието си да се успокои и ще преодолееш преживяния ужас.

Оуен и Ерик се спогледаха — и двамата не проумяваха напълно думите му.

— Сега ми разкажи как дойде тук? — попита Ерик.

— Дойдох заради теб — рече Оуен.

— Заради мен?

— Когато бяхте заловени — продължи Оуен, — лейди Матилда и Манфред отпътуваха за Крондор, за да са сигурни, че принцът непременно ще те осъди на обесване. Когато пристигнахме там, помолих един приятел от двора да ми уреди аудиенция при принц Николас и се опитах да му обясня какво е станало с теб, докато беше още дете. — Той повдигна рамене. — Това не свърши никаква работа, защото беше осъден на обесване, а баронесата разкри, че съм се опитвал да действувам в твоя полза. — Той погледна Ерик и се засмя. — Бях помолен да напусна службата си. Манфред съжаляваше, но майка му беше категорична.

— Не съм я срещал никога — каза Накор, — но както се говори, била доста упорита и настойчива в решенията си.

— Общо взето, така се развиха нещата — каза Оуен. — След като стана известно, че няма особено търсене за уволнени мечемайстори, кандидатствувах в гвардията на принца. Бях се приготвил да сляза до положението на обикновен войник или да се опитам да получа назначение на границата. След като и това не стана, си опитах късмета на пазара на наемници, който осигуряваше придружители за търговските кервани надолу към Долината на сънищата и Велики Кеш. Но проклетият Боби дьо Лунвил ме откри в една кръчма, напи ме до смърт и на следващия ден открих, че тичам като луд, за да изпълнявам разни поръчки на принц Николас и Калис.

Оуен замълча за миг.

— Странна птица е нашият капитан. Знаете ли, че в двора той има ранг на херцог?

— Знаех го само като… — започна Ерик.

— Орела на Крондор — довърши Оуен. — Знам. Има голямо влияние, това разбрах със сигурност. Но когато прахта се разсея, вече бях на борда на „Фрийпорт Рейнджър“ със списък от задачи най-малко за три месеца напред и само с трийсет дни на разположение, след като хвърлихме котва в пристанището на Махарта.

Ерик свърши с яденето си и каза:

— Съжалявам, че съм те набъркал в това, Оуен.

— Така се е случило това раздаване — засмя се Оуен, — както обичат да казват комарджиите. Но ако трябва да си говорим истината, в Даркмоор почна да ми доскучава. Виното там е най-хубавото на света и жените също, но навсякъде можеш да намериш хубавици, а там няма нищо друго. Омръзна ми да беся бандити и да придружавам каретата на барона от един безопасен град до друг. Мисля, че е време за нещо по-различно.

— Засега не се очертава нещо голямо — поклати глава Накор, стана и се прозя. — Отивам да поспя. Предстоят ни три дълги дни.

— Защо? — поинтересува се Ерик.

— Докато трепехте ония мъже, получихме съобщение за Срещата.

— Разкажи ми по-подробно — каза младежът.

— Голям военен лагер — обясни Накор. — На едно традиционно място, където двете страни в тази война ще пристигнат, за да предлагат оферти за служба на отряди като нашия. Там ще намерим армията на тази Изумрудена кралица и там ще започнат приключенията ви, Оуен. — Той млъкна и се скри в тъмнината.

— Това е може би най-странният мъж, когото съм срещал — рече Грейлок. — Разговарял съм с него само за по няколко минути, но той винаги прави много странни бележки. Но за едно нещо е прав: утре ще е труден ден и трябва да поспим.

— Ще измия това — каза Ерик и взе купата на Оуен. — Нали ще мия и моята.

— Благодаря ти.

— И аз на теб — отвърна Ерик.

— За какво?

— За разговора.

Мъжът постави ръка на рамото на Ерик.

— Винаги, когато пожелаеш, младежо. Лека нощ.

Ерик отиде до ведрото, използувано за миене на дървените купи, изплакна ги, изтри ги с чист пясък и после отново ги обля с чиста вода. Остави ги на полиците и се върна в палатката си.

Всички с изключение на Ру спяха.

— Добре ли си? — попита приятелят му.

— Не знам — отговори Ерик. — Но май съм по-добре.

Ру като че ли се готвеше да му каже нещо, после премисли, обърна се на другата страна и затихна. Ерик легна в тъмното, опита се да упражнява самолечението, препоръчано му от Накор, и потъна в сън минути след Ру.

Лагерът беше огромен. Най-малко десет хиляди въоръжени мъже се бяха събрали в една плитка долина, която се простираше между хълмовете на изток и реката на запад. По средата минаваше малък приток на Ведра и палатките бяха издигнати покрай него.

Посредниците, които се занимаваха с подписването на договори, се бяха наредили под широк кафеникавожълт навес в центъра на долината. Ерик яздеше заедно с другарите си, както винаги, близо до челото на колоната, достатъчно близо до Калис, за да чува разговорите му с другите до него.

— Някои от тези флагове са дяволски странни — отбеляза Праджи. — Мислех си, че познавам всеки отряд, достоен за внимание в тази забравена от боговете страна. — Той отново се огледа. — Някои от тях са дошли доста отдалеч.

— Как ще върви според теб? — попита дьо Лунвил.

— Още е рано. Хайпур падна преди по-малко от месец и ако представителите на Изумрудената кралица пристигнат следващата седмица, това ще ме изненада. Но залагам празния си джоб, че жрецът-крал на Ланада пръска пари като моряк в пристанище. — И като се огледа още веднъж, предложи: — По-добре е да продължим нагоре в долината и да видим няма ли някое добро място край реката. — Той сбърчи нос. — С всички тия глупаци, дето пикаят във водата, като се напият, долното течение е последното място, където бих искал да лагерувам.

— Като че ли най-добрите места са заети — изсмя се дьо Лунвил.

— Само ако ти допада вкусът на чужда мъжка пикня — каза Праджи. — Това е само началото. Слуховете са пуснати само преди пет дни. Предстои голяма война, която трябва да приключи след приближаващите сражения, и всеки мъж с меч, който не се включи сега, няма да участва в разграбването. — Той поклати глава. — Звучи идиотски, нали? Всеки мъж, който има мозък в главата, би трябвало да разбира, че…

— Не тук — сряза го Калис. — Има твърде много уши.

— Виж онова червено знаме с орела — кимна Праджи. — Направо е близнак на твоето. Трябва да е на Вая, ако е тръгнал насам.

Калис кимна.

Навлязоха между палатките и Ерик усети, че пулсът му се ускорява. Никога не бе виждал толкова много очи да го гледат с подозрение. Мястото за срещи беше неутрална територия, където и двете страни в предстоящия конфликт можеха да набират наемници за своята кауза. Всичко ставаше открито, мъжете разчитаха един на друг и на традицията, според която всеки на това място трябваше да държи меча си в ножницата. Но традицията вече не беше същата и неведнъж по време на такива срещи избухваха кървави свади. Мъжете в лагера знаеха, че само тези от собствената им дружина са истинските съюзници и приятели. Всеки друг можеше да застане срещу тях на бойното поле броени дни или седмици след като напуснеха тази местност.

Минаха покрай широка жълтеникава палатка и се изкачиха на малък хълм, равен отгоре, от който можеше да се наблюдава и контролира долината под тях, и Калис каза на дьо Лунвил да разпънат палатките на него.

— Без никакви укрепления, това е в разрез с обичаите. Но искам удвоена охрана. Когато пристигнат курвите, пускайте мъжете да се забавляват, но никакви силни напитки или дрога — гонете продавачите. Не искам някой глупак да започне война, заради това, че вижда призрака на враг в дима пред себе си и веднага вади меч.

Дьо Лунвил кимна и даде заповеди. След като нямаше нужда да копаят ров и да вдигат ограда, разполагането на лагера отне малко време. Групата на Ерик завърши с издигането на палатката, после пристигна Фостър и им разпредели дежурствата. Ерик въздъхна тежко, тъй като му се падна втора смяна, която беше от полунощ до два часа. Според него прекъснатият сън беше толкова лош, колкото и безсънието.

Все пак, след три дни на седлото, дори и малкото време, прекарано в хоризонтално положение, беше добре дошло. И след като беше караул през нощта, смяната му беше чак на сутринта и през целия следващ ден въобще нямаше да дежури. Все пак реши, че това е благоприятно, и се зарадва, че въпреки всичко откри причина да е доволен.

Надуха тръбите и Ерик скочи от постелката си. Бяха в лагера вече пет дни и той току-що бе свършил наряда си. Измъкна се от палатката и видя, че всички са вперили погледи към долината.

Ру пристъпи към него и се засмя.

— Прилича на разбутан мравуняк.

Приятелят му имаше право. Навсякъде се движеха хора. Фостър мина бегом през лагера, като крещеше:

— Всички на конете! Ще минаваме на преглед!

Ерик и Ру се върнаха в палатката, грабнаха щитовете и мечовете си и забързаха към мястото, където другите вече оседлаваха конете си и се подготвяха за военната церемония. Когато дойде заповедта да яхнат конете, те вече бяха на седлата и се подреждаха в строеви ред.

— Засега спокойно, момчета — каза Фостър, като препусна край тях. — Пазаруването е започнало и днеска нямате особена работа. Когато дойдат посредниците, напрегнете сили, за да изглеждате колкото се може по-яростни и войнствени.

Това предизвика смях и някъде от задните редици се дочу басовият глас на Джедоу Шати:

— Просто постави отпред Джером, човече. Той ще им вземе страха, не знаеш ли?

Отново се разнесе смях и тогава гласът на дьо Лунвил проехтя във въздуха:

— Следващият, който се опита да ме разсмее, да помисли предварително, иначе ще съжалява, че майка му не е дала свещен обет за моминство преди да бъде роден!

Отрядът потъна в мълчание.

Час по-късно откъм долината се дочу тропота на коне. Ерик изви глава и видя група мъже да се насочва към тях. Начело яздеше едър младолик мъж с побеляла коса. Носеше контешки благороднически дрехи и очевидно държеше много на външността си, въпреки че бе целият покрит с прах от пътя. До него яздеше друг, който държеше в ръцете си пурпурен флаг с орел.

— Вая! — викна Праджи. — Ти ли си, стари пауне! Мислех, че някой от съжаление те е убил. Къде изчезна толкова време?

Другият мъж се засмя и каза:

— Ти си успял да разбереш и да дойдеш тук. Ако не бях чул за тази среща, щях още да пътувам надолу към Града на Змийската река, за да търся капитана и тази дружина жалки глупаци.

— Дойде тъкмо навреме — каза Калис. — Днес трябва да започне военният преглед.

Вая се огледа.

— Още има достатъчно време. Ще разполагаме най-малко с три-четири дни. И двете страни ли са тук?

— Не, не се чува нищо за агенти на Изумрудената кралица. Тук са само тези на жреца-крал — отвърна Калис.

— Добре. Това ми дава достатъчно време за къпане и храна. В близките дни няма да приемаш никакво предложение.

— Ти и аз знаем, каквото знаем — каза Калис, — но трябва да се държим убедително, нали? Онези — той посочи към палатката на посредниците — не трябва да заподозрат какво замисляме. Ще се държим така, като че ли претегляме в еднаква степен всяко предложение.

— Разбрано — каза Вая. — Но все пак има време за една баня. Ще бъда тук след час.

Той се обърна и потегли заедно с придружителите си.

— Бил съм се на негова страна двайсет и девет години — каза Праджи — и мога да се закълна, че на света няма по-суетен мъж. Той ще се наконти и за собствената си екзекуция.

Калис се усмихна и Ерик осъзна, че това е един от редките случаи, когато го вижда развеселен.

Дни наред бяха подложени на строеви прегледи и посредниците идваха, за да огледат отряда. Заедно с хората на Вая и мъжете под командата на Хатонис наброяваха повече от сто меча: достатъчно голямо бойно съединение, за да се разглежда сериозно, но не и толкова голямо, че да изисква специално изследване.

След третия ден започнаха да идват предложенията и Калис ги изслушваше вежливо, но все още не взимаше страна.

Седмица след като бяха започнали прегледите, Ерик забеляза, че някои отряди си заминават. Запита Праджи за това по време на вечерята и той му обясни, че това са войници, подписали вече договори с жреца-крал.

— Може би това са бедни капитани, които не могат да платят на хората си. Те трябва бързо да намерят служба или бойците им ще бъдат примамени от по-богати дружини. Но повечето чакат да чуят какво ще предложи и другата страна — каза Праджи.

Минаха още няколко дни, но другата страна не се появяваше.

Две седмици по-късно Ерик поиска разрешение да изведе конете нагоре по реката, тъй като всичко наоколо бе изпасано до голо, а търговците на сено и зърно искаха баснословни цени. Калис му разреши, но нареди да води със себе си охрана в пълен състав, която да наглежда животните непрекъснато.

Мина и друга седмица.

Веднъж, вече месец след пристигането им, Ерик отново се връщаше от превърналата се вече в ритуал проверка на конете, когато чу от центъра на лагера поредица от тръбни звуци. Времето беше горещо, най-горещата част на лятото, както му обясни един от войниците от клана — скоро щеше да дойде есента. Беше му странно да загуби една зима. Знаеше, че Накор би могъл да му обясни как така се губи един сезон, но не беше сигурен дали е готов да изслуша подробните, многословни обяснения на дребния мъж.

Тръбите продължаваха настойчиво да свирят и Ерик забърза да види какво се е случило. Още преди да стигне до палатковия лагер, срещна Фостър, който му закрещя:

— Веднага смъквай конете! Това е сигнал за тревога!

Ерик препусна обратно към хълма, мина през малката долчинка и замаха с ръце към мъжете, охраняващи животните.

— Водете конете — по няколко, колкото може по-бързо! — Затича към най-далечния пост и поведе четири коня. Другите го изпревариха и когато приближи лагера, всички коне бяха доведени до централния плац.

Разтуриха лагера по-бързо, отколкото Ерик предполагаше, че е възможно. Калис даде заповеди за образуване на защитен периметър и една група започна да копае плитки окопи. Стрелци с лъкове наблюдаваха надолу към долината, за да видят дали някой не се насочва към тях.

Въпреки сигналите за тревога отдолу не се дочуваха шумове на започващо сражение. Вместо това до тях достигнаха бръмчащи звуци и на Ерик му трябваха няколко минути, за да разбере, че това са човешки гласове. Дочуваха се караници и проклятия и вятърът донасяше все по-силни шумове, но това все още не бяха звуци на бойни действия.

— Боби — каза накрая Калис, — вземи няколко мъже, слезте и вижте какво става.

— Биго, фон Даркмоор, Джедоу и Джером след мен — заповяда дьо Лунвил.

— Взе най-едрите мъже от отряда, за да се крие зад тях — засмя се Ру.

Дьо Лунвил се обърна мигновено, погледна Ру и каза:

— А ти, дребно човече — зъл пламък просветна в очите му, — ще стоиш откъм моя щит. Ако избухнат безредици, ще те набода на шипа му и ще те хвърля срещу първия, който ми се изпречи!

Ру вдигна очи към небето и подметна на Ерик:

— Това ще ме научи да си държа устата затворена.

— Съмнявам се — рече приятелят му.

Започнаха да слизат към лагера пеша, като се стараеха да не привличат вниманието. Мъжете в другите лагери се караха шумно.

— Не ме интересува дали това е обида. Казвам да тръгнем на юг и да вземем онова, което предлага жрецът-крал.

— Искаш да си пробиеш път с бой, така ли? — обади се друг глас.

Ерик не разбра смисъла на размените реплики, но дьо Лунвил заповяда:

— Следвайте ме.

Преминаха покрай няколко подобни лагера, повечето в готовност за потегляне. Един мъж подхвърли:

— Ако пробием на изток, нагоре по реката, и после пресечем хълмовете на юг, може би ще се отървем.

— Какво? Сега и оракул ли стана? — тросна се мъжът до него.

Дьо Лунвил ги заведе до палатката на посредниците, където видяха група ужасени мъже, застанали пред обичайните си работни места. Сержантът ги разбута и влезе.

Вътре имаше ниско дървено бюро, използувано от посредниците, и зад него бе седнал едър мъж в красива, добре поддържана броня, очевидно често използувана. Краката му бяха проснати върху полираното дърво, кал се стичаше по документите, затиснати от ботушите му. Не изглеждаше много по-различен от другите в лагера с изключение на това, че може би беше по-възрастен от Праджи и Вая — най-старите мъже в отряда на Калис. Но въпреки годините излъчваше силата на човек с голям опит. Той спокойно погледна дьо Лунвил и неговите спътници и кимна на един войник, който стоеше до него. И двамата носеха изумруденозелени превръзки на лявата ръка, но иначе нямаха никакви отличителни знаци.

— Е, добре, кой глупак нареди сигнал за бойна тревога? — попита дьо Лунвил.

— Нямам представа — каза старият воин. — Със сигурност не исках да предизвикам такова вълнение.

— Вие ли сте агентът на Изумрудената кралица?

— Аз съм генерал Гапи — каза мъжът. — Не съм ничий агент. Тук съм само за да ви съобщя какъв може да е вашият избор.

Ерик усети в него нещо, което бе виждал само у няколко души — принца на Крондор, херцог Джеймс и понякога, при особени случаи, Калис. Това беше увереният заповеден тон, очакването, че думите му ще бъдат изпълнени без обсъждане, и младежът реши, че титлата на този мъж не е наемническа суета. Този човек наистина командуваше армия.

— О, и какъв избор имаме? — попита дьо Лунвил, като сложи ръце на кръста си.

— Можете да служите на Изумрудената кралица или да умрете.

Със слаб жест дьо Лунвил даде знак на мъжете от отряда да се пръснат. Ерик застана отдясно и се изправи пред единствения войник в палатката, който бе застанал зад генерала.

— Обикновено ми плащат, за да се бия — каза дьо Лунвил. — Но вашият тон ме кара да мисля, че този път трябва да пренебрегна заплащането.

— Рискувате да нарушите мира в лагера, капитане — каза Гапи.

— Не съм капитан — каза дьо Лунвил. — Аз съм сержант. Моят капитан ме изпрати, за да видя на какво се дължи цялата тая шумотевица.

— Шумотевицата, както я нарече — отвърна Гапи, — се дължи на объркването на хората, които са твърде глупави, за да разберат, че пред тях няма друга възможност. И така, ако не сте чули какво беше казано тук преди час, ще ви го повторя, за да го предадете на вашия капитан. Всички отряди на наемници, събрани за преглед в тази долина, трябва да се закълнат във вярност на Изумрудената кралица. До месец започваме сраженията срещу Ланада надолу по реката. Ако се опитате да отидете на служба при враговете на нашата господарка, ще бъдете преследвани и убити.

— И кой ще направи това? — попита дьо Лунвил.

— Трийсетте хиляди войници, които са обградили тази хубава долина — отвърна генералът с безгрижна усмивка.

Дьо Лунвил надникна навън, огледа хребетите над долината и забеляза движение и проблясъци от метал — към долината се спускаше голяма войска.

— Тъкмо се чудехме какво ви задържа толкова дълго — каза той с уморен тон. — Не мислехме, че ще дойдете със сила.

— Занеси съобщението на капитана си. Нямате избор.

Дьо Лунвил погледна генерала и като че ли понечи да каже нещо. После само кимна и даде знак на хората си да го последват.

Мълчаха, докато минаха през главния лагер, после Ерик каза:

— Изглеждате загрижен, сержант. Нали целта ни беше да се присъединим към армията.

— Не ми харесва, когато другата страна променя правилата — каза дьо Лунвил. — В тези земи на човек му се плаща, за да се бие. Мисля, че може би ще затънем в пясъците по-дълбоко, отколкото си мислехме.

— Освен това — добави той, — когато започнат да ме товарят с работа, обичам първо вежливо да ме помолят. Дразня се, когато не е така. Оградил ни е като животни.

17.

ОТКРИТИЕ

Ру посочи с ръка.

На юг вече се водеха сражения. Верен на думата си, генерал Гапи атакуваше всеки отряд, който търсеше изход. Малко капитани имаха смелостта да се опитат да пробият обкръжението и биваха посрещнати от заелите вече позиции войници, които се бяха окопали удобно за водене на бойни действия.

Долината може би беше удобно място за организиране на срещи, но нямаше никакви преимущества при организиране на атака. Тъй като беше тясна и стръмна откъм северната и южната страна, единственият път за изтегляне беше на изток — пътят, по който бяха дошли Вая и неговите спътници и където, според думите на стария боец, имаше труднодостъпни височини и опасни пътеки за онези, които биха поели в нежеланата посока. И все пак някои от по-малките бойни отряди се опитваха да се измъкнат в това направление.

Други, както Пурпурните орли на Калис, се приготвяха да служат, за да могат да участват в предстоящите битки и грабежи или да се измъкнат при някоя бъдеща възможност. Накъдето и да погледнеше, Ерик виждаше мрачни и нещастни лица. Очевидно не само дьо Лунвил се смяташе за лошо излъган.

Онези, които се подчиниха на заповедите на генерал Гапи, се построиха в колони в долния край на реката, там, където тя се вливаше във Ведра. Останки от мост, изгорял при някаква отдавна забравена война, стърчаха на това място и наблизо бяха пуснати на вода няколко сала, които осигуряваха транспорта в посока север-юг до източния бряг на Ведра или в направление изток-запад малко по-надолу по течението на безименния приток на голямата река.

Отрядът на Калис беше между последните, които стигнаха до саловете, защото техният базов лагер беше най-отдалечен, и поради това войниците имаха възможността да седнат и да наблюдават придвижването на дошлите преди тях. Мъжете и малкото жени от всички краища на Новиндус минаваха през реката, за да се присъединят към онези, стигнали вече на другия бряг.

Мъж със зелена превръзка на ръката спря коня си пред тях и попита:

— Коя дружина сте?

Дьо Лунвил посочи Калис, който яздеше от лявата му страна, и каза:

— Пурпурните орли на Калис, от Града на Змийската река.

Мъжът се намръщи и погледна Калис.

— От обсадата на Хамса ли?

Калис кимна.

Мъжът се захили. В израза му нямаше нищо приятелско.

— Почти те бях хванал, хлъзгаво копеле. Но ти пое на изток към джешандите и докато дружината ми укрепне и попълни състава си, вече бяхте в степите. — Той погледна студено Калис. — Ако знаех, че си от дълговечните, щях направо да поема на изток. При джешандите има много от твоя род.

Той извади пергаментен свитък и парче въглен и си отбеляза нещо.

— Нашата господарка приема всеки, който идва при нея, така че сега сме от една и съща страна. — Той махна с ръка в южна посока. — Тръгнете надолу по реката на около два километра. Открийте лагермайстора и му докладвайте, че сте пристигнали. След няколко дни ще получите заповеди. А дотогава правилата на лагера са прости: участвате ли в размирици — смърт. Сега всички ние сме побратимени под знамето на Изумрудената кралица, така че всеки, който създава неприятности, отива на кола. Не ви го препоръчвам; виждал съм някои мъже да се гърчат по час и повече.

Не изчака да получи отговор дали заповедите му са разбрани, а пришпори коня си и препусна към следващата дружина.

— Всичко изглежда просто — каза Праджи.

— Да отидем да намерим този лагермайстор — каза Калис. — Трябва да се устроим колкото се може по-бързо. — После кимна на Праджи и Вая и те яхнаха конете си и се отделиха от дружината.

— Какво става? — тихо попита Ерик.

— Дръж си устата затворена — каза Фостър.

— В цялата тази бъркотия — засмя се Накор — е много лесно да се отделиш от своите хора. Може би на Праджи и на Вая ще им трябват дни, докато намерят къде сме направили лагера си. Ще имат сума ти време, за да се ослушват.

Калис поклати глава и погледна исаланеца, като че ли го предупреждаваше да пази тези разсъждения за себе си, но дребният мъж хихикаше от възторг и след малко рече:

— Мисля и аз да се изгубя за малко. — Подаде юздите на коня си на Луис и добави: — По-добре ще е, ако вървя пеш.

И преди Калис да може да възрази, вече ситнеше надолу към голяма група конници, която се трупаше до саловете, докато друга препускаше на запад. След минути мъжете от двата отряда се смесиха в объркана тълпа и Накор изчезна в тъпканицата, като се промъкваше между засипващите го с проклятия конници, защото животните им се плашеха от внезапните му движения.

— Правил го е и преди — каза примирено Калис.

Фостър погледна след Накор с изпепеляващ поглед, но Калис и дьо Лунвил само поклатиха глави.

След няколко часа откриха лагермайстора — мургав мъж с пронизващи очи, който ги гледаше внимателно, докато Калис докладваше. После направи една отметка в някакъв документ и махна към реката.

— Намерете си място край брега — оттук до два километра надолу. Има и други дружини, разположени от двете страни на пътя. Настанете се между пътя и реката. Точно на север от вас трябва да се намира дружина, която се нарича Командата на Гегари. Оттатък пътя лагерува дружината, командувана от капитан Далбрин. Ако се преместите по на юг от указаното местоположение, ще бъдете смятани за дезертьори и ще ви преследват. Които не са убити, ще бъдат върнати за публична екзекуция. И не се опитвайте да прекосявате реката. — Той махна с ръка към отряд конници, препускащи в далечината покрай нисък хълм.

Имаше нещо обезпокоително в тях — Ерик се вгледа и скоро разбра, че са твърде големи и се движат прекалено бързо. Примигна, опита се да проумее картината и накрая разбра какво вижда пред себе си.

— Гущерите! — каза той високо, без да се замисли.

Лагермайсторът каза:

— Съюзниците на нашата господарка се наричат сааурци. Не ги наричайте „гущери“ или „змии“, защото ще си навлечете гнева й. — После кимна на Калис да поведе дружината си, защото зад тях се приближаваше друга воинска част.

Ерик примигваше срещу следобедното слънце и се опитваше да огледа конниците в далечината.

— Конете трябва да са поне четири метра високи — каза Шо Пи.

— По-скоро към пет — каза Ерик. — По-големи са от всяко ездитно животно, но се движат като кавалерийски коне.

Докато конницата се отдалечаваше, младежът се възхити от мощните конски тела. Сааурците яздеха на удобно гъвкаво седло, а телата им изглеждаха странно уголемени в горната си част; броните им бяха изковани в почти триъгълна форма, заради могъщите широки рамене и тесните им кръстове.

— Ще ми се да поогледам по-отблизо някой от тези коне — рече Ерик.

— Няма да можеш — отсече дьо Лунвил. — Най-малкото не и когато отгоре му язди такъв боец.

Ерик поклати глава, поразен от гледката, докато конниците изчезваха в далечната следобедна мараня.

Определиха си място за лагер и Калис се представи на съседните капитани. Беше ясно, че никой не е склонен да разговаря, както и никоя от дружините не знаеше дали съседите им активно поддържат каузата на Изумрудената кралица, или са били насилствено принудени да служат.

Ерик не беше особен военен специалист, но в него се зароди чувството, че в тази странна област, където имаше обичай да се наемат мъже за водене на сражения, не е най-разумното да имаш войници, лишени от лоялност и движени само от мотива за печалба. Но въпреки насилието, оказано върху наемниците в долината, по нищо не личеше, че ще избухне бунт, така че младежът реши, че онези, които командуват огромните пълчища, знаят нещо, което не му е известно, и затова се отказа да разсъждава върху проблема.

Калис нареди на хората си да спят, без да разпъват палатките. Не даде заповед и за изкопаване на ров или дори окоп. Ясно беше и без да се казва, че иска хората му да скочат и да се метнат на конете за възможно най-кратко време, ако се наложи.

След втория ден околните лагери се превърнаха в малки общности, които взаимно си гостуваха, ако мъжете не бяха наряд. Размени, комар, любопитни истории или просто опит за преборване на скуката — независимо от причината, хората се скитаха наоколо, поне доколкото нямаше опасност да предизвикат неприятности и беди. Нивото на доверие растеше, макар и бавно, защото и онези, принудени да служат насила, също постепенно се примиряваха със съдбата си. Те може би наистина бяха лишени от правото на избор, но за повечето капитани едната страна беше толкова добра, колкото и другата, и службата си беше служба.

Някои от дружините се държаха определено гостоприемно, като приемаха с удоволствие всяко ново лице, което би донесло още новини, злато за залагане или просто би нарушило скуката на всекидневието. Но други все още бяха войнствено настроени и на два пъти на Ру и Ерик ясно им бе казано да си продължават по пътя.

Втората нощ Фостър започна да шета из лагера, като се спираше при всяка група и разговаряше с хората. Дойде и при Ерик, Ру, Шо Пи и Луис, които бяха седнали около огъня си и наблюдаваха как Биго и Натомби изпълняват ролята на дежурни по кухня.

— Насам! — махна им той и те се изправиха.

Фостър отвори тежка кожена кесия, отброи по две златни и пет сребърни монети на човек и после тихо каза:

— На наемниците се плаща и ако вие не можете да си купите нещо от продавач или не може да платите на курва веднага и в брой, някои хора ще почнат да задават въпроси. Внимавайте — на първия, който се напие и каже нещо неподходящо пред неподходящо ухо, лично ще му набода черния дроб на шиш!

Ерик стисна монетите и усети хладината им. Не беше държал пари, откакто напусна Даркмоор, и сега усети колко му е приятно, че може да си купи нещо. Скри парите в една кесия, пришита към туниката му, където щяха да бъдат на безопасно място.

По-късно вечерта се появиха курвите и започнаха да въртят занаята си. Понеже нямаше палатки, липсваха места за уединение, но това малко безпокоеше мъжете. Те просто придърпваха избраната жена под одеялото си и въобще не се интересуваха дали някой стои само на две-три крачки от тях.

Две се появиха пред Ерик и Ру и едната попита:

— Търсите ли си компания, момчета?

Ру се ухили и изведнъж Ерик усети, че се изчервява от смущение. Последния път, когато платените жени бяха посещавали лагера им, беше имал работа при конете и се бе върнал от корала чак когато те си бяха отишли. Беше сигурен, че е единственият мъж в лагера, който не е лягал с жена. „Може би никога няма да имам тази възможност“ — помисли си Ерик. Погледна към приятеля си, който се бе ухилил до ушите, и усети, че и той се подсмихва.

— Защо не? — чу се да казва.

— Първо ще ни платите, нали? — попитата едната.

— Да-да — изсмя се Ру и махна към лагера. — Ние не отиваме никъде, но не можем да кажем същото и за вас, нали?

Жената му хвърли кисел поглед, но кимна.

— Май не си толкова млад, колкото изглеждаш.

— По-стар съм, отколкото вчера — отвърна Ру.

Жената като че ли се притесни от думите му, но се отправи натам, където той й посочи.

Ерик остана сам с другата. Тя може би беше още млада, но това трудно се забелязваше от пръв поглед. Сериозното й изражение и слабата светлина от лагерния огън правеха почти невъзможно да се разбере дали е на петнайсет, или на трийсет и пет. Няколко сиви косъма в тъмната й коса го убедиха, че е по-възрастна от него, но не знаеше дали това го кара да се чувства по-удобно, или не.

— Тука ли? — попита тя.

— Какво?

— Тука ли искаш да го направим, или някъде другаде?

— Нека идем към реката — каза Ерик и внезапно се смути.

Протегна ръка и я хвана — дланта й беше твърда и суха. Той веднага съжали за жеста, защото неговата ръка беше влажна, а пръстите му — неуверени.

Тя се засмя тихо.

— Какво? — почти подскочи Ерик.

— За пръв път ли ти е?

— Защо — замънка неразбираемо той, — разбира се, не, само че… твърде дълго пътувахме и…

— Разбира се — побърза да се поправи тя. Ерик не можеше да каже дали във веселостта й има топлота, или презрение. Той я заведе надолу, към брега на реката, и за малко щеше да настъпи една двойка, която се беше унесла в страстни ласки. Премести се наблизо, където беше сравнително по-тъмно, и спря.

Жената бързо свали дрехите си и Ерик почувства, че тялото му реагира на голотата й. Тялото й не беше нещо изключително — малко понапълняло на кръста и на хълбоците, гърдите й бяха омекнали, но той внезапно се замисли върху това, което трябваше да направи, и не можеше да свали дрехите си достатъчно бързо. Беше смъкнал ризата си и дърпаше ботушите си, когато тя каза:

— Ти си голямо момче, нали?

Ерик погледна тялото си, като че ли го забелязваше за пръв път. Ходът на времето и суровият живот, откакто бе станал затворник, го бяха превърнали в як младеж, много по-различен от времето, когато напусна Рейвънсбърг. Макар че винаги беше бил як, сега бе загубил и малкото натрупани тлъстини и могъщите му ковашки гърди и ръце бяха само мускули, като че ли беше изваяна скулптура на герой.

— Винаги съм бил едър за възрастта си — каза той.

Седна и смъкна ботушите си. Тя се наведе и хвана колана на панталона му.

— Да видим колко си голям. — Гласът й беше хрипкав. Смъкна надолу панталоните му, погледна щръкналия му член и се засмя: — Достатъчно голям!

Като се имаше предвид професията й, беше нежна. Не бързаше и не се смееше над неловките му движения. Успокояваше го, когато имаше нужда, и въпреки че съвкуплението им беше трескаво и бързо, имаше и мигове на нежност. След като свършиха, тя бързо се облече, но не си тръгна веднага, след като й плати.

— Как се казваш?

— Ерик — отвърна младежът.

— Ти си щуро хлапе, Ерик, хлапе в мъжко тяло. Истинската жена обича да я докосваш и винаги да помниш колко си як и колко нежна е кожата й.

— Нараних ли те? — внезапно се притесни той.

— Всъщност не — засмя се тя. — Просто беше много… настойчив. Сигурно съм си поожулила гърба в тая проклета трева — тя е доста твърда по тия места. Но е нищо в сравнение с ония момчета, които обичат да ни понашляпват, след като свършат.

— Защо го правиш? — попита той, докато се обличаше.

В сумрака жената повдигна рамене с почти безнадежден жест.

— Какво друго да правя? Мъжът ми беше войник като теб. Убиха го преди пет години. Нямам семейство или обществен ранг. Мога само да бъда крадла или курва. — Каза го без извинение или съжаление. — Каква друга?

И преди Ерик да може да й отговори нещо, отиде да търси друг клиент. Ерик се почувства едновременно облекчен и празен. Имаше нещо, което липсваше в тяхното любене, и младежът не можеше да разбере какво точно, но бе сигурен, че ще се опита да направи това чудно нещо още веднъж.

Шест дни след като бяха направили лагера, Ерик видя Праджи и Вая да яздят към тях. Калис им кимна да се присъединят — беше седнал на няколко стъпки от Ерик и хората от неговата група, които тъкмо свършваха обяда си. Мъжете кимнаха за поздрав на двамата стари наемници, които отидоха до Калис и приклекнаха до него.

— Какво открихте? — попита той.

— Нищо изненадващо — започна Праджи и махна с ръка към дружините, разквартирувани около тях. — Бяхме притиснати от редицата хълмове на изток, ей там край реката, на север от нас имаше двайсет, двайсет и пет хиляди меча, на стотина километра на юг са заели позиция армиите на Ланада и Махарта.

— Раджата на Махарта е пратил армията си толкова на север?

— Така се говори — каза Вая. Приказваше тихо, така че го чуваха само тези, който седяха най-близо до Калис.

— Тази война — продължи Праджи — трае вече дванайсет години след превземането на Ирабек. Рано или късно раджата щеше да си даде сметка за размера на опасността. Градовете покрай реката падаха един след друг, като всеки се надяваше, че съседът му от север ще е последният, покорен от Изумрудената кралица.

— Нещо друго? — попита Калис.

— Обикаляхме само няколко дни.

— Какво чухте? — продължаваше да разпитва капитанът. Дьо Лунвил и Чарли Фостър се приближиха и застанаха зад него.

— Нищо, което да подсказва, че се готви скорошен поход — отвърна Праджи. — Само наблюдавахме и слушахме.

— Строят голям мост през реката, там, където са саловете. — Вая махна с ръка на север. — Има шест инженерни дружини и неколкостотин роби, които се трудят денонощно.

— Никой от тази страна не може да мине на север без пропуск — допълни Праджи.

— И никой не може да напусне местността без изрично подписана заповед — добави Вая.

— Откъм северната страна на реката — продължи Праджи — са се събрали всички стари ветерани, онези, които са били в сърцето на тази война още от началото, заедно със сааурците — гущерите.

— Значи ние сме жертвеното месо за атаката на стените — каза Калис след кратко мълчание.

— Така изглежда — отвърна Праджи.

Ерик се обърна към другарите си и попита тихо:

— Месо за стените?

— Първите, които атакуват крепостните стени, момче — обясни му с нисък глас Биго, така че офицерите да не могат да го чуят. — Ще те „хвърлят“ срещу стените.

— Първите дружини, които атакуват стените, губят най-много хора — добави Луис.

— Трябва да бъдем нащрек — каза Калис. — Би трябвало да се промъкнем по-близо до тази Изумрудена кралица и да открием това, което наистина ни трябва. Ако това означава, че трябва да минем първи през крепостните врати или през стената, за да докажем цената си, ще трябва да го сторим. А след като разберем това, което ни трябва, ще му мислим как да се измъкнем от тази проклетия.

Ерик се отпусна на постелките си и подложи ръце под главата си. Наблюдаваше как облаците се движат над главата му от лекия следобеден ветрец. Щеше да бъде нощен караул, така че трябваше да си почине.

Но мисълта, че първи ще атакува стената, отново и отново го пробуждаше. Вече беше убил четирима, при три различни обстоятелства, но никога досега не беше участвал в битка. Безпокоеше се да не сбърка нещо.

Още разсъждаваше за предстоящото голямо сражение, когато Фостър дойде при него и го срита, за да поема дежурството. Ерик се изненада, като разбра, че вече е нощ. Беше потънал в размисли и неусетно бе задрямал, докато слънцето залязваше. Стана, взе щита и меча си и закрачи към реката, за да пази спящите от някаква беда.

Помисли си с ирония, че беше караул сред една армия, която би се хвърлила незабавно срещу Пурпурните орли на Калис, ако разбереше истинската им цел, и че са едва на стотина километра от непознатия противник. И все пак трябваше да стои на пост и той изпълняваше заповедта.

Накор стоеше на края на тълпата и наблюдаваше как свещеникът вдига мъртвата овца. Сааурските воини, които бяха по-близо до огъня, нададоха приветствени възгласи — дълбоко гърлено съскане, което отекваше в нощта като хор на разярени дракони. Хората зад кръга на гущерите наблюдаваха впечатлени тези ритуали, напълно непознати на всички освен на сааурците. Много мъже правеха молитвени знаци към собствените си богове и богини.

Беше започнала голяма тържествена церемония и Накор свободно се движеше между различните дружини. Беше видял много неща и едновременно бе доволен и ужасен. Доволен, че бе разкрил няколко ключови елемента от загадката, което несъмнено щеше да помогне на Калис да реши какво да прави, и ужасен, защото през дългия си живот никога не беше виждал стълпотворение на толкова зли и лоши хора.

Сърцето на армията бяха сааурците и голяма дружина мъже, които се наричаха Избраната гвардия. Както едните, така и другите носеха изумруденозелени превръзки на ръкавите и зелени ленти, вързани около главите. Жестокостта им личеше ясно. Накор огледа тези, които стояха близо — единият дори имаше гердан от човешки уши. Слуховете сред войниците говореха, че това били най-бесните, най-опасните и отчаяни мъже в армията от зли сили. За да се присъедини към редиците им, човек трябваше да е минал през няколко войни и да се е отличил с най-тъмни и многобройни жестокости. Говореше се, че последният акт за приемане е ритуален канибализъм. Накор не се и съмняваше. Той беше посещавал човекоядците на островите Скашака още преди много години и разбираше, че тези мъже, събрани тук, са свикнали с действия, които биха възмутили и повечето канибали.

Накор кимна и се поклони на мъж, покрит с татуировки, който притискаше едно момче плътно до себе си. Момчето носеше железен нашийник и очите му имаха празния поглед на упоен с някаква отрова. Мъжът изръмжа на Накор, който се усмихна още по-весело, и отмина.

Накор се опитваше да се промъкне през тълпата, за да може да намери удобна точка за наблюдение към павилиона на Изумрудената кралица. Странна енергия се носеше с нощния вятър и непознати отзвуци на далечна магия се долавяха между звуците на песнопенията; Накор почти стигна и се досещаше кого и какво ще види сега.

Но все още не беше сигурен, а без това не можеше да се върне при Калис от другата страна на реката и да му каже какво трябва да прави. Единственото, в което беше уверен, бе, че трябва да се върне в Крондор и да предупреди принц Николас, че това, от което се бе страхувал, е станало в тази далечна земя и че са освободени ужасни сили. Във въздуха тегнеше миризма, долавяща се в древната магия на пантатийците.

Като погледна към небето, Накор подуши и миризма на демони в облаците, все едно че щеше да вали. Поклати глава.

— Почва да ми писва — промърмори той, докато си проправяше път между гигантските сааурски воини. Един от най-добрите номера на Накор, както той наричаше магическите си умения, беше да преминава през тълпи, без да привлича излишно внимание, но това невинаги действаше и сега беше един от тези моменти.

Един сааурски воин погледна надолу и изръмжа.

— Къде се мушкаш, човече? — Гласът му беше дълбок и с остър акцент.

Накор погледна хлътналите дълбоко очи с тъмночервени ириси, оградени в бяло.

— Аз съм само един беден старец, о, могъщи. Не мога да виждам. Отивам към място, откъдето да мога да наблюдавам този чудесен ритуал.

Отначало Накор беше любопитен да навлезе в лагера на сааурците, но сега с тревога си мислеше как ще се измъкне. Те все още бяха загадка за него. Имаха доста прилики с пантатийците, както хората си приличаха с елфите, макар и само повърхностно, но когато ги разгледа отблизо, разбра, че са съвсем различни. Бе почти сигурен, че идват от съвсем друг свят и че са топлокръвни същества като хората, елфите и джуджетата, докато знаеше със сигурност, че пантатийците не са.

Би бил много доволен да обсъжда тези въпроси с някой образован сааурец, но тези, които срещаше, бяха само млади воини с презрително отношение към човешкия род. Не се и съмняваше, че ако хората в този лагер не служеха на Изумрудената кралица, сааурците с радост биха изтребили всяко човешко същество. Едва скриваха презрението си към човеците.

Средният сааурец беше висок между три и три и половина метра. Бяха масивни и широки в раменете и гърдите, но странно деликатни към врата и кръста, докато краката им бяха достатъчно здрави, за да поддържат тялото и да контролират грамадните им коне. Те не приличаха на раса от бегачи или скачачи в бягане и преходи. Всяка добра човешка дружина би доказала превъзходството си.

Гущероподобният изръмжа нещо и Накор не знаеше дали това е знак на одобрение, или обратното, но го възприе като разрешение да се промъкне, както и направи, като отчиташе какви може да са последствията, ако грешеше.

Не беше сгрешил. Воинът отново насочи вниманието към свещенодействието.

Павилионът на Изумрудената кралица бе издигнат на огромен подиум, изграден от дървета или пръст — Накор не можеше да каже, — но стърчеше два метра над другите палатки в тази част от лагера. Постройката беше обградена от сааурското войнство и за пръв път Накор видя и пантатийски жреци. Нещо повече, забеляза и пантатийски бойци. Ухили се, защото това беше нещо ново за него, а той винаги се радваше, когато откриеше нещо непознато.

Жрецът се обърна и хвърли закланото животно върху една клада, като изсипа върху него благовонни масла. Издигащият се дим беше слаб и разкъсан, черен на цвят и се извиваше нагоре бавно. Свещенослужителят и останалите сааурци наблюдаваха напрегнато. После жрецът посочи с ръка и заприказва на непознат език, но тонът беше положителен и Накор предположи, че съобщава за доброто разположение на духовете, заради предложената жертва, или че поличбите са добри, или някаква друга свещеническа безсмислица.

Накор потръпна, когато от вътрешността на павилиона се показа една фигура: мъж в зелена броня, последван от друг, който направи път на трети, чиято зелена броня беше обкована със злато. Това беше генерал Фадавах, първият командуващ воинството. Накор усети, че злото се носи около него като пушек около огън — той открито вонеше на магия.

После се появи чернокоса жена с изумруди на врата и китките, облечена в зелено наметало с дълбоко деколте, така че да могат добре да се виждат спускащите се изумруди на колието. Носеше и корона от изумруди.

— Това са доста изумруди дори за теб — измърмори Накор. Жената се движеше някак странно и когато пристъпи напред, за да отговори на приветствените възгласи на армията си, Накор се притесни. Нещо никак не беше наред!

— Верни мои! Аз, вашата господарка, която нося със себе си нещо още по-велико, ви благодаря за даровете.

Тя изчака поредните възгласи и продължи:

— Небесната орда на Сааур и Изумрудената кралица ви обещават победа в този живот и безсмъртна награда в следващия. Нашите шпиони се завърнаха, за да ни съобщят, че неверниците ни очакват на три дни път на юг. Скоро ще потеглим, за да ги смажем, след това ще налетим върху нещастните им градове и ще ги превърнем в пепел. Всяка победа идва все по-лесно и числото ни расте.

Изумрудената кралица пристъпи към ръба на платформата и се вгледа в най-близките лица, както на сааурците, така и на човеците. После посочи един мъж и каза:

— Ти ще си пратеникът до боговете тази нощ!

Мъжът вдигна юмрук в знак на триумф и изтича нагоре по стъпалата, водещи до подиума. На последните две коленичи така, че главата му се оказа на пода пред неговата господарка. Тя повдигна крак и стъпи с ритуално движение върху главата му, после се отдръпна и се прибра в павилиона. Мъжът се изправи с усмивка, намигна на приятелите си, които го поздравяваха, и я последва.

— О, това е много лошо, — прошепна Накор, огледа се и забеляза, че чествуването засилва темпа си. Скоро мъжете щяха да бъдат пияни и да се бият, доколкото беше позволено, и след като Накор бе усетил разпуснатата дисциплина в тази част на армията, подозираше, че се допускат жестокости и дори кръвопролития.

Сега трябваше да си проправи път през тълпата пияни, подивели от наркотиците убийци и да потърси път през реката към Калис — надяваше се, че все ще може да открие лагера му.

Накор никога не се тревожеше лесно и сега определено не му беше време да започва. Същевременно беше напрегнат и не искаше да отлага твърде дълго завръщането си, защото сега беше разбрал какво и кой стои зад вече дванайсетгодишния конфликт и нещо повече — бе открил, че може би е единственият човек на света, преценил правилно всички различни страни на видяното досега.

Като поклащаше глава, замислен върху сложността и многообразието на живота, дребният мъж внимателно започна да си проправя път встрани от павилиона на Изумрудената кралица.

— Ти ли си капитан Калис? — попита един куриер, яхнал запенен кон.

— Да — отвърна Калис.

— Заповед. Взимаш дружината си и минаваш реката. — Той посочи някъде към север, така че Ерик предположи, че мястото за преминаване не е далеч. — Отиваш на акция за прочистване на брега, двайсет километра надолу по течението. Нашите съгледвачи са забелязали хора от племето джилани. Генералите искат насрещния бряг да е чист от подобни бълхи.

Той се обърна и препусна назад. Праджи измърмори:

— Ха, бълхи! Очевидно тия никога не са се сблъсквали с някой джиланец.

— Аз също — каза Калис. — Кои са те?

— Диваци — рече Праджи, докато си оправяше торбата. — Всъщност не са диваци. Племе са. Никой не знае откъде са дошли и кои са. Говорят език, който малцина разбират, и рядко позволяват на някой външен да го научи. Те са груби и силни и се бият като луди. Скитат се из равнината Джамс или по склоновете на планинската верига Ратх’Гари, като преследват големите стада бизони или ловуват лосове и елени.

— Повечето от неприятностите, които имат хората по оня бряг на реката с племето е заради конете — обади се Вая. — Те са най-добрите проклети конекрадци на света. Положението на един мъж в племето се определя от това колко противници е убил и колко коне е откраднал. Не ги яздят; ядат ги. Така съм чувал.

— Много ли ще ни затруднят? — попита Калис.

— По дяволите, едва ли ще срещнем някого — отвърна Праджи, подхвърли навитата си постеля на Ерик и му каза: — Подръж я малко. — После се наведе да вземе торбата с личните си вещи. — Те са корави дребни човечета, наполовина на ръста на джуджетата. — И се ухили и посочи Ру. — Точно колкото него!

Мъжете се разсмяха, Праджи си взе постелката от Ерик и тръгна към мястото, където бяха оставени конете. Дьо Лунвил и Фостър започнаха да раздават заповеди за потегляне.

— Могат да изчезват във високите треви край реката като духове — добави Праджи. — Живеят в ниски колиби, направени от сплетена трева, и може да си на няколко метра от тях и никога да не ги забележиш. Трудни същества.

— Но умеят да се бият — обади се Вая.

— Това, разбира се, го умеят — продължи Праджи, докато започваха да се изтеглят с конете от лагера. Сега, капитане, знаеш толкова за джиланците, колкото всеки роден из тия места.

— Добре — каза Калис. — Ако и те искат да избегнат неприятностите, ще направим една обиколка от двайсетина километра на юг и ще се върнем преди залез-слънце. — Като че ли загрижен за нещо, той се обърна към Лунвил. — Остави едно отделение да охранява нещата. — И тихо добави: — И им кажи да се оглеждат за Накор.

Ерик се огледа внимателно, докато се качваше на седлото. Къде ли беше Накор?

Накор изохка, докато нарамваше тежката дъска, и прокле наум глупака от другия край, който очевидно не разбираше значението на думите „координирани усилия“. Мъжът, чието име Накор не знаеше, но мислеше за него като за „оня идиот“, като че ли държеше да вдигат, носят и пускат товара си, без да си прави труда да съобщава това на Накор. Резултатът бе, че през последните два дни Накор беше натрупал учудващо богата колекция от синини, драскотини и охлузвания.

За да се върне при отряда на Калис, Накор трябваше да премине през определени трудности. Колоните бяха спрели там, където беше ядрото на армията — разположено до притока на Ведра, а Калис и всички нови наемнически дружини бяха разположени по на юг. Минаването през малката река сега се извършваше само от конници с официални служебни документи, издавани от генералите. Накор имаше три такива пропуска в торбата — беше ги откраднал предната нощ, но не искаше да опитва, докато не успее да ги разучи добре. Но тук не можеше да намери място, където да ги прегледа, без да привлече внимание — освен риска да загуби документите, Накор не искаше да се разкрива, ако не станеше наложително.

Но генералите бяха наредили да се издигне мост през реката и една работна група се занимаваше именно с това. Накор помисли, че не е лошо да се включи в нея и когато стигнеха другия край, просто да изчезне в тълпата на отсрещния бряг. За нещастие работата вървеше по-бавно, отколкото се беше надявал, защото се оказа адски трудна и работниците не бързаха много. Освен това сега лагерът беше строго охраняван през нощта. Пазачите може би не бяха забелязали кога беше дошъл — ако имаше допълнителен роб в групата, те по-скоро щяха да решат, че са сбъркали в броенето — но сигурно щяха да открият, ако един е по-малко.

Това означаваше, че трябва да изчака удобния момент, за да изчезне между дружините на наемниците. Знаеше, че щом се освободи от зоркия поглед на пазачите, наблюдаващи работната група, няма да има проблеми да се движи свободно, но искаше да изчака най-благоприятния момент, преди да се опита да побегне. Преследване на човек в Южния лагер би могло да предизвика веселба, но Накор знаеше, че трябва да сподели с Калис и с другите това, което вече бе научил, така че да започнат да планират бягството си от тази армия и евентуалното си завръщане в Крондор.

„Оня идиот“, който държеше другия край на дебелата талпа, я пусна пак без да се обади и в резултат на това синините на рамото на Накор се увеличиха с още една. Тъкмо се готвеше да направи един от „номерата си“, като предизвика бодежи в бедрата на другия, който щеше да помисли, че е седнал върху магарешки трън, когато внезапно замря.

Погледна настрани и усети, че гърдите му се стягат — един пантатийски жрец стоеше на няколко метра от тях и наблюдаваше строежа, като говореше тихо на офицер от човешката раса. Накор пусна дъската и забърза за друга, като гледаше към земята. Беше срещал пантатийци и познаваше магическите им умения, докато беше пътувал заедно с мъжа, който сега бе принц на Крондор, но никога не беше виждал жив пантатиец толкова отблизо. Докато минаваше край съществото, усети слабия дъх и си припомни, че беше чувал за него и преди: миришеше на влечуго, макар и непознато.

Наведе се да вземе друга греда и видя как „оня идиот“ се препъва в камък, губи равновесие и прави стъпка към пантатиеца. Съществото реагира, като замахна с ноктестата си ръка. Ноктите преминаха по гърдите на „идиота“ и разкъсаха туниката му като ножове. Появиха се дълбоки пурпурни следи и мъжът мъчително заохка. После падна и започна да се гърчи.

— Махни го оттук — каза офицерът на Накор и дребният мъж кимна и заедно с един друг роб вдигнаха падналия човек. Докато го занесоха зад бараките, където спяха, той умря. Накор огледа лицето, замръзнало в смъртна маска с отворени очи, и след минута вече знаеше каква отрова слага пантатиецът на ноктите си — смес от няколко смъртоносно отровни растения, наистина впечатляваща рецепта.

Беше поразен и от това, че пантатиецът смяташе за необходимо да демонстрира пред човешкия офицер способността си да убива с едно докосване. Тук, в лагера на Изумрудената кралица, се водеше определена политика, която не бе позната на тези извън кръга на властта, и Накор поиска да разполага с повече време, за да разкрие още нещо за тези машинации. Хубаво беше да научи и за всяко стълкновение в лагера, но за нещастие не можеше да отдели толкова много време, за да разнищва допълнителните игри на властта.

— Оставете го тук — каза друг пазач, като посочи куп боклуци, който трябваше да бъде отнесен с една кола привечер и изхвърлен на два-три километра встрани от реката. Накор и другият роб направиха както им заповядаха и пазачът им нареди да се връщат на работа.

Накор забърза към предишното място, но пантатиецът и офицерът бяха изчезнали. Изпита известно съжаление, че не може да разгледа по-отблизо змиежреца, и му стана още по-тъжно за „оня идиот“, когото убиха. Мъжът си беше заслужил ужилването по задните части, но не заслужаваше да умре мъчително, докато отровата прониква в дробовете и сърцето му.

Накор работи до обяд. Седна на моста, само на няколко метра от другия бряг, като размахваше крака над водата, и задъвка безвкусната овесена каша и коравия хляб, за да поддържа силите си. Но мислите му бяха другаде — чудеше се къде ли са Калис и другите и какво правят в момента.

Калис махна на конниците от десния фланг да поддържат линията, така че да се виждат и да се държат един до друг на разстояние близо километър. Знаците на по-близкостоящите показаха, че всички са разбрали заповедта.

Яздеха вече от обяд и все още нямаше следа от нечие присъствие край брега. Или докладът за видените хора от племето беше грешка, или те бяха напуснали местността, или — както твърдеше Праджи — се криеха много успешно от чужди погледи.

Ерик внимателно следеше за неочаквани движения в тревата, но следобедът беше ветровит и високата трева се движеше като вода. Трябваха много по-остри и наблюдателни очи от неговите, за да видят дали някой се промъква през тази разлюляна равнина.

— Ако не открием нищо в следващия половин час — каза Калис малко по-късно, — тръгваме обратно. Трябва да се върнем в базата по мръкнало.

Чу се вик на ездач и всички се вгледаха на запад. Един конник трескаво им махаше от заоблена могила. Калис даде знак и конниците препуснаха към него. В подножието на могилата всичко бе покрито със същата трева, което превръщаше гледката в разлюляна обърната наопаки купа. Близо до почти напълно кръглата могила имаше друга, а после трета: поредица от могили водеше към планините в далечината.

— Какво има? — попита Калис.

— Следи и пещера, капитане.

Праджи и Вая се спогледаха, слязоха от конете и отидоха до тъмната дупка. Входът беше съвсем тесен — човек едва можеше да се промъкне към мрака, царящ навътре.

— Стари следи — каза Калис, като погледна надолу. После отиде до входа на пещерата и прокара ръка по каменния ръб. — Това е дело на човешка ръка.

— И някой — обади се Праджи, който също прекара ръка по входа на пещерата — е поработил, за да направи входа да прилича на естествен. Под праха като че ли се вижда каменен градеж. — Той обърса грижливо повърхността и отдолу се показаха грижливо наредени камъни.

— Саракан — каза Вая.

— Може би — процеди Праджи.

— Саракан ли? — попита Калис.

— Става дума — поясни Праджи — за един изоставен град на джуджетата в планината Ратх’Гари. Целият е под земята. Преди няколко столетия някои започнали да упражняват някакъв среднощен култ, но по-късно измрели. Сега всичко е пусто.

— Хората винаги са се събирали покрай пещерите близо до залива — каза Вая. — И в полите на планината близо до Голямата южна гора.

— Поправете ме, ако греша — обади се Калис, — но става дума за места на стотици километри оттук.

— Истина е — съгласи се Праджи. — Но проклетите тунели се простират навсякъде. Този може да е свързан с нещо ей там — той посочи далечните планини — или може да продължава неколкостотин метра и да спира. Зависи кога и как е копан. Но прилича на един от входовете към Саракан.

— Може да е строено от същите джуджета, но да е друг, различен град? — намеси се Ру.

— Може би — отвърна Праджи. — Много отдавна джуджетата са се разселили и не живеят само в планината, но градските хора избягват много да се движат из равнината Джамс.

— Може ли да го използуваме като склад? — попита внезапно Калис. — Да оставам тук някои оръжия и други помощни неща за случаите, когато се налага да се движим от тази страна на реката?

— Не бих рискувал, капитане — поклати глава Праджи. — Щом джиланците са наблизо, сигурно също използват тези места като база.

Калис замълча за момент, после заговори достатъчно високо, за да го чуе целият отряд.

— Запомнете това място. Може би скоро ще се наложи да го намерим, и то бързо. Ако трябва да се махнем от лагера поради някаква причина или да си пробиваме път с бой, ако не можем да се отправим директно към град Ланада, спомнете си за тази дупка. Онези, които се срещнат тук, трябва да продължат на юг. Последната ви цел е Градът на Змийската река, защото там ни очакват нашите кораби.

Ерик огледа входа, могилите и далечните планини. Ако се ориентираше по два върха: единият, приличащ на счупен кучешки зъб, а другият — заоблен — и ако застанеше с гръб към реката, лесно би могъл отново да открие пътя за това място.

18.

БЯГСТВО

Накор махна с ръка.

Преди години бе научил, че ако не искаш да те закачат дребните началници, трябва да изглеждаш така, като че ли знаеш точно какво вършиш. Офицерът, застанал на далечния край на пристана, не можа да познае Накор и исаланецът знаеше, че ще стане точно така. Робите не бяха хора. Никой не ги забелязваше.

А сега той не приличаше на роб. Беше се измъкнал от робската барака по тъмно и като се усмихваше и бъбреше, стигна до мястото, където беше оставил вещите си, когато беше влязъл в ролята на строителен работник.

После призори се беше върнал при робската барака и се бе скрил на няколко метра зад работническата група. Беше минал покрай новопостроения мост, покрай пазача, който тъкмо се готвеше да го пита нещо, когато Накор го потупа по рамото приятелски и му каза безгрижно:

— Добро утро, как е? — И го остави да се почесва по темето.

Сега викна към офицера на другия бряг.

— Ей, дръж! — И му хвърли навитата си постелка и торбата си. Офицерът реагира, без да мисли, хвана багажа и го пусна на земята все едно, че бе покрит с буболечки. Накор прескочи последните метър и половина, които отделяха брега от новия мост, и рече:

— Не исках да скачам с вързопа, за да не падне случайно във водата. В него има важни документи.

— Важни документи? — попита офицерът, докато Накор си вдигаше вързопа.

— Благодаря ти. Трябва да занеса тези заповеди на капитана.

Офицерът се поколеба, нещо нехарактерно за него, докато се опитваше да формулира следващия си въпрос. През това време Накор се мушна зад група конници, които минаваха наблизо, и когато те отминаха, вече не се виждаше.

Офицерът се заоглежда, но пропусна да забележи, че наблизо, около един загаснал лагерен огън, има седем заспали наемници, които преди няколко секунди бяха само шестима. Накор лежеше неподвижно, готов да действа и при най-малкия тревожен знак.

Лежеше и се усмихваше — обичайната му реакция, когато свършеше нещо сполучливо. Откри, че е твърде забавно, когато мнозина не могат да забележат това, което става точно под носа им. Пое дълбоко дъх, затвори очи и започна да похърква.

След по-малко от час чу глас и отвори очи. Един от войниците беше седнал и се прозяваше. Накор се огледа и видя, че офицерът, когото беше забаламосал, стои с гръб към лагера.

— Добро утро — каза Накор на сънения наемник, стана и тръгна към близката пътека, водеща според него към мястото, където лагеруваше Калис.

Ерик си лъскаше меча и поглеждаше на няколко метра встрани — там, където седяха Калис, дьо Лунвил и Фостър. Бяха се върнали в лагера след настъпването на нощта и Калис бе отишъл да докладва в офицерската палатка, разположена близо до моста, докато Ерик и другите се занимаваха с конете. Когато Калис се върна, по израза му не личеше как е минала срещата, но пък Калис рядко показваше чувства като раздразнение или удоволствие.

Но сега, когато се изправи и зае изчаквателна поза, Ерик забеляза, че е развълнуван. По тясната пътека, изорана от подкови и стъпки, която разделяше лагера на Орлите от съседния на изток, се приближаваше Накор.

И както винаги се усмихваше.

— Ух — каза той и седна тежко на земята до Фостър. — Бая зор, докато ви открия. Има доста много знамена с пръчици и много червени цветове и повечето от онези хора — той махна неопределено с ръка — изобщо не се интересуват кой им е съсед. Ама много невежа сбирщина.

— Не са тук, и не им се плаща, за да мислят — обади се Праджи, който си чистеше зъбите с дълга дървена клечица.

— Прав си.

— Какво откри? — попита Калис.

Накор се наведе напред и понижи глас, така че Ерик трябваше да се напъне, за да подслушва, макар че той и другите от неговата група се правеха, че разговорът наблизо не ги интересува.

— Не мисля, че е умно да си говорим за това тук, но нека приемем, че като ви кажа какво съм видял, няма да желаете да научите как съм успял да го направя.

— Така е — рече Калис.

— Съгласен — каза Накор, — но ще разберете какво имам предвид, като ви разкажа. Само нека първо добавя, че ако имате план да се махнете оттук, довечера ще е най-подходящото време за това. Няма нужда да се мотаем повече.

— Добре — каза Калис. — Знаем къде се намира фортът и можем да опитаме да се изплъзнем, като измамим патрулите по брега, че поемаме в още една акция за прочистване на юг.

— Може би един от тези пропуски ще ги заблуди — рече Накор, смъкна вечната си торба от рамото си и я отвори.

Ерик положи доста усилия, за да не се засмее на изражението на дьо Лунвил и Фостър. Те разгледаха документите и дьо Лунвил отбеляза:

— Не съм специалист в четенето на такива боклуци, но тези изглеждат като истински.

— Ами защото са истински — каза Накор. — Откраднах ги от палатката на генерал Фадавах.

— Най-висшия генерал на Изумрудената кралица? — попита сержантът.

— Да. Беше зает и никой не забеляза, докато играех ролята на роб. Помислих си, че някоя от тези хартийки може да ни дойде добре. Исках да поразровя наоколо. Има нещо доста странно около този генерал. Не е това, за което се представя, и ако не бързах толкова да ви донеса новините, щях да поизчакам да видя кой точно е той.

— Това може да ни свърши работа — каза Калис. — Това е обща заповед, която нарежда всички части да пропускат предявителя на този пропуск. Не е уточнено дали той ще води дружина с повече от сто души, но смятам, че ако се стегнем както трябва, това може би ще свърши работа.

— Добре, денят почти мина — каза Праджи и стана. — Ако ще трябва да убеждаваме местния патрул, по-хубаво да тръгваме сега. Или искате да изчакаме до утре сутрин?

Калис погледна Накор, който леко поклати глава в знак на отрицание.

— Тръгваме сега — каза Калис.

Беше наредено на хората да действуват така, като че ли не бързат много, но да бъдат готови за езда. Ерик не можеше да разбере дали някой от другите лагери наблюдава сцената — все пак вече беше доста тъмно. Околните дружини като че ли се занимаваха със собствените си дела. Идването и тръгването на другите отряди не предизвикваше особен интерес.

След по-малко от час Фостър подреди хората и Калис махна на Ерик и другарите му да се наредят в първата линия, веднага след неговата свита — Накор, Праджи, Вая, Хатонис и дьо Лунвил. Фостър остана назад, за да командва ариергарда, най-опитното поделение в дружината. Джедоу Шати и Джером Хенди се отделиха, за да идат с Фостър. Ерик направи знак за късмет на приятелите си и Джедоу му отвърна с широко ухилена физиономия.

Потеглиха на север и скоро стигнаха до моста.

— Бързо са го направили — отбеляза Праджи.

— Много работници участваха в строежа — каза Накор. — Работих по него няколко дни, така че можах да мина пръв.

— Има бродове наблизо — каза Вая. — Защо е целият този труд?

— Кралицата не иска да си мокри краката — отвърна Накор.

Калис погледна дребния човек, Ерик също. Накор не се усмихваше.

Стигнаха до стражевия пост и един набит як сержант ги спря.

— Къде сте тръгнали?

— Здравей отново, сержант — каза Калис.

Като позна Калис, сержантът попита:

— Отново ли потегляте?

— Генералите не са много доволни от моя доклад. Смятат, че не съм проверил достатъчно далеко на юг. Ще се движа до утре на обяд и ще се върна сутринта на следващия ден.

— Никой не ми е казал, че твоята дружина ще премине през реката, капитане — каза сержантът с подозрение, — нито че някой ще отсъства повече от един ден.

Калис спокойно протегна пропуска.

— Дадоха ми това, вместо да пращат вестоносци преди да сме готови за път.

— Проклети офицери! — каза сержантът. — Ние изпълняваме заповедите си и после някакъв капитан от някаква си дружина мисли, че може да накара някой свой пиян приятел да ги променя. Кой от тези надути пауни смята, че само ако си подпише името… — Гласът му се сниши и очите му се разшириха, когато видя името и печата в долния край на пропуска.

— Ако искаш, прати човек до генерал Фадавах, за да му съобщи, че не спазва процедурата и че чакаш потвърждение. Ние ще изчакаме тук — каза дьо Лунвил. — Не съм умрял толкова да гоня джиланците. Но мисля, че генералът няма да си промени становището, сержант.

Сержантът бързо нави пропуска и го върна на Калис.

— Може да минете — каза той и им махна с ръка. Обърна се към войниците на брега и викна: — Минават на другата страна!

Те му махнаха и заеха изпълнени с досада пози, докато Калис бавно мина с коня си покрай тях и пое по новопостроения мост.

Ерик усети как гърбът безумно го сърби, като че ли някой отзад се готвеше да викне, че се опитват да бягат, или пък да предупреди сержанта, че пропускът е откраднат от палатката на генерала.

Но минаха спокойно по новия мост до последния човек — ефрейтор Фостър. После Калис им махна да ускорят ход и те се понесоха в тръс. Ерик се бореше с извънредно силното си желание да пришпори коня и да препусне в галоп. Чудеше се колко от другите изпитват същото чувство.

Когато изминаха известно разстояние надолу по реката, Калис нареди да минат в лек галоп и така изминаха около два километра, преди да им заповяда да минат отново в тръс.

— Сега искаш ли да ти разказвам? — викна Накор.

— Да, преди да си паднал от коня и да си счупиш врата — отвърна Калис.

— Това е лошо — ухили се Накор. — Помниш ли нашата стара приятелка Кловис?

Калис кимна. Ерик нямаше представа коя може да е тази жена, но навъсеното чело на капитана показваше, че той наистина я познава. Това, което го изненада, бе, че дьо Лунвил не показа, че знае нещо за това.

— Кучката — обади се Праджи, — която беше използвала Даакон и Валгаша в Града на Змийската река, когато се видяхме за пръв път, тази ли?

— Именно — каза Накор.

— Тя ли е Изумрудената кралица? — попита Калис.

— Бих искал да е така — поклати глава дребният мъж. — Йорна, така поне беше истинското й име, когато се женихме…

— Какво? — зяпна Калис и Ерик за пръв път го видя напълно загубил самообладание.

— Дълга история. Ще ти я разкажа друг път. Но когато беше девойка, беше твърде суетна, и докато бяхме заедно, постоянно търсеше начини да остане млада завинаги.

— Мисля, че ако се измъкнем оттук, ще ни разкажеш всяка подробност — каза дьо Лунвил, очевидно впечатлен колкото и Калис.

— Както и да е — каза Накор, като му махна да не го прекъсва. — Момичето имаше дарби за номера, както вие наричате магията, и ме напусна, когато не й разкрих тайната, с която разполагах — как може да остане винаги млада. Когато после стана лейди Кловис, вече използваше друго тяло.

— Друго тяло ли? — попита Праджи очевидно притеснен. — Как я позна тогава?

— Когато познаваш някого добре, тялото няма значение — отвърна Накор.

— Да бе — рече Вая очевидно развеселен от разговора.

— Млъкнете — каза Накор. — Това е сериозно. Тази жена е сключила договор с пантатийците да я пазят вечно млада, докато тя им помага. Това, което не й беше известно, е, че те я използуваха за своите цели. Предупредих я. Казах й: „Искат повече, отколкото можеш да им дадеш“ и бях прав. Тя е обладана от тях.

— Какво искаш да кажеш? — попита Калис.

Изражението на дребния човек стана мрачно.

— Каквото стана и с баща ти, когато облече Бронята в бяло и златно.

— Така ли? — рече Калис, внезапно пребледнял.

— Случва се отново. Йорна, или Кловис, носи изумрудената корона и това я променя напълно. Тя е станала като баща ти.

Калис изглеждаше потресен и за момент не каза нищо; после се обърна към дьо Лунвил.

— Кажи на Фостър, че искам да остави ариергард, който да ни следва на петнайсет минути път. Искам да зная дали някой няма да се опита да ни нападне. Ако срещнат противник, да изпратят най-бързия конник при нас, а останалите да се пръснат. Ще чакаме известно време в една пещера, която открихме преди два дни, после потегляме право към Ланада.

— А ако преследвачите не захапят въдицата? — попита дьо Лунвил.

— Накарайте ги да я захапят — каза Калис.

Дьо Лунвил кимна, обърна коня си и препусна към края на колоната. Ерик погледна назад и видя Фостър и шестима други да спират, след като дьо Лунвил им предаде заповедта. Щяха да изчакат четвърт час, след това да поемат след дружината на Калис, с надеждата, че ще се присъединят отново към останалите след ден-два.

Рано на следващата сутрин някой от задната част на колоната извика:

— Конник!

Ерик се обърна и видя Джедоу Шати да изцежда последните сили на кобилата си. Животното беше напълно изтощено и по широко отворените му ноздри Ерик разбра, че трудно успява да си поеме дъх. Беше сигурен, че с кобилата е свършено. Джедоу беше достатъчно запознат с конете, за да разбере, че по този начин я убива, така че Ерик осъзна, че това може да означава само едно — неприятности и заплаха. Той разхлаби меча в ножницата си, защото и без команда разбираше, че предстои битка.

На по-малко от два километра зад Джедоу се виждаше облак прах. Ерик видя фигури на хоризонта и преди Джедоу да може да се приближи достатъчно, извика:

— Това са сааурци!

— Откъде знаеш? — попита дьо Лунвил.

— От това разстояние конете не биха изглеждали толкова големи.

През това време Джедоу се приближи достатъчно и извика:

— Капитане! Това са гущерите! Преследват ни.

Калис се обърна към дьо Лунвил и каза:

— Оставаме на конете. Гответе се за схватка в две редици!

— Чухте капитана! — изрева дьо Лунвил. — Искам първите петдесет души строени до мен! — Това означаваше, че първите петдесет трябваше да се построят в линия до лявата му ръка. Ерик беше един от най-близкостоящите до сержанта.

Джедоу се приближи и скочи от седлото.

— Къде е Фостър? — извика Калис.

— Не се излъгаха въобще — отвори Джедоу. — Когато препуснах, се насочиха след мен и въобще не обърнаха внимание на ефрейтора. Той се обърна и ги удари по фланга, като ми осигури известно предимство, капитане, но… — Не беше нужно да продължава.

Ерик си помисли за едрия мъж, Джером Хенди, който му беше станал приятел, след като Шо Пи го бе притеснил така с хватките си по време на пътуването им с кораба. Погледна надясно, видя Шо Пи и кимна. Исаланецът също му кимна — разбираше какво си мисли младежът.

— Тогава ще им изпием кръвчицата на тия гущери — каза Луис тихо, но достатъчно силно, за да го чуят тези край него.

Ерик измъкна меча си и стисна юздите със зъби. Нагласи щита си и застана в готовност. Управляваше коня си с крака, но искаше, ако стане нужда, юздите да са му подръка.

Животните на сааурците би трябвало да са невероятно яки, защото докато кобилата на Джедоу беше почти мъртва от умора, те изглеждаха само леко запъхтени. Зеленокожите воини не намалиха хода си, когато видяха редицата войници, застанала пред тях.

— Не сме ги изплашили много — отбеляза Накор, застанал зад Ерик, който не откъсваше очи от приближаващите се конници.

— Когато дам заповед — каза Калис, — искам залп от стрели от втората редица; после стреля първата. Втората да чака, докато не дам заповед.

Стрелците опънаха лъковете.

— Изчакайте още! — промърмори дьо Лунвил.

Сааурците препускаха бясно и неуморно и докато приближаваха, Ерик почна да забелязва подробности. Някои имаха пера на шлемовете, други — странни животни и птици. Конете им бяха кестеняви, само някои бяха съвсем черни, един-два — снежнобели. Нямаше петна или смесени цветове. Ерик се зачуди защо е толкова впечатлен от този факт и едва потисна неочакваното си желание да се изсмее. Тогава Калис извика:

— Стреляй! — И четирийсет лъка от втората линия изстреляха стрелите си. Дъждът от остриета повали половин дузина конници и няколко от чуждоземните коне изцвилиха болезнено. Калис викна отново: — Стреляй!

Ерик силно заби пети в хълбоците на коня си и с вик и с мощен натиск с колене принуди животното да се спусне в галоп. Не гледаше какво правят другите — беше вперил очи в един сааурец с тесен кръст и с конска опашка на върха на шлема. Конските косми бяха избледнели и сухи, с яркопурпурен цвят, така че привличаха внимание отдалеч.

Ерик по-скоро почувства, отколкото видя, че конят му се сблъска с по-голямото животно. Той беше съсредоточил усилията си да избегне удара, прицелен във врата му. Сааурският воин използваше дълго островърхо копие, което значеше, че може да замахва с него при отбрана, но можеше да пробожда само с насрещен удар. Ерик почти падна между двата коня, след като неговият се отдръпна от по-голямото животно, олюля се, но успя да промуши с меча си кръста на саауреца.

Не видя дали съществото падна от седлото, или отмина с коня си, защото беше доста зает с друг воин, който току-що беше свалил от седлото един от клана на Хатонис. Ерик го нападна и успя да провре острието на меча си под ризницата на съществото преди то да може да се обърне към него — сааурецът падна назад, като се смъкна на земята през задницата на коня си.

Ерик изруга и дръпна коня си встрани, защото чуждоземният гигант се опитваше да рита.

— Внимателно с конете им! — кресна той. — Обучени са за бой!

Спусна се да помага на Ру, който заедно с Луис се опитваше да се сражава с един сааурец, мина зад него и нанесе убийствен удар по шлема му. Боецът падна напред и шлемът му се изтърколи, откривайки неземно лице, зелено и люспесто, потънало в ярка кръв.

— Я, кръвта им не е зелена — викна Биго, като препусна край него. — И загиват достатъчно бързо!

— Така сме и ние — кресна Ру. Ерик и Биго се обърнаха и видяха, че повечето от противниците им са смъкнати от седлата, но за всеки убит противник бе жертван и поне един от техните.

— Стреляйте — кресна отново Калис и десетте стрелци с лък, останали край него, поръсиха оставащите петима сааурци със стрели.

— Вижте! — каза Джедоу и посочи към хоризонта.

— Затова са толкова храбри — кресна дьо Лунвил. — Това са само следотърсачите!

Надалеч се издигаше огромна колона прах и дори от това разстояние се чуваше гръмовен тропот на копита. Ерик не чака, а срита коня си и се отправи след оцелелите сааурци, които се опитваха да задържат хората колкото се може по-дълго, докато пристигнат основните им сили.

Биго изпъшка и се понесе след него. Препуснаха към един сааурец и го удариха от двете страни — Ерик по ръката с меча, като пречупи костта му и заби оръжието дълбоко в плътта му, докато Биго безмилостно удряше по шлема на съществото.

Скоро то вече не помръдваше.

— Препускайте към пещерата! — каза Калис. — Събираме се там!

Ерик пое дълбоко дъх и пришпори коня си. Нямаше избор. Извънземните коне бяха по-здрави, по-яки и доста по-издръжливи. Ясно беше, че не могат да ги надбягат, нито да ги надвият в равностоен бой на открито.

Ерик се надяваше, че тунелът на пещерата извежда някъде, както твърдеше Праджи. Защото ако беше само пещера в хълма, щеше да бъде ужасно място за умиране.

В разкъсан строй, като оставяха свободните коне да ги следват или да се скитат, Пурпурните орли на Калис, изтощени и мрачни от кратката, но яростна битка, препуснаха към далечния хълм.

Между първите, които го стигнаха, беше Накор, който без особена грация скочи от кобилата си, грабна един мях и торбата с провизии, после удари животното по задницата и му изкрещя, за да го отпрати настрани, и се шмугна в тъмната дупка.

Докато Ерик и другите слизаха от седлата, Накор внезапно викна:

— Тука има врата! Елате бързо!

— Запали светлина! — изкомандва Калис. Дьо Лунвил махна да му донесат факла. Грабнаха наръч факли от един вързоп, заедно с други неща, които щяха да носят, но по-голямата част от вещите, храната, както и всички коне щяха да бъдат пожертвани.

Сержантът напръска масло върху факлата, после чатна с желязо върху кремък, за да пусне искра. Маслото я пое, факлата се запали и той се шмугна в пещерата.

Ерик го последва и трябваше доста да се наведе, за да мине под ниския свод. След десетина метра таванът се издигна и коридорът се разшири — спускаше се към подземни скални зали.

Ерик погледна вратата и видя, че това всъщност е масивен скален блок, обкован в дебело желязо и дървена рамка, нагласена така, че да може да се придвижва надясно от входа и обратно, за да го затваря. Докато отвътре няколко здрави мъже биха могли да използват здрави дървени прътове, за да го помръднат, тези, които идваха по-късно, нямаше да могат да го захванат за гладката повърхност, нито пък да го повдигнат и преместят с достатъчно силен лост.

Когато и последният мъж влезе в пещерата, Ерик, Биго и Джедоу грабнаха късите дървени лостове и се напънаха да мръднат вратата. Други се наредиха до стената така, че да могат да подхванат ръба на вратата, когато се премести достатъчно.

Бавно и като се съпротивляваше, скалният блок потрепери и после със скърцане се придвижи. Тропотът на идващите конници отекна в тъмната пещера, после заехтяха гневни викове на непознат език — но хората на Калис вече бяха минали през масивната каменна врата и я затваряха.

Внезапно Ерик усети съпротива и разбра, че от другата страна сааурците се опитват да попречат на затварянето — как ли се бяха вмъкнали през входа, след като бяха толкова едри?

— Бутайте! — кресна той и още няколко чифта ръце забутаха с всички сили. Дребният исаланец се беше мушнал отдолу и пълзеше по пода към вратата. После извика:

— Затворете очи!

Ерик се забави и за миг беше заслепен от внезапно избухнала светлина — Накор запали нещо от факлата на дьо Лунвил и го хвърли през тесния процеп, оставащ между стената и бавно придвижващата се каменна врата.

Отвън отекнаха писъци и яростни викове, но натискът върху вратата отслабна и тя внезапно се затвори със силен глух тътен. Ерик усети с раменете си удара, когато камъкът опря в насрещната стена.

Коленете му внезапно отслабнаха и той седна на пода на пещерата.

— Беше по-лесно, отколкото очаквах — засмя се Биго.

Ерик усети, че и той се смее, и погледна Джедоу.

— Къде са Фостър и Джером?

— Умряха като истински мъже — поклати глава той.

— Боби — каза Калис, — запали още една факла, за да виждаме къде вървим.

— Имаме ли още факли? — попита сержантът.

— Тук, във вързопа, сержант — обади се глас в тъмното.

— Биго — нареди Калис, — докато разузнаваме напред, искам ти и фон Даркмоор да направите преглед на нещата. Зарязахме навън повечето от това, което носехме, но искам да разбера какво все пак ни е останало. — Той се огледа. — Макар че, ако няма изход, това няма особено значение, нали?

И без да чака отговор, закрачи в мрака. Дьо Лунвил запали втора факла, подаде я на Луис и побърза да настигне капитана.

Накор взе няколко парчета скала и ги подложи под вратата.

— Така ще се запъне, ако все пак намерят начин да я бутат — каза той усмихнат.

— Добре, драги — каза Биго. — Чу какво нареди капитанът. Огледай се и кажи на стария Биго какво вие, крадливи псета, взехте със себе си, когато си спасявахте живота?

Ерик се изхили, но знаеше, че това се дължи само на успокоението, че поне за момента е жив. Не знаеше кой друг е забелязал, но когато се спусна в тъмния вход, той се обърна през рамо и видя най-малко трийсет-четирийсет мъже от тяхната дружина, които лежаха мъртви. През първото сражение бяха оцелели, но предстоеше дълго и мъчително пътуване, а вече почти една трета от тях бяха загинали.

Опита се да не мисли за това и започна да оглежда какви запаси са им останали.

Часовете минаваха и от другата страна на каменната врата се чуваха слаби звуци, които показваха, че сааурците търсят начин да я отворят. По едно време Ру попита какво ли ще стане, ако някой сааурски магьосник дойде и използва магическата си сила да отвори вратата, но гневът, с който бе посрещнат въпросът му, го накара да млъкне веднага. Ерик не можеше да си спомни друг път, когато са били в състояние да накарат Ру да си затвори устата така бързо.

Накрая Калис се върна и Биго му докладва:

— Имаме храна за четири или пет дни, капитане, и малко допълнителни оръжия, но това са най-вече личните оръжия на всеки. Имаме много злато и скъпоценни камъни, защото сержантът грабна кесиите със заплатите и освен това разполагаме с малко билки и превръзки. Но същевременно цялото лагерно оборудване е загубено и мнозина от нас ще ожаднеят, ако не намерим вода.

— Тунелът — поясни Калис — очевидно води постепенно надолу и после към подножието на планините. Видях знаци, че някой неотдавна е използвал този път, може би преди месец, но не и по-рано.

— Хората от племената ли? — попита Ру.

— Няма значение — каза Праджи й се надигна. — Ако не искаме отново да се срещнем с гневната тълпа гущери, чакащи ей там — той посочи вратата, — трябва да потегляме.

— Готови ли са всички? — попита Калис.

Никой не се обади и капитанът се обърна към дьо Лунвил.

— Подреди ги в някакъв ред и да тръгваме, за да разберем къде води този проход.

Дьо Лунвил кимна, после подреди хората така, както когато яздеха. Чувство за сигурност обгърна Ерик, докато изпълняваше редките заповеди, и мракът и теснотията на тунела станаха малко по-поносими…

19.

ОТКРИТИЕ

Проехтя гонг.

Ехото отекна във високите тавани от издълбан боядисан камък, понесе се през огромната зала и Вратарят се обърна. Миранда видя как я гледа с безизразната си физиономия, но без да направи какъвто и да било заплашителен жест, докато тя приближаваше.

Беше се носила над планините, след като напусна огромния град, известен като Некрополис — Градът на мъртвите богове. Като следваше напътствията, дадени й от гадателя в хана, тя се бе върнала в Мидкемия и беше намерила пътя за Новиндус и после Некрополис. Понесе се нагоре, водена от магичното изкуство, въпреки че беше уморена, и затърси митичното място на върха на планините, наречено Павилиона на боговете.

Накрая, когато трябваше да използува силите си, за да запази въздуха около себе си, откри каквото търсеше — чудесно място над един облак, огромни поредици от зали и галерии, които изглеждаха сътворени от лед и кристал, от камък и мрамор.

Облаците пооредяха и тя видя масивна сграда, построена на върха на най-голямата планина в околността, а в центъра й имаше едно-единствено огромно отверстие.

Тя се понесе през облаците, обграждащи Небесния град, и мина през вратата без усилие. Почувства само известна съпротива, докато минаваше, и разбра, че това е невидима преграда, задържаща въздуха и топлината.

Мъжът, който я следеше през огромната зала, се понесе над безкрайния гладък под, за да я посрещне. Тя бързо се огледа да види какво има около нея. Над главата й се издигаше изящен таван, висок може би над двайсетина метра, поддържан от мощни каменни колони, всяка избирана заради особената си красота. Тя се загледа в една от тях — изработена от масивен къс малахит: зелените вени на блестящо полирания камък можеха да задържат погледа часове наред. Розовият кварц беше също прекрасен, но зеленият камък я привличаше и омайваше и Миранда реши, че това е най-хубавата колона.

Подът на залата беше разделен на сектори от някаква слаба енергия. Миранда използва всичките възприятия, която имаше, и реши, че полетата не са бариери или клопки, а по-скоро нещо приличащо на подписи — като че ли всяка зона имаше специфично предназначение, но това бе отбелязано само за способните да усетят тези енергийни линии. И във всяка зона се движеха същества, човекоподобни на външен вид, но облечени в най-странните одеяния, които бе виждала.

Големите прозорци бяха направени от кристални плочи — толкова прозрачни, че приличаха на внезапно замръзнал въздух, а снежната покривка отвън отразяваше следобедната слънчева светлина от върховете и залата се къпеше в розови и златисти оттенъци. Хората, движещи се по огромния под, хвърляха дълги сенки. Многостенни глобуси от скъпоценни камъни излъчваха мека светлина, очевидно нямаща нищо общо с естествената.

Приближаващият се мъж се плъзна във въздуха, изправен царствено, като че ли носен от невидими носачи на тежка платформа, после леко стъпи на мраморния под. Миранда внимателно се спусна до него.

Няколко души се обърнаха, за да наблюдават срещата, но запазиха мълчание. Миранда свали качулката на наметката си, разтърси черната си коса и огледа залата още веднъж.

— Кой е дошъл в Небесния град?

— Добра група богове сте — каза Миранда развеселена, — ако не знаете кой прекрачва прага на собствения ви дворец. Наричам се Миранда.

Вратарят каза:

— Никой не може да пристъпи в обиталището на боговете без покана.

— Странно — усмихна се отново Миранда. — Но аз все пак съм тук, нали?

— Никой не може да нахлуе тук без разрешение и да се измъкне жив — допълни Вратарят.

— Добре, смятайте ме за поканен гост, а не за натрапник.

— Поради каква причина си дошла тук, в Града на боговете?

Миранда го разглеждаше. Както и другите в залата, той носеше странна роба — стегната в раменете, но разширяваща се под мишниците, за да образува долу идеален кръг с диаметър около два метра. Миранда предполагаше, че в подгъва има подшита тънка метална жица или твърда кордела. Ръкавите бяха дълги и също се разширяваха по дължината, докато яката беше висока и твърда, стегната около врата, закръглена отзад и опираща до ушите. Това създаваше у Миранда впечатление, че говори с двуметрова кукла, изработена от внимателно лепени парчета хартия и с оцветена восъчна глава, прикрепена неловко отгоре й.

Лицето му имаше тъмен маслинен цвят, характерен за хората, прекарали дълги години на ярко слънце. Брадата му беше бяла като снеговете навън. Такива бяха и веждите му, изпод които я гледаха бледосини очи.

Искаше й се да разполага с повече време, за да разгледа мястото. Размерите просто спираха дъха й, макар че имаше нещо много чуждо, подобно на свирепия вятър пред входа. Никой смъртен, който не владееше магичното изкуство, не би могъл да намери пътя към това убежище на боговете, защото климатът бе невъзможен. На около трийсет метра под платото въздухът беше толкова рядък, че бе непригоден за дишане, а и винаги бе ужасно студено.

Повечето от останалите вече бяха изгубили интерес към нея и отново бяха поели пътя си — всяка група изглеждаше обособена, изолирана от усещането за отделни зони, което тя бе доловила още при влизане — като че ли имаше определени места в залата, към които те бяха приковани. След момент вече беше сигурна, че никой не напуска зоната си и не навлиза в друга.

— Ограничавате боговете ли? — попита Миранда.

— Те сами се ограничават, както са го правили винаги — беше отговорът. — Отново трябва да попитам, какво ви докара тук?

— Дойдох, защото се събират ужасни сили и този свят се изправя пред хаос. Посетих Оракула на Аал, но тя е готова да влезе в рождена фаза. За нас погледът й в бъдещето ще бъде изгубен. Онези сили, които са тръгнали в поход, са свързани с нещо, което ще сложи край на всичко, което познаваме, включително и на това. — Тя широко махна с ръка.

Вратарят за момент затвори очи — Миранда знаеше, че се свързва с някого мислено. След малко отвори очи и каза:

— Продължавай.

— За какво?

— За това, което се надяваш да намериш тук.

— Надявах се, че боговете на Мидкемия ще проявят повече разум и готовност да посрещнат заплахата за собствено си съществуване! — Едва скриваше гнева си и в думите й прозираше презрение.

— Това са само сенки на боговете — отвърна Вратарят, — мъже и жени, които по причини, неразбираеми за нас, смъртните, са били избрани да съществуват от името на боговете. Те живеят своя живот на смъртни същества и като смъртни сенки на боговете — очи и уши, които показват на боговете смъртната перспектива на света, в който те съществуват.

— Тогава искам да говоря с някоя от тези сенки на боговете — кимна Миранда. — Ако нямате нищо против.

— Аз съм само Вратар на Небесния град. Моята задача е да пазя онези, които съществуват тук, и да им осигурявам удобства. — Той затвори очи. — Можеш да говориш с всеки, който ти отговори.

Миранда мина покрай Вратаря и се отправи към най-близката зона до входа, където група мъже и жени бяха заобиколили същество, извисено с една глава над тях. Всички бяха облечени в бяло, без следа от цветен оттенък, а жената, застанала в центъра, имаше безцветна коса. Кожата й също беше без пигментация и макар че приличаше на албинос, очевидно беше от някаква неземна раса и кожата й наистина бе съвършено бяла. Тези, които я заобикаляха, отстъпиха и позволиха на Миранда да се приближи. От почетно разстояние Миранда сведе глава и каза:

— Сунг, моля за помощ.

Живото въплъщение на богинята погледна младата жена. Очите й представляваха загадка, но на лицето й бе изписана любезност. Тъй като все още нямаше никакъв отговор, Миранда продължи да упорства:

— Надига се голямо зло, такова, че ако не бъде овладяно, ще освободи сили, равни дори и на вашите. Трябва да намеря помощ!

Богинята дълго разглежда Миранда; после с едва забележимо движение показа на гостенката да премине в друга зона.

— Потърси някой, който още не е дошъл между нас.

Миранда побърза към друга част от залата, където зоната не беше заета от никого, и като използваше магичното изкуство във всяка фаза на реалното, затърси някакъв знак за това, което би могла да срещне тук.

Един знак блесна в светлинния спектър, далеч над възможността на повечето хора да го забележат, но Миранда го видя. Обърна се и видя, че Вратарят я следва — носеше се на две педи над каменния под.

— Кой е оставил този белег тук?

— Някой, който е идвал тук, както и ти.

— Какво означава този символ?

— Това е знакът на Водан-Хоспур, един от Изгубените богове, когото очакваме.

— Очаквате завръщането на богове, изгубени през Войната на хаоса? — учудено попита тя.

— Всичко е възможно в Павилиона на боговете.

— Как се казва този мъж, който е оставил символа?

— Не мога да кажа.

— Търся Пъг от Звезден пристан — каза Миранда. — В хана на Пътя на световете ми казаха да дойда тук.

— Подобни проблеми не са моя грижа — повдигна рамене Вратарят.

— Бил ли е тук?

— Не мога да кажа.

Миранда помисли и после рече:

— Като не можеш да кажеш нищо, ориентирай ме поне къде бих могла да ида, за да го намеря?

— Може би ще трябва да поогледаш мястото, където те подведоха по грешната следа — каза след кратко колебание Вратарят.

— И аз така си помислих — каза Миранда, махна с ръка и изчезна — чу се само леко пукване: единственото свидетелство, че е била тук.

Един от хората, обикалящ край близкия бог, се обърна и отметна качулката си. Беше нисък и набит, очите му имаха цвят на тъмен орех — не бе млад, но брадата му беше черна като на двайсетгодишен момък, а поведението и ръстът никак не намаляваха аурата на власт, която го обкръжаваше.

Като пристъпи към мястото, където чакаше Вратарят, той каза:

— Ти изпълни предназначението си. — Махна с ръка и фигурите в залата изчезнаха, като оставиха огромно празно пространство от скали и лед. Студеният въздух се втурна през незащитения отвор, заудря със страшна сила и го накара да се завие плътно с наметалото си.

Той се огледа, за да се увери, че не е останала и следа от илюзията, вдигна ръка и се приготви да се премести на друго място, когато един глас произнесе:

— Богове, колко е студено тук без илюзията!

Мъжът се обърна и се оказа на метър от току-що появилата се жена.

— Пъг от Звезден пристан?

— Чиста работа — кимна мъжът. — Малцина могат да прозрат през капана на хитростта.

Тя се усмихна и в израза й се мярна нещо странно познато.

— И аз не успях. Но нещата не ми изглеждаха съвсем наред и реших да се престоря, че си отивам, с надеждата да науча нещо повече.

— Вие просто станахте невидима — усмихна се той — и произведохте необходимия звук.

— Вие ли сте Пъг? — попита тя.

— Да, аз съм Пъг от Звезден пристан — каза мъжът.

Лицето на жената стана загрижено и той отново долови в него нещо познато.

— Трябва да тръгваме. Има много работа.

— За какво говорите? — попита Пъг.

— Хайпур падна и Ланада е заплашена от предателство.

— Знам — кимна Пъг. — Но според мен е твърде прибързано да се намесвам… Пантатийците контрират нашата магия със своята. Знам. Но има нещо повече от простото джаскане с магии, наподобяващо блъскащите се овни по планинските поляни.

Дъхът й увисна в ледения въздух и тя зачака отговора.

— Има сили, които все още не можете да разберете — продължи Пъг, — така че преди да кажа каквото и да било, бих искал да открия какво точно знаете.

И изчезна.

— Проклятие — каза Миранда. — Мразя, когато мъжете правят така.

Пъг наливаше два бокала с вино. Миранда се появи с лек пукот.

— Защо направихте така?

— Ако не бяхте в състояние да ме последвате, каквото и да ви кажех, щеше да е безсмислено. — Пъг й подаде единия бокал и отбеляза: — Има нещо странно познато във вас.

Миранда взе виното и се отпусна на дивана срещу писалището; Пъг седна на единствения стол.

— Къде сме? Звезден пристан ли е това? — Тя се огледа. Стаята беше малка и почти нямаше украса. Всичко, което можеше да види, беше една библиотека. Книгите заемаха всичките стени с изключение на една, където беше оставено място за прозорец. Освен дивана, писалището и стола в стаята нямаше други мебели. Две лампи, окачени диагонално на тавана, пръскаха ярка светлина.

— Моят щаб — кимна Пъг. — Никой освен мен няма право да влиза тук и никой не очаква да го посетя, след като не ме е виждал двайсет и пет години.

— Защо живеете така? — Миранда се огледа.

— Положих доста усилия, за да прекъсна всичките си връзки тук, когато жена ми почина. — Говореше за смъртта като за някакъв делови факт, но Миранда можа да долови напрежение в ъгълчетата на очите му, когато спомена за това. — Ако някой поиска да ме търси, преди всичко ще се насочи към Острова на чародея. Там оставих много хора, които могат да работят с магия, така че всяко заклинание, предадено посредством магично изкуство, там ще звънне като камбанка за вечеря.

— И понеже тук магията се практикува всеки ден, ако решите да свършите нещо, никой няма да забележи, така ли? — Тя отпи от виното и каза: — Много е добро.

— Наистина? — попита Пъг и също отпи. — Да, така е. Чудя се кое… — Той повдигна бутилката. — Трябва да питам Гатис дали има повече от това в избата на Острова, когато се върна.

— Защо се криехте и оставяхте грешни следи? — попита Миранда.

— А защо ме търсехте?

— Първа ви попитах.

— Добре — кимна Пъг. — Пантатийците са бесни срещу мен и магическите ми умения. Открили са начини да ги неутрализират, така че трябва да съм сигурен, че никой техен агент няма да ме открие.

— Да ви неутрализират? — Очите й се свиха. — Изучавах преди известно време змийската магия — те още пърлят на огън тела на животни, за да благословят битките си. Ако сте толкова могъщ, колкото казват…

— Има много начини да пречупиш една атака освен да я посрещнеш с по-голяма сила — каза Пъг. — Какво би станало, ако държах любимото ви дете с кама, опряна на гърлото му?

— Излиза — отбеляза Миранда, — че ако не знаят къде се намирате, те не могат да заплашат никой, който ви е скъп.

— Да. А сега, защо вие ме търсите?

— Оракулът на Аал влиза в цикъл на раждане и ще сме лишени от помощта й. Бях помолена от…

— От кого? — прекъсна я Пъг.

— От някои хора, които не искат да видят този свят загинал съвсем скоро — отсече тя. — Бях помолена да запазя Камъка на живота…

— Как научихте за него? — попита Пъг и се изправи.

— Аз съм кешийка — каза Миранда. — Спомняте ли си един човек, който дойде да помогне на кралската армия в битката?

— Лорд Абдур Рахмад Мемо Хазара-хан — отговори Пъг.

— Отне години — кимна Миранда, — за да проникнем през илюзиите и лъжливите следи. Но мина време и малцината, успели да влязат при Оракула и да се върнат с мъдростта й, преодоляхме бариерата при Кръстопътя на Малака, работихме десетилетия и накрая научихме истината.

— Значи работите за императора, така ли?

— А вие не работите ли за краля? — контрира Миранда.

— Боррик и аз сме нещо като роднини — каза Пъг и сръбна от чашата си.

— Вие си изпросихте въпроса.

— Така е. — Той остави бокала си. — Да приемем, че някак си съм по-малко обвързан със задълженията и лоялността си, отколкото преди. Което всъщност няма нищо общо с проблема. Ако знаете нещо за Камъка на живота, знаете, че националните интереси по този повод са ясни. Ако валхеру се пробудят отново, ние ще загинем.

— Тогава трябва да ми помогнете — каза Миранда. — Помогнах на принца да осигури група отчаяни мъже. Ако оживеят и ни донесат необходимата информация, ще знаем срещу кого сме изправени.

— Вие, една кешийка, работите за принца? — учуди се Пъг.

— Очевидно най-разумното е да служа на истинските интереси на господаря си.

— И кои са тези глупави мъже? — повдигна вежда Пъг.

— Командва ги Калис.

— Синът на Томас — рече Пъг. — Не съм го виждал от дете; може би от двайсет години или повече.

— Той си е все така млад. Бесен и притеснен.

— Той е уникален. Няма друго такова същество като него във вселената. Той е плод на съюз, който не трябваше да създаде поколение, и някой ден ще умре по същия уникален начин.

— И самотен.

— Кой друг? — погледна я Пъг.

— Група мъже, осъдени на смърт, от който не познавате никого. Освен Накор, исаланеца.

— Липсва ми разхвърляната му гениалност — усмихна се Пъг. — И неговото чувство за хумор.

— Опасявам се, че тези дни едва ли ще му е до хумор, — каза Миранда. — След смъртта на Арута Николас остана единствената надежда за Западните владения, за Кралството и за света. Той прие плана на баща си, но не му стига ентусиазъм.

— Що за план е това?

Тя му разказа за предишните пътувания до Новиндус и за пораженията, понесени от Калис и неговите хора последния път. Сподели му идеята да бъде изпратена група, която да се присъедини към победоносната армия. Мъжете трябваше да потърсят причината за силата на пантатийците и да се завърнат със сведенията за реалните размери на опасността, настъпваща срещу Кралството.

— Мислите ли — каза Пъг, когато тя свърши — че това е нещо различно, а не обикновено съсредоточаване на военна сила в Новиндус? Смятате ли, че може да се предприеме нападение през морето и да се завладее Камъкът на живота?

— На пантатийците им липсва изкусност в магията — отвърна Миранда, — но може би някой ги манипулира, както те влияеха на моределите по време на Великото въстание.

— Но всичко показва — допълни Пъг, — че искат да завладеят целия Новиндус и да създадат най-голямата армия, която е виждал светът, и после единственият логичен извод е да се нахвърлят срещу Кралството, може би да отплуват направо към Крондор, а после да пропътуват половината Кралство до Сетанон. — Пъг замълча за момент. — Мисля, че никой не ги използва в този смисъл, който имате предвид вие. Пантатийците са много чужди и различни от всички живи същества, ако се съди по това, което съм видял. Имат светоглед, напълно противоречащ на всяка логика, но дълбоко вкоренен в самата им природа. Повече от две хиляди години, откак наблюдават развитието на вселената, те не са се променили и все така фанатично са пристрастени към своя уникален мироглед.

— Това е доста аналитично за мен, Пъг. — Миранда повдигна вежда. — Срещала съм и други фанатици и наистина изглежда, че действителността трудно ги променя. — Тя махна с ръка, за да предотврати бележката, която се готвеше да направи нейният събеседник. — Но разбирам вашата гледна точка. Ако те са движени от собствените си тъмни цели така устремно, ясно е, че са готови да рискуват всичко в това мащабно начинание.

— Не напълно — поклати глава Пъг и въздъхна. — Най-лошото е, че ние може и да успеем да ги отблъснем и победим: като унищожаваме всеки човек или същество, което те изпращат през морето. Но каква ще е ползата, ако разрушим и превърнем в пожарища целия си бряг?

— Още не знаем къде живеят — каза Миранда.

— Да, разполагаме само с някакви неясни слухове. Някъде на север, при изворите на Змийската река, при Змийското езеро, или долу при Голямата южна гора, някъде дълбоко в сърцето на гората Ирабек. Никой не знае със сигурност.

— Търсихте ли мястото?

— Използувах всяка магическа формула и знак, който знаех или можех да измисля, и изходих пеша голяма част от онзи континент. Тъжната истина е, че или са невероятно надарени да се крият от хорските погледи, в магическия и реалния смисъл на думата, или че го правят толкова очевидно, че не го забелязвам.

Миранда отпи глътка от виното си и отбеляза:

— Армията им е най-голямата заплаха.

— И не само това, страхувам се.

— А какво?

— Мисля — додаде Пъг, — че Калис ще открие нещо много по-могъщо в сърцето на тази особена война, но не мога да кажа какво точно. — Той се приближи до един шкаф за книги. — Тук има няколко книги, които разказват за врати, пътеки и пътища между различните нива на действителността.

— Като по Пътя на световете ли?

Събеседникът й поклати отрицателно глава.

— Онова място съществува в обективната вселена, както ние я разбираме, макар че има нещо магическо, което позволява на движещите се по Пътя да съществуват над известни граници на обективната действителност. Спомняте ли си как изглежда Пътят на боговете?

— Да. Много убедителна илюзия.

— Това е повече от илюзия. Открих всичко това в едно по-горно ниво на действителността — нещо като високоенергийна сфера, поради липса на по-добро описание. Преди много години отидох в Града на мъртвите богове и влязох през един… тънък пласт, през един шев в Залата на Богинята на смъртта. Говорих с Лимс-Крагма.

— Интересно — каза Миранда.

Пъг вдигна очи, за да види дали не му се подиграва.

— Наистина ли говорихте с Богинята на смъртта?

— Точно това искам да подчертая. Няма Богиня на смъртта и все пак тя съществува. Има природна сила на съзидание и естественото природно действие на разрухата. Това, което поваля едно живо същество, доставя храна за нов живот. Ние разбираме толкова малко от тези неща — каза той малко притеснено. — Но тези олицетворения, тези богове и богини може би са само начин, по които сме в състояние да живеем в една от тези действителности, за да може да контактуваме със сили, същества и енергии от други реалности.

— Интересна теория — каза Миранда.

— Всъщност в по-голямата си част е на Накор.

— Но какво общо има това с всичките убийства, които трябва да бъдат извършени?

— Съществуват създания в онези, другите действителности. Аз съм се срещал с Ужаса, както го наричат.

— Наистина ли? — Тя изглеждаше силно впечатлена. — Според всички съобщения с Крадците на живот шега не бива.

— Това е първият ключ, който намерих. — Лицето на Пъг се оживи, докато обясняваше. — Когато се сражавах с Ужаса за пръв път, усетих различния ритъм, различното енергийно състояние на това същество. Когато го победих, вече знаех някои неща. С годините открих различни подробности. Когато бях на Келеуан, света на цураните, няколко години ми бяха достатъчни да науча неща, които дълго не бях разбирал тук, на Мидкемия. Това, което разбрах за Ужаса, е, че не той „изпива“ живота на живите същества на този свят. Той променя енергията на ниво, което може да използува. За нещастие ефектът от тази промяна е смъртта на съществото, което докосва.

— Страхувам се, че такива академични разсъждения малко интересуват онези, които умират.

— Наистина, но това е от значение. Ако те могат да правят това, защо тогава други сили, които ние не можем да видим в нашите обикновени житейски рамки, да не са способни също да достигат и да обработват енергиите в нашия свят?

— Докъде стигаме с всички тия размишления? — попита Миранда с нетърпение.

— Как изглеждаше Камъкът на живота, когато последния път посетихте Оракула? — попита Пъг.

— Какво имате предвид?

— Изглеждаше ли както винаги?

— Не знам. — Миранда беше озадачена. — Това беше единственият път, когато го видях.

— Но около него имаше нещо странно, нали?

— Имах чувството… — Тя вдигна рамене.

— Че хванатите вътре валхеру по някакъв начин вършат нещо.

— Шаваха — каза Миранда с отнесен поглед. — Мисля, че това почувствах. Че мърдаха повече от обикновеното.

— Страхувам се, че може би са намерили начин да си взаимодействуват пряко с някого или с някаква група от пантатийското общество. Може би с така наречената Изумрудена кралица, която ги води сега.

— Доста ужасна мисъл.

— Има нещо, което малцина знаят — продължи Пъг. — Чували ли сте за Черния Макрос?

— Само легенди — каза Миранда. Тонът й беше сух и Пъг разбра, че тя не вярва на раздутите приказки за великия чародей.

— Повечето от нещата, които правеше, бяха театрални, но някои бяха на много високо магическо ниво — далеч над моите сегашни разбирания и умения. Беше способен да прави неща с времето, за които можех само да предполагам.

— Пътуване във времето? — Очите й се присвиха.

— Нещо повече. Томас и аз бяхме хванати във времеви капан заедно с него и пътувахме до зората на времето, после се завърнахме. Но той можеше да използва знанията си и желанията си срещу вечността.

— Какво имате предвид?

— Използваше майсторството си и могъществото си, за да изгради връзка между Томас, моя приятел от детинство, и Ашен-Шугар…

— Онзи валхеру, чиято броня той носи! — възкликна Миранда.

— Никога не е било проста работа да се прикове древна магия в една броня. Макрос използваше бронята като средство за манипулиране на моя приятел, така че да свърши това, което свърши по време на Войната на разлома.

— Хитро копеле — промърмори Миранда.

— А ако предположим, че бронята на Томас не е единственото средство за подобна манипулация?

— Възможно ли е? — Очите на Миранда се отвориха широко.

— Разбира се, че е възможно — каза Пъг. — Колкото повече остарявам, толкова повече се убеждавам, че невъзможните неща са доста малко.

Миранда стана и започна да крачи из малката стая.

— Как ще разберем?

— Ще чакаме Калис да се върне или по някакъв начин да ни прати вест. Когато за последен път видях Накор, го помолих да тръгне с Калис, ако е възможно, защото той самият е способен да прозре неща от такъв род. Това е само предположение — една възможност, за която говорих преди три години. Сега, когато ми казвате, че е заминал с Калис, ще чакам, докато не се върне. И дотогава ще се крием, за да не се превръщаме в прицел на пантатийците. Мога да се пазя за известно време, както сигурно и вие, но да съм постоянно нащрек би било уморително и ще ме разсейва от други изследвания.

Миранда кимна.

— А каква беше онази работа с дирята и останалото, с Пътя на световете и Града на боговете, защо беше всичко това?

— Исках да намеря начин да се пазя и в същото време да бъда откриван от някого с умения и талант, който трябва все пак да ме намери. Ако се бяхте разхождали безцелно по Пътя, като задавате въпроси във всеки от световете, щяхте да срещнете огромни трудности.

— Знаех за това от вашите убийци — контрира тя.

— Кой ви каза?

— Носеха се слухове в деня когато бях в „При Честния Джон“.

— Следващия път — каза Пъг, — когато наемам някого, за да бъда спокоен, мисля че ще избягвам хана. Кой ви насочи към Мустафа?

— Гневливия.

— Когато напуснахте Мустафа, се отправих в планините, за да ви чакам. Простият номер да ви кажа да отидете някъде другаде беше последната ми загадка. — Той се усмихна. — Ако не се бяхте проявили като толкова любезна гостенка, щях да се отърва от вас там, на тия далечни върхове, така че да бъдете достатъчно далеч от Звезден пристан, когато пантатийците забележат извършеното.

— Липсва им изкусност — кисело каза Миранда.

— Може би — каза той, — но ми остава все по-малко време, а имам доста работа за вършене, докато чакам Калис и Накор.

— Мога ли да ви бъда в помощ? Гневливия ме чака в една кръчма в Ла Мут. Ако може да свърши нещо…

— Засега му изпратете съобщение да чака. Нека се наслаждава на момичетата на Таберт и на добрата бира — каза Пъг. — Колкото до вас, тук има толкова неща за вършене, че с удоволствие ще приема помощта ви, ако не възразявате…

— Няма да готвя — каза тя, — нито да пера.

Пъг весело се засмя.

— Наистина, за пръв път от дълго време се смея така хубаво. — Той поклати глава. — Наистина няма смисъл. Островът на чародея ми осигурява всичката необходима храна и пране. Давам нареждания на Гатис и когато всичко е готово, просто пренасям храните и бельото тук. Това е. А вие, драга, ми трябвате, за да се поровите в някои части на тази стара библиотека, за да открием някои следи.

— Следи към какво? — попита Миранда, вече наистина заинтригувана.

— Нишки към посоката, която трябва да поемем, за да открием някого, ако тревогите ни се увеличат.

Като наведе главата си на една страна, все едно че вече знаеше отговора, тя каза:

— Кого?

— Ако Калис ми донесе съобщенията, от които най-много се страхувам — каза Пъг, — ще трябва да открием единственото същество, което — доколкото знам — е способно да се противопостави на магията, срещу която ще бъдем изправени. Ще трябва да се опитаме пак да намерим къде е Черния Макрос.

20.

ПРОХОД

Калис вдигна ръце.

Хората зад него спряха и мълчаливо подадоха сигнал на другите в редицата също да забавят крачка. Откакто преди два дни бяха влезли в тунела, бяха решили, че ще се движат мълчаливо. Всички съобщения се предаваха с жестове и шумът беше сведен до минимум.

Всеки от отряда на Калис беше обучаван на подобно държане, но хората от клана на Хатонис и наемниците, доведени от Праджи, в началото бяха прекалено шумни. Обаче бързо се научиха и не се нуждаеха от по-нататъшно напомняне да пазят тишина.

От стоте и единайсет мъже, напуснали лагера — шейсет и шест под командуването на Калис и четирийсет и пет — с Грейлок, Праджи, Вая и Хатонис, от сражението със сааурците пред пещерата бяха оцелели седемдесет и един.

„Горе“ сега беше понятието за равнината Джамс. Тунелът постоянно вървеше надолу и Накор изчисли, че може би се намират на половин километър под повърхността на земята. Предишната нощ, докато лагеруваха, бе пошушнал на Ерик, че някой много е искал да търгува с равнината отгоре, за да изгради такъв дълъг и дълбок проход. Или пък че е искал входната му врата да е на безопасно разстояние от дома му.

Тунелът имаше еднаква форма и се променяше само от някоя изпъкнала скала, където е било по-лесно да се заобиколи, отколкото да се прокопае. С изключения на тези малки отклонения проходът беше с постоянна височина от два метра и нещо, широк три метра и очевидно безкраен.

На някои места имаше разширения, които можеха да служат за почивка или за складове на провизии, но никой не знаеше за какво точно са били предназначени.

Калис се обърна и махна на Луис да се приближи. Ерик се почуди на избора, докато не видя, че Калис вади от пояса си кама.

Близо до капитана имаше разширение, но Ерик имаше впечатлението, че е по-голямо от другите, срещани досега. Почувства движение във въздуха и се запита дали не са стигнали някаква част от изоставения град, за който им беше разказвал Праджи. Знаеше, че не е възможно да са стигнали толкова далеч на юг, но може би имаше и друго такова място тук, в планините.

Калис и Луис се скриха в мрака. Единствената факла бе в средата на колоната и осветяваше наоколо съвсем слабо. Ерик не знаеше как се оправя Калис — зрението му очевидно не беше като човешкото, защото слабата светлина, която достигаше началото на дружината, едва позволяваше на Ерик да види гърба на дьо Лунвил. Ерик потръпна, защото в прохода беше студено. Всички бяха измръзнали, но мълчаливо понасяха несгодите.

Откакто загубиха Фостър, дьо Лунвил разпределяше задачите, изпълнявани по-рано от ефрейтора, равномерно между Биго и Ерик. Ерик не беше сигурен дали това е някакво признание за способностите им, или просто му бяха подръка — те бяха хората, който обикновено дьо Лунвил намираше зад себе си, когато се обърнеше.

След малко Калис и Луис се върнаха и капитанът заговори шепнешком, а Луис отиде на обичайното си място в редицата.

— Това е широка галерия и влязохме през проход, който свършва при една издатина, от която може да се тръгва надолу и нагоре — достатъчно е широка, за да ходят трима души рамо до рамо, но няма перила и пропастта е много дълбока, така че предайте към края всички да внимават за ръба. Отивам да разузная. Почивате тук половин час и ако не се върна, поемате нагоре.

Дьо Лунвил кимна и даде сигнал за почивка. Тези след него предадоха мълчаливата заповед и мъжете насядаха. Ерик се понамести, за да намери сравнително удобна поза и да си отдъхне върху твърдата студена скала, другите направиха като него.

Долови слаб шумолящ звук и разбра, че дьо Лунвил брои възлите на една каишка. Това беше стар номер — да движиш пръстите си по парче връв или кожа, като тихо изговаряш определена фраза и това се повтаря отново и отново — и беше почти толкова точно, колкото измерването на времето с пясъчен часовник. Дьо Лунвил щеше да помръдва пръстите си надолу към следващия възел при всяко свършване на ритмичната фраза; когато стигнеше края на ремъка, щяха да са минали десет минути. Когато прекараше през дланта си ремъка три пъти, щеше да означава, че е изтекъл половин час.

Ерик притвори очи. Не можеше да спи, но се стараеше да се отпусне, колкото е възможно. Несъзнателно постави ръцете си върху краката, които го боляха, и почувства как се затоплят от живителната топлина, както го бе научил Накор. Останалата част от тялото му беше скована от студените скали.

Ерик си мислеше за селяните в Уенат — какво ли правеха и колко ли бяха останали, след като армията на Изумрудената кралица бе стигнала до тях? Имаше толкова много нашественици, че едва ли бе възможно да се скрият в горичката, докато преминат всички. Войнството щеше да очисти всичко ставащо за ядене в разстояние на десет километра от двете страни на реката. Единствената надежда на селяните беше да се изтеглят далеч в планините и да потърсят убежище във високите котловини. Може би Кирзон и хората му щяха да им помогнат. Но Ерик се съмняваше — самите те нямаха достатъчно храна за себе си, а зимата настъпваше.

После се запита какво ли прави майка му. Нямаше представа кое време е у дома — всъщност нямаше представа кое време е и там горе; предполагаше, че е около пладне. Това вероятно означаваше, че сега в Рейвънсбърг е полунощ. Вероятно майка му спеше в малката си стаичка в хана. Дали знаеше, че е жив? Едва ли. Последната вест за него сигурно беше била, че е осъден на смърт и обесен. Като се имаше предвид тайнствеността на пътешествието им и възможността да не оцелее, той подозираше, че тя го смята за мъртъв.

Прозя се, замислен за нея, за Розалин, Мило и за другите в селището. Онзи живот му се струваше толкова далечен и чужд, че трудно можеше да си припомни вече какво е да ставаш всеки ден с единственото очакване да се трудиш непосилно в ковачницата.

Внезапно почувства допир до кръста и като погледна, видя в бледата светлина дьо Лунвил да дава знак, че е време за тръгване. Ерик се протегна и побутна похъркващия Биго, който кимна и предаде сигнала на следващия човек.

Ерик се изправи и тръгна след сержанта, който мина през отвора на галерията и се обърна надясно по пътеката, водеща нагоре. В гъстия мрак Ерик вървеше плътно до стената и вече беше почти на завоя, когато мъжът с факлата се появи от страничния вход. Внезапно Ерик можа да види къде се намират и инстинктивно се притисна към стената. Под скалния перваз зееше черна пропаст, а таванът изобщо не се виждаше. Усещаше се слабо движение на въздуха и някаква спарена миризма.

Искаше му се да не бе видял издълбаната в склона тясна пътека и бездънната пропаст под нея, защото сега се движеше с много повече притеснение. Но все пак закрачи след дьо Лунвил в мрака.

На няколко места срещаха входове към нови тунели и спираха, за да видят дали Калис не е отбелязал някой от тях, което би означавало, че трябва да изоставят издигащата се спираловидно нагоре пътека. Не видяха никакви знаци.

Имаше по-широки площадки, като че ли краищата им бяха издялани в камъка на планините, за да позволят по-удобно минаване, и места, където биха могли да седнат. Ерик загуби представа колко дълго следват Калис, но усещаше, че краката вече го болят — постоянното изкачване си казваше думата.

Внезапно видяха Калис пред себе си в мрака.

— Няма никой — каза той.

Мъжете поеха облекчено дъх и дьо Лунвил попита:

— Праджи, дали това не е мястото на джуджетата, за което ни говореше?

— Не е това, за което знам — каза старият наемник. Беше се запъхтял и очевидно му беше приятно, че са спрели да си починат макар и за няколко минути. — Не забравяй, че това са само легенди, но са ми ги разказвали различни хора, които са били по онези места. — Той се огледа. — Това място… не знам какво е.

— Влизал съм в мини на джуджета — обади се Калис. — Те имат подобни галерии, но това е нещо различно. Това място не е построено от джуджетата. И не е мина.

— Това прилича на град, капитане — чу се гласът на Ру.

— Град ли?

— Е, поне нещо подобно — обясни Ру. — Страничните тунели водят може би до други места — помещения за спане или складове. Но по-широките места, ако сте забелязали, се редуват равномерно — по едно за всеки два входа покрай пътя и всички са с еднакъв размер. Мисля, че са нещо като места за пазаруване.

— Значи това е нещо като централен пасаж, като булевард в един град, само че в посока горе-долу, а не север-юг или изток-запад — обади се Биго.

— Кой би построил такова нещо? — попита Ерик.

— Не знам — отвърна Калис. — Но това сега не е важно. Вече сме почти на равнището на повърхността, затова трябва да потърсим изходи навън. Тръгвам да проуча следващия коридор, до който стигнем. Искам хората да лагеруват на следващата „пазарна“ зона, която намерите.

— Вече е привечер, нали? — попита дьо Лунвил.

— По моите сметки след час ще се стъмни — каза Накор някъде отзад.

— Може би малко повече, към два часа — отвърна Калис.

— Как разбрахте? — промърмори Ру.

— Ще се върна преди изгрев — каза Калис в тъмнината. По гласа му личеше, че се усмихва.

След това тръгна напред и уморената колона го последва. Стигнаха до следващото разширение и с удоволствие се разположиха за нощна почивка.

В пещерата Ерик губеше представа за времето. Калис бе подхвърлил на дьо Лунвил, че са минали два и половина дни в път, което според неговата оценка се равняваше на четирийсеткилометров преход от хълма до подножието на планините, включително изкачването във вътрешността на висок връх. Ерик чувстваше, че са отишли много надалеч, но разбираше, че са загубили много време в изкачване на спираловидната пътека в планината.

В началото на деня Калис бе казал, че е убеден, че околността е пуста, но в гласа му имаше нещо и Ерик разбра, че не иска да споделя всичко, което знае. Младежът постоянно си повтаряше да не си търси белята, а да си гледа работата, но не можеше да се сдържи да не проучи какво се крие зад думите на капитана.

Една от добрите вести, които Калис донесе, бе, че вече се приближават към мястото, откъдето ще излязат от лабиринта на тъмните проходи и високите пещери. На едно място се бе поколебал между два широки тунела, единият наклонен надолу в планината, другият извиващ леко нагоре. Ерик почувства, че Калис иска да поеме по тунела, водещ към сърцето на планината, но все пак продължи да се изкачва нагоре. Ерик се чудеше какво ли е привлякло Калис към другия тунел.

На следващия ден войникът, който носеше снопа с факлите, каза, че вече свършвали. Калис не отговори нищо.

Всички почувстваха внезапен страх, като си помислиха, че ще се движат из тези тъмни тунели без светлина. Почнаха да гасят факлите, докато спят. Първата нощ, когато Ерик се събуди в пълна тъмнина, трябваше да се бори с внезапното желание да не извика. Никога не се бе пробуждал в такъв плътен мрак и остана легнал, заслушан в тъмнината. Разбра, че не само той се е събудил, защото чуваше забързаното дишане на хора, които очевидно не спяха, дори тихото хлипане на един-двама, очевидно ужасени така дълбоко, че той почти ги разбираше.

По обяд на петия ден спряха да хапнат от все по-малките си дажби. Водата също беше проблем, защото имаха само два големи меха и няколко по-малки, напълнени в един подземен басейн предната сутрин. Но наблизо не се забелязваше следа от вода и Калис нареди на хората да пият пестеливо, като че ли са в пустиня, по една глътка и нито грам повече.

Когато понечиха да тръгнат отново, в тунела проехтя далечен трясък, като че ли се срутваха скали. Калис даде знак за пълна тишина. След малко дьо Лунвил прошепна:

— Срутване?

— Може би — отвърна капитанът. — Но трябва да се уверя. — Той посочи нагоре и после вляво. — Ако не се лъжа, малко по-нависоко ще стигнете до отвор, който води директно на повърхността. В него се вижда нещо като светлина. Завива вляво. Избягвайте всички тунели, водещи надолу или надясно. — Той се усмихна криво. — Когато ви настигна, вече трябва сте на повърхността. Ще се върна веднага след като се уверя, че нищо не ни заплашва.

— Искаш ли факла? — попита дьо Лунвил.

— Мога да виждам и без факла. А ако ни преследват сааурци, не искам да ги насочвам след себе си.

Ерик се питаше как успява да намери пътя в този непрогледен мрак, а и дори да можеше, как смееше да се отказва от предлаганата факла, която предлагаше едно, макар и бегло успокоение. Калис мина покрай колоната, като тупваше по рамото или кимаше на всеки.

Дьо Лунвил даде знак да използуват само ръчни сигнали и посочи, че трябва да го последват. Ерик осъзна, че сега е втори в колоната. Взираше се в сумрака, но не можеше да види и на три метра пред сержанта, защото примигващата факла в средата на колоната хвърляше само неясни танцуващи сенки. Трескаво се надяваше Калис да е прав и да са близко до изхода от тези проклети подземия.

В тунелите се чуваха слаби шумове, а светлината на факлата намаляваше. Дьо Лунвил сметна, че Калис е тръгнал преди почти половин ден. Мъжете бяха уморени и беше време за спане. Той даде сигнал за спиране и попита:

— Колко факли остават?

— Имаме две освен тази — последва отговорът.

Дьо Лунвил изруга.

— Ако капитанът не се върне скоро и проходът, за който говори, не е наблизо, може наистина да се загубим в тази тъмница. Загаси тази факла и се увери, че имаш всичко необходимо, за да я запалиш, ако се случи някаква неприятност. Искам наряд на две смени — първата четири часа и втората — четири; след това ще се измъкнем от тази забравена от боговете дупка.

Ерик знаеше, че ще е между тези, които ще спят първи, така че се просна и се опита да се намести колкото се може по-удобно. Въпреки че беше много изморен, не можа да заспи веднага.

Затвори очи и чу пращене, което му подсказа, че факлата е угасена.

Продължи да стиска очи и се опита да мисли за приятни неща. Чудеше се каква ли е реколтата у дома тази година и как изглеждат лозята. Спомняше си как хората се хвалеха с рекордни добиви, но това не беше нещо необикновено. Винаги можеше да разбереш по държането им дали само си приказват, за да минава времето, или наистина го мислят. Колкото повече се хвалеха, че годината е била страшно добра, толкова повече човек можеше да предполага, че не е било така, но когато говореха за реколтата с обикновен, делничен глас, почти небрежно, това сигурно означаваше, че годината е била много плодородна.

Мислеше си за младите момчета и момичета в селището и за това как я карат. За Гуен и за съжалението, което изпитваше, че не бе ходил с нея в ябълковата градина при случаите, които бе имал. Да легнеш с жена беше голяма работа, много по-забележителна, отколкото си бе мислил, и споменът за курвата и мекото й тяло го възбуждаше въпреки умората. Помисли си за Розалин и откри, че е също така впечатлен и развълнуван от спомена за нейната голота. Беше я виждал безброй пъти като дете да се къпе, но видът на почти детските й гърди под ябълката… Сега намираше спомена странно смущаващ, като че ли имаше нещо нередно да си мисли как бе изглеждала. Опита се да се обърне и усети, че само му става още по-неудобно. Може би беше хубаво да поговори с Накор за този безпокоящ го спомен за Розалин; дребният мъж като че ли знаеше много неща и можеше да му каже защо в него нахлува този неприятен и смущаващ образ.

Когато си спомнеше за яростта и омразата в оная нощ, те му изглеждаха далечни и смътни. Но малките твърди гърди…

Прозя се и седна на пода, внезапно объркан в тъмнината. Започна сам да се убеждава, че и другите мъже са в подобно мъчително състояние — и изведнъж разбра, че от горната част на тунела прониква светлина. Беше слаба, но всяка светлина би се забелязала в абсолютния мрак на пещерата. По-скоро усети, отколкото видя силуета на дьо Лунвил до себе си и разбра, че войникът, който трябваше да е на пост, е задрямал. Не се ядоса на постовия: да останеш нащрек в пълния мрак беше почти невъзможно. Звукът на спокойното дишане отвсякъде му показваше, че може би е единственият буден, за да забележи светлината.

Прекрачи внимателно дьо Лунвил и бутна постовия. Мъжът се събуди и попита:

— Какво има?

Дьо Лунвил подскочи и също се събуди.

— Какво става?

Преди постовият да може да каже нещо, Ерик се обади:

— Марк мисли, че вижда светлина отгоре, сержант. Питаше ме дали и аз я виждам.

Обърна към другия мъж и допълни:

— Да, и аз я забелязвам.

— Събуди всички — каза дьо Лунвил. — Тихичко. Без факли. Първите шестима да дойдат с мен.

Тръгнаха приведени нагоре и след няколко крачки Ерик видя движеща се светлина, идваща отляво, от проход, пресичащ този, по който бяха извървели петнайсетина или повече метра. Когато се приближиха до тунела, стана ясно, че светлината се приближава, и изведнъж дьо Лунвил даде знак на всички да се долепят до стените.

Звукове от стъпки предшестваха фигурата, която се появи след момент, като пресичаше кръстовището, оглеждайки се наляво и надясно. Ерик стисна меча си.

Съществото беше змиечовек, облечен в туника и нещо, по-скоро приличащо на чорапи, отколкото на панталони, за да може късата му опашка да се размахва свободно.

Зад него се появиха още двама, по-едри и с брони. Ерик бе огледал добре сааурците и не му се искаше отново да ги среща, но тези създания бяха по-друг вид. Най-високото беше с една глава по-ниско от човек, а освен това бяха и определено змиеподобни. Ерик забеляза, че се движат бавно и предпазливо, и за миг си помисли дали студът в пещерата не ги прави толкова бавни, но си спомни как Накор му бе обяснявал, че не е така.

Мина втора двойка стражи, като единият погледна в тяхна посока. Изчакаха напрегнато, но съществото продължи без никаква реакция. Ерик можеше да си обясни пропуска му с отслабеното му от светлината на факлата зрение, уморено от взирането в мрака, а също така и с факта, че се бяха прилепили до неравните скали и бяха почти невидими.

След тях преминаха нови двама и още двама — изредиха се цяла дузина.

Дьо Лунвил махна на хората си да почакат, после тръгна натам, където бе изчезнала светлината.

— Отидоха си — прошепна той, когато се върна.

Тунелът отново потъна в пълна тъмнина и те пипнешком се върнаха при отряда. Накор, който беше дошъл до началото на редицата, попита:

— Змиехора, нали?

— Откъде знаеш?

— Усещам ги. Усещам много странни неща тук. Това е лошо място.

— Не споря — каза дьо Лунвил. — Трябва да се измъкваме оттук колкото се може по-бързо. Но накъде?

— Общо взето на югозапад — прошепна Накор. — Мисля, че трябва да продължим по тунела, по който дойдоха змиехората, а не да вървим след тях. Мисля, че идват от повърхността и отиват някъде дълбоко в планината. Ние сме достатъчно високо, за да почувстваме, че е студено, когато се покажем навън. Змиехората не обичат студа, така че мисля, че едва ли това е място, където живеят.

— Мислиш, че живеят долу, под планината?

— Възможно е — отвърна Накор. — Трудно е да се разбере, но са тук и ще трябва да свършим много неща преди да започнем да се сражаваме отново. Ако загинем, никой няма да разбере какво всъщност става, а това ще е много лошо.

Дьо Лунвил мълчеше. Ерик започна да се чувства неудобно от това и се обади:

— Сержант?

— Млъкни — последва бързият отговор. — Мисля.

Ерик и другите останаха смълчани. Накрая от мрака се чу тихият глас на дьо Лунвил.

— Грейлок! — Шепотът му беше напрегнат.

Грейлок бавно излезе, като се опитваше да не стъпва по краката на другите в тъмното.

— Да?

— Назначавам те за мой заместник. Очаквам от теб да изведеш навън колкото може повече живи от тази група.

— Ще го направя, сержант — каза бившият офицер. — Но бих искал Ерик да ми е помощник.

— Фон Даркмоор — не се поколеба дьо Лунвил, — ще действуваш като сержант за известно време. Джедоу, ти ставаш ефрейтор. И всички се съобразявайте със съветите на Накор и Хатонис. Аз ще изчакам Калис. Не искам да бележим този тунел, защото пантатийците могат да видят знака по пътя. Оставете ми една факла и ще остана да чакам тук, докато не реша, че капитанът няма да се върне.

В гласа му се долавяше тревога и напрежение. Ерик никога не го бе чувал да говори така.

— После ще се присъединя към вас — продължи дьо Лунвил. — Слушайте сега какво ще направите. Като излезете от пещерите, отидете до реката. Намете коне или откраднете кораб, но стигнете до Града на Змийската река. „Тренчард Отмъстителя“ е там, ако не е потопен, защото Николас даде заповед най-малко един кораб да остане за нас. Хатонис и хората му ще знаят най-късия и най-безопасен път.

Хатонис, който беше по-назад, се обади с достатъчно висок глас, за да го чуят и напред по редицата.

— Има стар търговски път, водещ от Испар до Града на Змийската река, през Махарта. Вече почти не го използват, но на кон може да се мине.

— Добре. — Дьо Лунвил пое дълбоко дъх. — Дайте една факла и изчезвайте.

Мъжът, който пазеше факлите, чатна с огнивото си и запали една. Ерик присви очи, защото светлината му се стори много ярка. Обърна се и погледна дьо Лунвил — сержантът носеше обичайната си маска на твърда решимост.

Без да каже нищо, Ерик бързо сложи длан върху ръката на дьо Лунвил, стисна я и бързо я пусна — това бе единственият жест, който можеше да направи.

Дьо Лунвил го погледна и кимна в знак на признателност. Грейлок стигна до кръстовището, надникна в двете посоки, после посочи на мъжете да свият вляво. Точно преди да завие Ерик се обърна да погледне към мястото, където чакаше дьо Лунвил, но той вече бе загасил факлата.

„Ех, да беше тук капитанът…“ — каза си той. Всъщност къде ли беше капитанът?

Калис се притисна до стената. Гледаше с широко отворени очи. Двамата с баща му си бяха говорили много пъти какво е да срещнеш и да се изправиш лице в лице с необикновеното наследство — послание на древна магия, оформено от умението на Черния Макрос и използвано, за да предаде на човешкия му баща силите, въплътени в легендарния валхеру.

Томас беше спечелил ръката на Агларана, кралицата на елфите, и беше създал Калис, невъзможен плод на съюз, уникален в историята. Калис беше млад според мерките на елфския народ — малко над половин век. Според човешките мерки беше мъж над средна възраст, но същевременно той имаше богат житейски опит и бе наблюдавал мъките и лудостта на много създания, живеещи на този свят.

Но нищо от преживяното не можеше да му помогне да се справи сега.

Елфите имаха способността да се движат и при най-слабата нощна светлина — само от една луна или само от далечните звезди, но дори и джуджетата не можеха да виждат в пълния мрак на подземните тунели. Разбира се, те имаха и други сетива и Калис, за разлика от своите елфски роднини, беше пътувал достатъчно с джуджетата през младостта си и бе научил някои от техните трикове — какво казва звукът на движещия се въздух и слабото ехо от стените на проходите, как се броят завоите и как се запомнят разстоянията. Говореше се, че ако мине веднъж по един тунел, всяко джудже може да открие отново стъпките си. Калис имаше същите умения.

След като се отдели от дружината, той се върна надолу към огромната галерия и кръглата централна зала. Беше сигурен, че някога в древността това е било наистина град под скалите, както беше предположил Ру. Но младежът от Рейвънсбърг нямаше и представа за какъв вид град става дума.

От това, което беше научил от Татар и другите Заклинатели от Елвандар, Калис бе предположил, че това е по-скоро град, сътворен от елфите, а не от джуджетата. Но елфите, изградили това място, не бяха от сънародниците на Калис и не приличаха на никоя друга смъртна раса. Онези елфи бяха съществували като роби на валхеру и само по команда на древните си господари биха могли да изградят такова нещо с елфските си ръце.

Когато стигна до галерията, Калис се убеди, че звукът, който бяха чули, не е нищо повече от далечно срутване — нямаше признаци за преследване. Но все пак той тръгна надолу, за да е сигурен, и се отбиваше във всички разклонения на тунелите, които му изглеждаха по-необичайно.

Бе се спуснал дълбоко в тъмната пропаст и накрая, когато можеше да чува само собственото си дишане и туптенето на сърцето си в ушите, реши да се върне. Но когато приближи странното кръстовище, където се бе поколебал първия път, когато предвождаше отряда си, отново спря и долови нещо древно, притаено в тунела, спускащ се още по-надолу.

Беше глупав риск, но Калис не можеше да му устои. Знаеше, че трябва да измъкне хората си навън, но имаше доверие в дьо Лунвил и в уменията на Накор.

А сега знаеше какво го беше привлякло. Имаше нещо древно в сърцето на тази зала. И той го долавяше със страх и учудване.

Тръгна надолу и излезе в друга пещера, по-малка от предишната, но достатъчно голяма, за да приюти малък град. Високо отгоре падаше слаба светлина, толкова далечна, че обедното слънце приличаше на точица.

Това място някога беше било дом на валхеру, също както и огромната пещера под Мак Мордайн Кадал — древните мини на джуджетата в планините Сивите кули — беше била дом на Ашен-Шугар, Владетеля на Орлови предели, чийто древен дух бе проникнал в баща му и бе променил толкова дълбоко характера и природата му.

Калис мина по тесен каменен мост, стигна до редица врати, достатъчно големи, за да могат да минат огромните дракони, и разбра, че някога те са били тук, защото Господарите на драконите винаги бяха държали могъщите си помощници подръка. В големите дървени порти имаше малки врати, явно използувани от слугите в отминали времена.

Той натисна една брава и за негово учудване вратата се отвори леко и съвсем безшумно. Железните панти очевидно бяха смазани съвсем наскоро. Калис примигна, защото внезапна светлина почти го заслепи.

Озова се на каменен ръб, надвиснал над просторна пещерна зала, осветена от ярки факли; в центъра й имаше селище от груби колиби, измазани с кал. Бяха построени около древни развалини и пукнатини, от които излизаше пара — имаше подземен източник на топлина и в центъра на най-големия отвор жегата караше въздуха да трепери. И наистина бе много топло — Калис се потеше така, както в пустинята. Горещите потоци показваха, че тази зала на валхеру е изградена върху вулкан.

Въздухът беше наситен с миризмата на гнило и с воня на сяра. Очите го засмъдяха.

Из пещерата се движеха змиехора. Върху висок подиум по средата на отсрещната стена бе поставен голям трон. На трона, където някога бе седял валхеру, сега се мъдреше същество с люспи и лапи, но очите му бяха вперени нагоре в нищото, защото бе мъртво от векове. Пантатийците, намиращи се най-близо до неподвижната фигура, очевидно бяха свещенослужители, облечени в зелени и черни одеяния, и несъмнено отправяха молитви към мумията на някой древен крал на пълзящите твари.

Калис не беше Заклинател, нито Тъкач, но почувства магията във въздуха. А около основата на трона видя предмети от вечността.

Закопня да мине през залата, да разхвърля тези създания, да изкачи стъпалата до подиума, да смъкне това ненужно мъртво тяло и да вземе предметите, криещи такава мощ.

Беше сигурен, че това са реликви на валхеру. Никога кръвта му не беше кипяла така, освен веднъж, когато баща му бе позволил да подържи Бронята в бяло и златно, която носеше по време на битки.

Калис отхвърли тези налудничави мисли и се опита да разбере какво всъщност вижда. Беше много лесно да се приеме, че това е пантатийско селище. Дощя му се Накор да е тук — способностите на дребния исаланец да вижда нещата ясно бяха неоценими.

Опитваше се да запомни ясно всяка подробност от това, което виждаше, като разделяше противоречивите картини и се опитваше да ги запомня, отделно от направените заключения, така че да не пропусне някой детайл, заради грешка при оценката.

След половин час няколко хора — очевидно затворници, бяха доведени в залата. Повечето имаха празния поглед на същества, преживели силен шок, изпаднали под властта на заклинание или на наркотик, и само една жена се опитваше да се бори с оковите си. Жреците ги наредиха пред най-долното стъпало към пиедестала и най-висшият разпери ръце; държеше в едната нещо с изумруденозелен цвят.

Каза няколко думи на някакъв съскащ език, който Калис никога не бе чувал. На Калис страшно му се прииска лъкът му да е при него — оттук спокойно можеше да повали жреца; после се зачуди откъде се е взела тази ярост.

Жрецът властно посочи първия затворник и двама пазачи го отведоха пред трона. Последва серия ритуални движения на другите жреци, придружени от гърлени звуци и съскане, и предметът в ръката на първожреца започна да свети ярко.

Смъртна магия се пръсна из помещението. Единият от пазачите дръпна главата на затворника назад, а другият с бърз замах с дълъг нож я отсече. Калис остана неподвижен въпреки гнева, пламнал с нова сила в него. Пазачът хвърли главата в един ъгъл и капитанът я проследи с поглед как глухо тупва между купчината глави, някои разлагащи се, други останали само черепи.

Двама пантатийци хванаха трупа, вдигнаха го, отнесоха го зад олтара и го пуснаха някъде долу. Гладният вой, който последва, накара Калис мъчително да преглътне.

Жената, която не бе съвсем упоена от наркотиците, започна да пищи и Калис настръхна и стисна меча си — как му се искаше да нападне тези чудовища! Един след друг колеха дрогираните затворници и хвърляха главите им на купчината зад черните магически предмети, отнели напълно жизнената им енергия, а телата им — за храна на пантатийската младеж.

Жената пищя дълго и пронизително, но накрая сама застана пред жреците. Те я вдигнаха и разкъсаха туниката й и тя се изправи гола пред първожреца, който пристъпи към нея, без да обръща внимание на топлата лепкава локва, в която стъпваше.

После махна на стражите да действат по-бързо и те положиха жената по гръб, а жрецът заразмахва предмета още по-силно и после започна да го завира между бедрата й, без да спира да пее.

Калис усети, че гърлото му се стяга. Беше се срещал с пантатийската магия и преди. Змиехората можеха да използуват човешки същества, за да създават пантатийци, изглеждащи като хората — той бе виждал резултатите и разбра, че долу се прилага същото могъщо черно изкуство.

Калис не беше учил магия, но имаше известни познания и следващото действие беше много гадно за него — и когато жрецът извади дълга кама и пристъпи към пищящата жена, се обърна и забърза нагоре по дългия тунел.

Беше невъзможно да си представи какво удоволствие изпитват пантатийците от бавното мъчение, извършено от жреца над една жена. Не се съмняваше, че той ще я убие и че главата й ще се присъедини към другите на купа, а тялото й ще отиде за храна на малките.

Съжали, че все пак не бе взел Накор със себе си, защото въпреки че дребният исаланец твърдеше, че не вярвал в магичното, изглежда, знаеше безброй неща и може би щеше да разгадае как ритуалното мъчение и убийство се свързват с това, от което той се страхуваше, че става с Изумрудената кралица, и с могъщите предмети на валхеру.

Калис забързано пое в тъмнината.

Несъзнателно започна да брои стъпките си и да мери разстоянията със слуха си. Надяваше се, че ще открие дружината си там, където я беше оставил.

Дьо Лунвил почти подскочи, когато Калис докосна ръката му.

— Къде са другите?

— Капитане — каза дьо Лунвил. — Тъкмо се канех да се моля и на Рутия, и на Лимс-Крагма, и после да се махам оттук. Вече мога да седна и да умра. Сърцето ми за малко да се пръсне!

— Съжалявам, че те стреснах, но не можах да разбера кой е тук в тъмното — замириса ми познато, но исках да съм сигурен.

— Замириса ти на мен?

— Доста време мина, откак не си се къпал, Боби.

— И ти не си букет рози, Калис.

— Имаш ли факла?

Вместо отговор дьо Лунвил изчатка по кремъка и искрата подпали насмоления памук. Пламъчето се изкачи неуверено, но бързо се разрасна и ги потопи в кръг светлина.

— Изглеждаш ужасно — каза дьо Лунвил. — Какво толкова видя долу?

— Ще ти разкажа като се отдалечим малко оттук. По кой път?

— Открихме проход, използуван от змиехората, така че назначих за командир Грейлок и ги пратих в другата посока, наляво.

— Хубаво. Значи вече са на повърхността. Ако побързаме, можем да ги настигнем преди да са се отдалечили много сред хълмовете. Изкачили сме се твърде високо, откакто влязохме в тия тунели, Боби.

— И твърде далеч от там, където бихме искали да бъдем, когато тръгнахме — допълни дьо Лунвил.

— По-добре да побързаме. Чака ни дълъг път. — Калис помълча и тихо добави: — А нямаме време.

21.

ИЗТОЩЕНИЕ

Ерик бързо се наведе.

Дъжд от стрели се изсипа от въздуха и някои уцелиха бронята му. Откакто дружината бе излязла от пещерите, Накор и Шо Пи твърдяха, че някой ги наблюдава.

Когато стигнаха до местност с назъбени скали, истински острови от варовик, стърчащи в езера от висока трева, ги посрещна внезапна атака на хора от племето джилани. При първото нападение загинаха шестима — атаката, макар и трудно, бе отбита.

Грейлок бързо организира защитата, но схватката продължи почти половин ден и докато се оттегляха към хълмовете и търсеха отбранителна позиция, загинаха още двама души. Праджи и Вая отидоха при Грейлок, за да решат какво да направят, и Ерик се приближи към тях.

— Погрижих се всеки да застане на възможно най-доброто място, което намерих, Оуен. Но са по-силни от нас.

— Знам — дойде спокойният отговор. Мечемайсторът погледна Праджи и попита: — Имаш ли някаква представа защо ни нападнаха?

— Защото сме на тяхна територия, а те са джиланци — вдигна рамене Праджи. — Не харесват никой, който не е от тяхното племе, а и ние сме се насочили към равнината. Това е техният край. Просто се опитват да ни кажат да се махаме оттук.

— Как така тая проклета трева е толкова висока по това време на годината? — попита Грейлок.

— Някои видове треви — поясни Вая — растат през зимата, а други — през лятото. И всички се смесват.

— Има ли и друг път извън тия планини?

— Твоите предположения са толкова добри, колкото и моите — вдигна рамене Праджи. — Дори и да знаех къде точно се намираме, никога не бих пътувал по тия места. Малко хора от Източните земи са го правили. — Той се огледа и посочи най-високия от върховете. — Мисля, че ако го прехвърлим, ще можем да продължим надолу към река Салпура. Може би ще успеем да си направим салове и да се спуснем към морското крайбрежие до Чатистан. Можем също да се оттеглим и да се настаним достатъчно високо, за да не ни преследват джиланците, а после да тръгнем на юг, като се опитаме да намерим път към река Дии и по нея да се спуснем към Испар, но лично аз не препоръчвам тази посока.

— Защо?

— Това ще ни принуди да минем през Голямата южна гора. Малко хора са я преминали живи. Слуховете твърдят, че там се въдят младите пантатийци и тигри, говорещи с човешки глас… — Грейлок го погледна с очевидно неверие и той бързо добави. — Но това са само слухове.

Свистящ звук ги предупреди да се приведат преди да ги посипе нов дъжд от стрели. Ерик се опита да се заслони с щита си. Крясъците и проклятията показаха, че някой не е успял да стори това достатъчно бързо, а стрелите продължаваха да валят и удряха по щитовете и околните скали.

— Колко са ранени зле? — попита Грейлок.

— Няма ранени тежко — отвърна Ерик. — Един е улучен в бедрото, но може да ходи, ако му помагат. На двамина са им счупени ръцете, а Грегори от Тибурн е с изкълчено рамо.

— Добре — каза Грейлок. — Ще изчакаме да видим още колко стрели имат. — После изруга: — По дяволите, не знаем дори колко джиланци има около нас. — Ниските мъже се бяха появили иззад една голяма скала, но като стана ясно, че дружината на Калис не иска да отстъпва и търси сражение, отново се скриха в тревата и започнаха периодично да ги обстрелват.

— Ерик — каза Грейлок, — опитай се да минеш назад по колоната и поведи хората обратно към пещерите. Ще се опитаме да потърсим друг път, който да не ни вкара отново в това гнездо на стършели.

Ерик се приведе, тръгна и на два пъти трябваше да се просва по корем на скалите, за да избягва обстрела. Стрелите бяха груби, но умно изработени. Дълги стебла, малко по-дебели от високата трева, бяха свързани в снопче, достатъчно твърдо, за да не се огъне при стрелба, и снабдено с върхове от изострени парчета вулканично стъкло. Бяха изненадващо здрави и падаха с достатъчно сила, за да пробият незащитена от метал част на тялото. Джиланците хвърляха и дълги копия във висока дъга, така че да падат отвесно върху неприятелите им.

Ерик стигна до края на колоната и нареди на мъжете бавно да се изтеглят. След десетина минути дойдоха и Грейлок, Праджи и Вая.

Ерик се огледа, не забеляза да ги преследват и каза:

— Изглежда, не се напъват да вървят след нас.

— Не са глупави — каза Вая. — Те са дребнички. В открита борба ще ги сдъвчем за нула време. Но когато ни следват, скрити във високата трева, се сражават като никой друг.

— Защо са толкова враждебни?

— Не обичат чужденците — каза Праджи. — Може би ни преследват само поради тази глупашка причина. А може и сааурците да ги изтласкват на юг.

— Но сааурците, които ни преследваха, не разполагаха с достатъчно конници, за да прочистят местността — каза Ерик. — За да го направят, им трябва армия, голяма като тази край Ведра.

Вая потупа Ерик по рамото и посочи нагоре. Калис и дьо Лунвил бързаха към тях.

— Защо се качвате обратно? — попита Калис, щом стигна при тях и взе лъка си.

Грейлок бързо му обясни и Калис каза:

— Не можем да се прехвърлим през планините. Горе няма проход, а не можем да рискуваме да се спускаме отново в пещерата, за да видим дали няма друг изход.

Реши, че е по-добре да не казва какво е видял, докато не сподели впечатленията си с Накор.

Обърна се към дьо Лунвил и нареди:

— Изпрати Шо Пи и Джедоу напред. Кажи им да търсят път на юг. Ако успеем да се придвижим по склоновете на тези планини, ще се смъкнем зад джиланците и ще можем да пресечем равнините към Махарта и да се справим с положението без допълнителни загуби.

Дьо Лунвил кимна и тръгна по колоната, за да каже на определените мъже да тръгнат на разузнаване.

— Как сме с водата? — попита Калис.

— Ще сме добре, ако откриваме извор на ден или на два — отвърна Грейлок.

Калис кимна.

— Праджи, а как е водата долу?

— Като в пустинята — сви устни Праджи. — Равнината Джамс има няколко неголеми реки и кладенци, но ако не знаеш къде са, можеш да се скиташ и никога да не ги намериш във високата трева, и да умреш от жажда.

— Няма ли птици, по които да се открива водата?

— Има малко, но да ме вземат мътните, ако знам как изглеждат — каза старият наемник. — Ако се спуснем достатъчно на юг, хълмовете край морския бряг са по-ниски и условията — по-умерени. Има много извори, езера и потоци. Поне така сами казвали.

— Така е на юг — каза Калис.

После пренебрегна собствената си умора и накара хората да побързат, да оформят колоната и да заемат обичайната си подредба.

Ерик изтича напред, като се опитваше да бъде също толкова издръжлив, макар че краката му горяха от умора. Всяка стъпка по склона вече му тежеше и той се зарадва, когато Калис най-после даде почивка — изчака търпеливо меха с вода да обиколи по редицата и отпи дълга глътка. Току-що бяха минали край малко езерце и засега нямаше причина да пестят живителната течност.

После погледна далечната равнина и викна:

— Какво е това?

Праджи дойде до него, присви очи и каза:

— Зрението ми не е това, което беше. — Обърна се към склона и викна: — Капитане! Ела да видиш нещо!

Калис се взря, после каза:

— Това са сааурците.

— Невъзможно! — възкликна дьо Лунвил. — Имат много път, за да слязат толкова на юг…

— Може би е друга армия — обади се Праджи.

— Нищо чудно, че онези копелета толкова се стремяха да ни попречат да влезем в планините — обади се Вая.

— Може би са използували по-ниските части на пещерите като база — каза Калис. — Затова нашите късокраки приятели са побеснели — току-що една армия вече ги е прогонила от домовете им.

— Сигурно са замислили да ударят Ланада отзад! — възкликна дьо Лунвил.

— Не, те се движат на югозапад. Насочили са се към Махарта.

— Ако раджата е изпратил бойните си слонове да се бият с армията на жреца-крал в Ланада, Махарта ще бъде защитавана само от дворцовата гвардия и наемниците — каза Праджи.

Дьо Лунвил изруга.

— Тези копелета не смятаха да ни задържат, за да им служим! Просто се стремяха да не ни пуснат да се присъединим към противниковата страна.

— Колко време ще им трябва да стигнат до града? — попита Калис.

— Имам само груба представа къде се намираме — отвърна Праджи. — Може би седмица или десетина дни, за да стигнат до границите.

— Може ли да успеем преди тях?

— Не. Бихме могли само ако имахме крила, или ако минехме през териториите на джиланците и от другата страна на равнината ни чакаха свежи коне. Тогава можехме да стигнем до града седмица преди тези гущери.

— Градът може ли да издържи на обсада една седмица?

— Може би — отвърна Праджи. — Зависи колко голям хаос ще настане заради воинството, насочило се на юг. С толкова много хора, които са се включили, там може би са вече обсадени.

— Може ли да ги заобиколим? — попита Ерик.

— Ако се доберем до Чатистан — обясни Вая, — можем да наемем кораб, който да ни откара до Града на Змийската река.

— Твърде много „може би“ — каза Калис. — Ще тръгнем към морския бряг, после ще поемем към Града на Змийската река.

После повика Хатонис и го попита:

— Идваш в Чатистан, или отвеждаш хората си у дома?

Хатонис вдигна рамене и се усмихна; лицето му бе съвсем младежко, въпреки прошарената коса.

— Битките навсякъде са еднакви. Ако не се бием със змиехората в Махарта, със сигурност ще се сблъскаме с тях пред собствените си врати.

— Да тръгваме тогава — каза Калис.

Ерик гледаше как мъжете оформят колоната и плесна Ру по рамото, когато той мина край него. Ру му се усмихна накриво, което показваше, че въобще няма за какво да се смее, и Ерик само му кимна. Изчака да мине и последният човек и застана в края. Изведнъж разбра, че е заел мястото на Фостър, без никой да му е наредил. Погледна да види дали дьо Лунвил не го вика или дали не идва някой друг, за да заеме мястото, но не последва заповед да освободи ефрейторското място и той тръгна, като се съсредоточи върху най-главната си задача: да остане жив.

Провидението им се усмихна и успяха да открият път на юг. Приличаше на миньорски път, защото беше по-широк от необходимото за едно стадо гъски и на няколко места имаше участъци от оголени скали, които говореха, че работниците са прокарвали трасето през земя и камък, за да могат колите да се качват и да слизат по-лесно.

Наистина беше голям късмет, че успяха да го открият. Мъжете вървяха без много шум, понякога бегом, после ходом с ритъм, предназначен да покрие максималното разстояние до края на всеки ден.

Ранените се държаха, макар че мъжът с простреляния крак бе почти в безсъзнание от болката и загубата на кръв. Накор му превърза раната и каза на Калис, че ако обединят усилията си с Шо Пи, състоянието му ще се подобрява с всеки изминал ден.

Откриха вода и очевидно можеха да си позволят да увеличат скоростта на марша, като се насочиха към един стръмен проход. Посрещна ги бучене. Качиха се по стръмнината и щом стигнаха билото, видяха водопадите.

Дьо Лунвил изруга. Пред тях имаше пропаст, пресичаща планините; под тях голям водопад се спускаше в езеро, намиращо се стотина метра по-надолу. Оттам реката лъкатушеше към океана.

Изгнили стълбове сочеха местата, където бе имало висящ мост.

— Река Салпура — каза Праджи. — Сега зная къде се намираме.

— И къде? — попита Калис.

— Далеч на изток, оттатък равнината Джамс се намира Махарта. Не знам каква магия има в тунелите, но сме много по-далеч от мястото, където влязохме, отколкото си мислех.

— Какво имаш предвид? — попита дьо Лунвил.

— Отдалечени сме на сто и повече километри от мястото, където влязохме в голямата пещера.

— Мен ако питаш, на петстотин — обади се Вая. — На кон ще ти отнеме месец. И то при положение, че успееш да минеш през джиланците.

— Значи е било много добър номер — каза Накор, — защото не почувствах нищо. — Той се усмихна, като че ли това откритие беше от голямо значение. — Но това стана скоро след като се измъкнахме от тази гробна могила. Басирам се, че сега там няма тунел. Сигурно е било илюзия. — Той поклати глава. — Наистина ми се ще да отида и да видя.

— Някой друг път — каза Калис. — Колко далеч сме от Махарта?

— С керван от Паламц до Скръбното пристанище е един месец — вдигна рамене Праджи. — Никой не пътува оттук до Махарта по суша — взимат се кораби. Но този стар крайбрежен път очевидно е използуван от бандити и други отчаяни глави.

— Накъде е най-добре да се насочим?

— Мисля — Праджи потърка брадичката си — да пратим Шо Пи и Джедоу да разузнаят натам. — Той посочи склона към пропастта. — Да видят дали няма някоя пътека надолу. Ако има, ще поемем по нея, и ако следваме реката, след седмица ще бъдем в Паламц. Може да намерим керван или да купим коне и да яздим до Скръбното пристанище. Оттам с кораб може да отидем където си пожелаем.

— Трябва непременно да се върна в Крондор — каза Калис и мъжете се развикаха одобрително.

— Не, първо трябва да стигнем до Махарта. До Крондор ще идем после — каза Накор.

— Защо? — попита Калис.

— Ти попита ли ме защо Изумрудената кралица превзема градовете край реката?

— Добър въпрос — каза Вая.

— Хатонис, Праджи, имате ли някаква представа? — попита Калис.

— По тези земи — каза Хатонис — победата заради самата победа не е нещо непознато — заради грабежите, за разширяване на нечие владение, заради едната чест, но това завладяване на всичко… — Той повдигна рамене.

— А ако има нещо, което търся в Махарта — каза Праджи, — и не мога да вярвам на другите градове зад гърба ми…

— Може би това има нещо общо с набирането на всеки меч в армията? — предположи Ерик.

Калис го погледна, после кимна.

— Планират да изправят срещу Кралството най-голямата армия в историята.

— Как смятат да се озоват там? — попита Ру.

Накор се усмихна, а Калис попита:

— Какво?

Ру повтори малко притеснено:

— Как смятат да стигнат чак дотам? Ние имахме нужда от два кораба, със запаси и всичко останало. А те какво имат? Сто, двеста хиляди войници? И много коне и оръжия. Как ще си осигурят толкова кораби?

— Корабостроителите в Махарта са най-добрите в Новиндус — каза Хатонис. — С тях могат да се сравняват само корабните майстори от островите Па’джкамака. Нашият клан купува корабите си от Махарта. Това е единствената корабостроителница, която може да построи достатъчно съдове за сравнително късо време, може би за две години.

— Тогава трябва да отидем там — каза Калис.

— Да — съгласи се Накор. — Трябва да подпалим корабостроителницата.

Очите на Хатонис се разшириха.

— Да подпалим… Но градът сигурно ще е под обсада. Несъмнено ще потопят негодни морски съдове при входа на залива, за да попречат на корабите на Изумрудената кралица да доплуват, и ще е невъзможно да влезем в града, заради патрулите от двете страни на фронтовата линия.

— Колко време ще отнеме да възстановят тази корабостроителница, ако я разрушим? — попита Калис.

— Доковете са масивни и са изграждани през последните петстотин години — каза Хатонис. — Ще трябват години, за да ги възстановят. Гредите трябва да се събират тук, в планините Соту и Суману, и да бъдат превозвани надолу по реката или смъквани с талиги. Големите мачтови греди изискват години и повече, за да се отсекат и оформят и да се пренесат долу — и то срещу сума пари.

Накор почти танцуваше, толкова беше възбуден.

— Ако подпалим доковете, ще имаме на разположение пет, шест, а може би и десет години преди корабите да могат да бъдат построени. През това време могат да се случат много неща. Ще може ли да задържи толкова дълго воинството си Изумрудената кралица? Малко вероятно е.

Очите на Калис светнаха, но после той свъси вежди и каза:

— Не я подценявай, Накор.

Дребният мъж кимна. Двамата си бяха говорили надълго какво бяха видели и знаеха, че имат насреща си най-опасния противник от времето на цуранското нахлуване през Войната на разлома.

— Знам, но хората са си хора и макар пантатийската магия да е толкова мощна, че да може да обръща сърцата им, много от тия войници под знамената й ще напуснат, ако не им се плаща.

— Тогава — отбеляза Хатонис — ликвидирането на корабостроителниците ще бъде голяма победа. Баща ми ръководеше най-силния търговски консорциум в Града на Змийската река. Можем да изпратим хора до островите Па’джкамака, за да ги убедим да не й продават кораби. Смятам, че никоя корабостроителница в Града на Змийската река няма да работи за нея.

— Нали знаеш, че след Махарта тя ще се насочи към вас? — попита Калис.

— Знам, че ще трябва да се сражаваме и да я победим. И може би заради това ще изоставим града и ще отидем да живеем в пустошта. Ние, хората от клана, не сме били винаги градски жители. — Хатонис се усмихна мрачно. — Но много от нейните зеленокожи ще умрат преди да дойде новият ден.

— Добре, но да почнем всичко поред — каза Калис. — Джедоу и Шо Пи да потърсят дали има път за спускане надолу.

Двамата кимнаха и тръгнаха на бегом, като се оглеждаха за някакво отклонение.

— Докато чакаме тук — каза Накор и отвори торбата си, — някой да иска портокал? — Ухили се, измъкна един голям плод и като го натисна с пръст, изпръска със сок Праджи и дьо Лунвил.

Намериха пътека надолу, тясна, камениста и опасна. Трима мъже паднаха и се убиха в пропастта, когато една на пръв поглед здрава каменна плоча се срути под краката им. Останалите шейсет души се бяха събрали в тясното дефиле, скупчени около два лагерни огъня, като напразно се опитваха да се преборят със студа, тъй като внезапната промяна на времето смъкна температурата под нулата.

Калис и други трима бяха отишли на лов, защото и последните запаси бяха свършили, но се върнаха и съобщиха, че нямало никакъв дивеч. Дружината беше твърде голяма и животните се бяха подплашили. Калис каза, че ще стане рано сутринта и ще тръгне надолу по пътя, колкото се може по-далеч от дружината, за да открие някой елен или друг едър дивеч.

Праджи каза, че в равнините край морето има стада от бизони и много стигали до подножието на планините.

Ерик и Ру стояха рамо до рамо, протегнали ръце към огъня, всички други също се опитваха да се приближат колкото се може повече към топлото.

Единственото изключение беше Калис, застанал на известно разстояние, безразличен към мразовитото време.

— Капитане? — каза Ру.

— Да? — отвърна Калис.

— Защо не ни кажете какво всъщност става?

— Затвори си устата, Ейвъри! — обади се дьо Лунвил от съседния огън.

Ру се обади отново, тракаше със зъби.

— Обесете ме сега и да свършваме, ако искате. Не мога да мисля от студ. — После отново се обърна към капитана. — Вие и Накор сте се надули като бълхи на просяк, откакто се върнахте, сър, и ако трябва да бъдем убити, бих искал да знам защо, преди да затворя очи.

— Да, и аз — обади се друг.

— Право си е — додадоха още някои преди дьо Лунвил да успее да викне:

— На следващия, който си отвори устата, ще му избия зъбите с ритници! Разбрано ли е?

— Не, те са прави — обади се Калис и огледа хората си. — Мнозина от вас няма да се доберат до дома. Знаете го още от времето, когато ви замениха присъдите. Други са тук, защото са верни на Лъвския клан или са приятели на Праджи. А някои просто са се оказали на неподходящо място. — Той погледна Грейлок и се усмихна.

Калис приклекна и продължи:

— Казах ви част от това, което ни предстои, и ви предупредих, че ако Изумрудената кралица успее, светът — както го знаем ние — ще загине.

Хората от клана и наемниците на Праджи не бяха чували за това и замърмориха невярващо. Хатонис усмири своите хора, а Праджи викна:

— Той казва истината. Млъкнете и слушайте.

— Преди много време Господарите на драконите са управлявали този свят — започна Калис. — Може би сте чували легенди за тях, но те наистина са съществували. Когато преди половин век хората от Кралството победили цураните, била отворена врата между два свята. Господарите на драконите, които са напуснали този свят преди векове, се опитват да използуват този проход, за да се завърнат. Някои много смели и могъщи мъже са ги спрели.

— Но те все още са наблизо. — Той посочи нощното небе и няколко от мъжете вдигнаха поглед към далечните звезди. — И все още продължават да се опитват.

— Тази, Изумрудената кралица — намеси се Накор, — е една жена, която познавах преди много време. Тя е това, което вие наричате вещица, магьосница. Сключила е договор със змиехората и те са й обещали вечна младост. Това, което тя не знае, е, че ще погуби душата и духа си и ще се превърне в нещо съвсем друго.

— Под тази планина има много лоша магия — добави той.

— Ти не вярваш в магии — каза Калис.

Накор се усмихна, но този път доста криво.

— Тогава ги наречи номера, трикове или сили на духове, или както искаш, но змиехората използуват уменията си по много изкривен начин. Правят лоши неща, които никой нормален човек не би направил, защото просто не са нормални. Това не са само създанията, с които майките плашат непослушните си деца. Те са зли творения, които си мислят, че една валхеру, Алма-Лодака, е богиня. Нещо повече, мислят, че е майка на всичко съществуващо, наричат я Зелената майка или Изумрудената господарка. Тя ги е създала като свои служители, като живо украшение и нищо повече, но те си мислят, че са „любимците“ й, нейните най-скъпи деца, и че след като отворят врата за завръщането й, тя ще ги издигне до положението на полубогове. Не разбират, че дори и да успеят да направят това ужасно нещо, Алма-Лодака ще ги попилее заедно с всичко останало.

Накор замълча за момент и после продължи:

— Калис не ви лъже. Ако тази жена, Изумрудената кралица, се държи както предполагам, нещата вървят много на зле. Калис, разкажи им за баща си.

— Баща ми се казва Томас — започна капитанът. — Човешки син, както всички тук. В един момент е станал притежател на предмети, в които има сила — древна броня и златен меч, някога собственост на един велик валхеру на име Ашен-Шугар. Баща ми е носил тази броня и меча през Войната на разлома, биел се е срещу цураните и с течение на годините се е променил. Сега вече не е човек. Той е нещо уникално на този свят — човешко тяло, изменено от духа на отдавна умрелия Господар на драконите, притежавал някога бронята и меча.

— Единствен досега — обади се Накор. — След време и Изумрудената кралица ще стане като него.

Мъжете пак замърмориха, а Калис продължи:

— Поради причини, които не разбирам напълно, характерът на баща ми се е запазил и той си остана все пак човешко създание…

— За това ще говорим друг път — отново се намеси Накор. — Аз знам защо, а тези хора няма нужда да знаят. — Той се обърна към мъжете. — Истината е проста. Томас е човек, с човешко сърце, независимо от могъществото си. Но тази жена, която се наричаше преди много време Кловис…

— Изумрудената кралица е Кловис, така ли? — викна Хатонис. — Която преди двайсет и пет години избяга заедно с Валгаша и Даакон?

— Всъщност това е само тялото й — вдигна рамене Накор.

— Въпросът е там — продължи Калис, — че пантатийците използват магията си да правят с тази жена неща, които други са направили с баща ми…

И капитанът разказа накратко как баща му, момче от Далечния бряг, успял да се добере до древната броня, която по магичен път му дала спомените и мощта на един от старите Господари на драконите.

— Накор е убеден — завърши той, — че Изумрудената кралица е смъртна жена, която някога е познавал, жена с магьоснически способности и все още човек, но подложена на промяна, много по-съществена и дълбока, отколкото баща ми е изпитал преди петдесет години.

— Тогава друг валхеру може скоро да се озове сред нас — допълни Накор.

— Не може ли баща ти да се оправи веднъж завинаги с нея, та да можем всички да се приберем у дома? — попита Биго.

— Има и нещо повече от това, че се появяват двама Господари на дракони. Нещо друго, за което не искам да говоря. — Той погледна Накор и дребният мъж кимна и каза:

— Тя още не е валхеру. Ако беше, щеше да прелети океана, яхнала дракон. Нямаше да се нуждае от армия.

— Разбрахте ли сега? — попита Калис.

— Може би не — ухили се Накор все така криво.

— Във всеки случай някои от нас трябва да се върнат в Крондор и да разкажат на принц Николас какво става тук.

— Какво ще стане, ако се завърне само един от нас? — попита Луис. — Какво трябва да каже?

Калис замълча за момент, после продължи:

— Трябва да каже следното: „Пантатийците са повели огромна войска и това, което навремето не са успели да завземат с коварство, сега ще се опитат да завоюват. Води ги жена в мантия на валхеру, която може би е способна да вземе трофея. Трябва да бъдат предупредени Томас и Пъг.“

Той изгледа лицата на мъжете, червеникави и жълти от припламващия пред тях огън, вдървени от студа.

— Само тези три неща. Това ще бъде напълно сериозно предупреждение. Могат да ви задават и много други въпроси: казвайте истината и не я разкрасявайте. Истината е единственият ни съюзник в това начинание. Но каквото и друго да бъде, непременно трябва да помните тези три неща.

— Сега — обади се Накор — ще ви помогна да разберете какво означава всяка една от тези три фрази, така че дори и да сте много глупави, за да ги запомните, да можете в крайна сметка да отговорите на въпросите точно.

Калис се обърна и заслиза по хълма, за да потърси нещо за ловуване. Чудеше се дали е успял да обясни нещата достатъчно ясно.

Зората завари треперещите от студ мъже да се спускат надолу по тесния път. Скрежът скърцаше под подметките им и всички бяха изтощени и гладни. Калис вървеше пред тях вече два дни и все още не се виждаше и следа от дивеч.

Слава на боговете, водата не беше проблем, но ако не намереха скоро храна, щяха да почнат да падат от гладна смърт. Неизчерпаемите запаси на Накор от портокали помагаха, но не бяха достатъчни, за да поддържат живота на човек в такъв климат. През деня беше студено, а през нощта — още повече, температурата беше винаги под нулата. Някои вече се оплакваха от стомашни разстройства, защото бяха яли много портокали и нищо друго.

Ерик никога не беше виждал Ру толкова бледен и знаеше, че сигурно и той изглежда така. Движеха се през сравнително рядка гора, листата бяха опадали на земята като килим.

Внезапно се чу остър вик и към тях полетяха стрели.

— В каре! — изрева дьо Лунвил.

Ерик завъртя със замах щита пред себе си, клекна и се опита да се прикрие. Хората от неговата група направиха същото. Оформи се голям квадрат с по петнайсет души по всяка страна, готови да посрещнат атаката. От натрупаните клони и купчини листа изскочиха хора, зад тях се появиха и други. Ерик видя зелените превръзки на ръкавите им и извика:

— Змиите!

Сблъска се стомана в стомана, кръстосаха се мечове и Ерик внезапно се стовари с цялата си мощ върху човек, облечен в броня, отблъсна щита му и го намушка дълбоко под рамото, като завъртя меча си. Мъжът се строполи на земята. Ру беше зад Ерик и промуши нападателя в гръб, като го уби още преди да е паднал на земята.

Ерик се извърна наляво, за да посрещне друг, а Ру се изправи срещу мъж, понесъл се с всички сили към него. Нападателят се хвърли напред, щитовете им се сблъскаха и по-дребният Ру падна.

В средата на квадрата дьо Лунвил, Грейлок и трима други образуваха летяща група, готова да запуши всеки пробив. Дьо Лунвил пристъпи, бързо закла мъжа, легнал върху Ру, и изрева:

— Връщай се в редицата, Ейвъри! Пак ли клинчиш от работа?

Ру скочи и на бегом зае място си до Ерик. Битката се ожесточи. Силите бяха почти равностойни и Ерик се чудеше колко дълго може да издържи така, след както беше отслабнал от неколкодневния глад.

После се чу крясък, последван от друг, и нападателите започнаха да падат, повалени със стрели откъм гърба. Калис стоеше на пътя и стреляше с дългия си лък. Още преди да разберат кой е зад тях, четирима от нападателите бяха на земята.

Като използува кратката пауза, дьо Лунвил кресна:

— Нападайте ги! — И поведе своите четирима души към най-здравата част от редицата на атакуващите.

Противниците им бяха очаквали всичко, но не и контраатака, и това ги обърка. Секунди по-късно вече бягаха да спасят живота си.

Ерик преследваше двама по една тясна пътека надолу и успя да сграбчи единия и го намушка отзад. Другият се обърна и размаха меча си високо и Ерик се опита да го прободе с къс замах. Мъжът предвиди това и главата на Ерик звънна от удар по шлема. Пред погледа му избухнаха червени светлини и той инстинктивно вдигна щита си.

Часовете бойни учения спасиха живота му, защото секунда по-късно мечът издрънча в щита и отново удари по шлема му. Ерик замахна слепешком и усети, че мечът му удря по щита на противника. Погледът му се избистри навреме, за да избегне следващия удар, и двамата мъже отстъпиха по крачка, разбирайки, че всеки има пред себе си опасен враг.

Някъде отзад Ерик дочу гласа на дьо Лунвил да кънти из гората:

— Искам пленник!

Ерик се опита да изкрещи и разбра, че не може. Изплю се и усети, че езикът му е подут. Усети вкус на кръв и почувства, че дясното му око гори и започва да се замъглява от кръвта, стичаща се в него. Като събра сили, той изкрещя:

— Насам!

Мъжът срещу него, едър, закоравял от времето и несгодите човек на средна възраст, застана в моментно колебание, после направи още една крачка назад.

— Насам! — кресна Ерик отново и атакува. Мъжът се подготви да посрещне удара, но вместо да замахне отдясно с меча, Ерик провря рамо под щита му и се опита да го повали на земята.

Боецът залитна и Ерик го сграбчи и отново изрева:

— Насам! — И започна да се върти с противника си на едно място, като упорито му пречеше да избяга.

Внезапно мъжът се отскубна от хватката му, но вместо да го съсече, хвърли меча и щита си, после свали шлема си в знак, че се предава.

Ерик се обърна и видя Калис да опъва лъка си.

— Най-после. Дълго ви чаках — промърмори младежът, като едва си поемаше дъх.

Калис го погледна с лека усмивка.

— Само така ти се струва.

Мъжът се казваше Давар и беше жител на Хамса, но през последните седем години беше боец от дружината, наречена Големия отряд на Нахут.

Калис, дьо Лунвил и Грейлок го разпитваха, докато Накор и Шо Пи помагаха на ранените. Раните на Ерик бяха повърхностни: малка резка на челото, сцепена устна и много драскотини и охлузвания. Шо Пи му даде някакви треви и му каза да ги притисне до лицето си и да упражнява рейки поне половин час.

В битката бяха загинали седемнайсет души; врагът беше дал двайсет и четири жертви. Когато Калис ги бе ударил в гръб, бяха решили, че идва и друга дружина, и това ги беше сломило духом, защото се бяха уплашили, че ще стане много по-зле.

Давар каза, че засадата била устроена от стотина души. Забелязали Калис да минава предния ден и съгледвач на Нахут се върнал назад по следите му. Видял дружината, спускаща се по пътеката, и се върнал навреме, за да може капитанът им да организира засадата.

— Нищо лично — каза Давар. — Това беше заповед. Чакахме край пътя и ни беше казано да убиваме всеки, който се появи.

— Кой ви даде тези заповеди? — попита Калис.

— Някой от много високо, от командването на кралицата. Може би самият Фадавах, не знам. Нахут не обясняваше, нали разбирате. Само ни казваше какво трябва да се прави и ние го правехме.

— Значи покриват фланговете си — каза замислено Калис.

— Предполагам. Нещата са много сложни и шантави и всички търчат наоколо като пилета в буря. Не знаем дори кой ще дойде да ни смени.

— Кога трябваше да ви сменят? — попита дьо Лунвил. Ерик усещаше как топлината, излъчвана от ръцете му, го облекчава и затова не погледна, макар и да му се искаше да наблюдава сценката.

— Наистина не знам — каза Давар. — Може би след ден-два, най-много седмица. Тука сме почти месец и капитанът вече започваше да си гризе седлото от яд.

Калис мълчеше.

— Капитане — продължи Давар. — Един ден ли ми даваш, или ми предлагаш служба?

— Защо? — попита Калис.

— Ами, ние сме дяволски далеч отвсякъде, затова. Конят ми е долу, на края на този път, там са и всичките ми вещи, а е студено.

— Може ли да му се доверим? — попита Калис.

— Толкова, колкото и на всички — обади се Праджи. — Познавам Нахут по име. Не е от най-лошите, но сигурно е далеч от най-добрите.

— Ще се биеш ли срещу собствените си другари? — попита Калис.

— Да — отвърна Давар. — По правилата на войната. Не ми се дава награда, за да умирам за нечия кауза. По дяволите, капитане, на никого от нас не е плащано повече от месец и не можем да откраднем нищо освен орехи от катеричките.

Настъпи кратка тишина, после Калис рече:

— Заведи ни при бившата си дружина и ще ти дадем кон и ще ти възстановим загубите. Никой няма да те преследва след като поемеш за Паламц.

— Това е справедливо, капитане.

Ерик чу, че отвеждат мъжа встрани, после ниският глас на дьо Лунвил сърдито каза:

— Луд ли си? Долу все още има поне седемдесет меча.

— Но не знаят, че ще ги нападнем — каза Калис.

— Предимството на изненадата ли? — каза дьо Лунвил. В тона му се долавяше недоверие.

— Това е единственото предимство, което имаме, Боби — отвърна Калис. — Изтощени сме. Нуждаем се от почивка и храна. А долу има храна и коне. Ако победим тази дружина, може би ще успеем да стигнем до Махарта без затруднения. Ти какво мислиш, Грейлок?

— Ако на този фланг нещата са така объркани, както казва пленникът, онези, идващи да сменят Нахут, може би дори не знаят как изглежда неговата дружина. Ако ги чакаме на предварително уговореното място с тези зелени превръзки на ръцете, може би…

Дьо Лунвил изръмжа и Ерик беше доволен, че лицето му е скрито, за да не видят гримасата, която направи.

Ерик чакаше. Калис, Шо Пи, Луис и Джедоу се промъкваха внимателно напред, като се оглеждаха за часовите, които трябваше да са някъде тук. Калис вдигна ръка и посочи надясно, после подаде лъка си на Джедоу, потупа Шо Пи по рамото и измъкна камата си. Шо Пи остави щита и меча си на земята и извади собствения си нож. Луис вдигна ръка и Калис му кимна да мине наляво, после посочи на Джедоу да чака на място.

Тримата — Калис и Шо Пи вдясно, Луис отляво, заобиколиха в дъга лагера в угасващата светлина на деня.

Вече се показваха трите луни, средната беше високо в небето, докато голямата и малката току-що изгряваха. С напредването на нощта щеше да става все по-светло и сега времето бе най-подходящо за нападение.

Внезапно се чу шум, после ниско изхриптяване и всичко отново утихна. Ерик чакаше да долови някакъв друг шум или сигнал за тревога, но не последва нищо.

Калис се върна, нарами лъка си и махна на другите да го последват.

На няколко метра по-надолу Ерик видя трупа на мъртвия страж, с очи, вперени безжизнено в небесата — хвърли само бърз поглед към мъртвия и насочи мисълта си към това, което вършеше в момента.

Носът го болеше още, но бе останало само тъпо туптене, устната му обаче се беше подула сериозно. Зъбите му се клатеха, когато ги допреше с език, така че гледаше да не го прави. Бяха почивали около час, после Калис беше оставил мъртвите, бе наредил в края на колоната ранените и беше заповядал на Давар да покаже къде лагерува бившата му дружина. Двама от ранените сега го пазеха на пътеката, докато предстоящата битка свършеше.

Напред видяха светлини и Ерик се зачуди колко ли души са там, щом се държат така спокойно само часове след като бяха побягнали от битката. После забеляза движение и разбра, че са нащрек и че най-малко десетина души стоят на стража около лагера.

Това, което най-много го учуди, беше, че не са изградили защитна стена около лагера. Имаше двайсетина палатки, разположени небрежно около голям огън. В нощния въздух се чуваше процвилване на коне — някъде зад лагера имаше голям коневръз.

Ерик погледна Калис, който му махна да се приближи и му прошепна:

— Искам да водиш първите десет мъже през дърветата, ей там. — Той посочи вдясно. — Скрийте се и бъдете готови да ги ударите отстрани. Сега са нащрек и готови за бой, но след няколко часа ще се отпуснат. Ще си помислят, че може да сме поели по друг път или че няма да се появим до сутринта. — Той погледна към небето. — Има още четири часа до полунощ. Когато стигнете на мястото, чакайте. Няма да ги нападнем преди повечето от тях да са заспали.

— Като ни чуете, изскачате веднага и без никакви викове — каза дьо Лунвил. — Ако действуваме едновременно, ще се объркат и няма да знаят откъде ги нападаме.

Ерик кимна и се върна в строя. Потупа десет души по рамото, като започна от Ру, и им кимна да го последват. Натомби, бившият кешийски легионер, се ухили.

Ерик се мъчеше да е спокоен, но бе сигурен, че тревогата може да се чуе всеки момент. Когато измина приблизително една трета от обиколния път край лагера, спря хората си. Срещу тях стояха двама часови, които едва се забелязваха между дърветата — за щастие бяха увлечени в разговор и не наблюдаваха внимателно околността. Ерик се надяваше, че Калис е прав.

Той кимна на хората да седнат и показа, че трябва да си отдъхнат. Нареди на Ру да поеме първата смяна от караула и после също се отпусна на земята, като покри лицето си с ръце. Усети как топлината се завръща в дланите му и беше доволен, че е научил този вид лечение. Мислеше си, че ще е много противно да изгуби предните си зъби.

Точно в определеното време Калис изрева и атаката започна.

Докато сънените наемници се мъчеха да се справят с нападащите от едната страна, Ерик и групата му атакуваха от другата.

Ерик се хвърли върху първия — той излизаше от палатката си и още не бе нахлузил гащите си; загина, без да може да измъкне меча си. Друг беше мъртъв преди да смогне да се обърне, а един го погледна със страшно изненадан вид, после кресна:

— Тук са, зад нас!

Ерик замахна с все сила и мъжът се свлече. Натомби надаваше някакъв кешийски боен вик, а Биго ръмжеше така, че на човек можеше да му се смръзне кръвта.

Мъжете се измъкваха от ниските си палатки и Ерик ги заудря с плоското на меча си — те се просваха в безсъзнание още преди да са се разбудили напълно.

После, преди да са разбрали какво точно става, мъжете почнаха да хвърлят щитовете и мечовете си на земята. Дьо Лунвил даде нареждания пленниците да се избутват към огъня. Полуоблечени, стреснати и отчаяни, някои от тях почнаха да ругаят, като видяха колко малко са нападателите.

Ерик се огледа — все още подозираше предателство, — но видя само победени мъже, оглеждащи се озадачено и мрачно. От четиридесет и тримата бойци на Калис само трийсет и седем бяха годни за сражение и те почти безкръвно бяха пленили близо два пъти по-многобройна дружина.

Внезапно Ерик разбра, че се смее. Опита се да спре, но не можеше. Първо се изкиска, после взе да се смее силно. Присъединиха се и други и накрая се чуха радостни възгласи. Орлите на Калис бяха постигнали първата си победа от много време насам.

Калис мина напред и каза:

— Доведете Нахут.

Един от заловените се обади.

— Той е мъртъв. Ти го уби вчера на пътя.

— Защо Давар не ни каза? — попита дьо Лунвил.

— Не е знаел, проклетникът. Отнесохме Нахут долу и той умря, докато вечеряше. Коремна рана. Лошо.

— Кой води сега?

— Мисля, че аз — каза един мъж и пристъпи напред. — Казвам се Келка.

— Сержант ли си? — попита дьо Лунвил.

— Не, ефрейтор. Сержантът също се прости с главата си.

— Да, това отчасти обяснява защо не сте си осигурили необходимата защита — каза дьо Лунвил.

— Извинявам се, капитане — каза Келка. — Ще ни предложиш ли служба?

— Защо? — попита Калис.

— Ами не са ни плащали напоследък, а и нямаме нито капитан, нито сержант… По дяволите, капитане, ти ни разби с шепа войници. Значи си по-добър от всеки друг, към когото бихме се присъединили, освен ако не ни дадете един ден милост.

— Ще помисля.

— Капитане, извинявайте, ще ни вземете ли палатките?

— Връщайте се в тях — поклати глава Калис. — По-късно ще ви кажа какво съм решил.

После кимна на дьо Лунвил и нареди:

— Намери храна за хората и прати да доведат Давар и ранените. — Той кимна към пленниците. — Утре заран ще решим какво да правим с тях.

Ерик се отпусна на земята и усети, че краката му треперят. Денят беше много дълъг и той беше почти напълно изтощен и разбираше, че и всички други в отряда са в същото положение.

— Какво! Кой ви е казал да почивате? Трябва да подготвим лагера! — внезапно изкрещя дьо Лунвил.

— Искам ров и насип — нареждаше сержантът, докато хората недоволно ръмжаха. — Искам заострени колове. Доведете конете и ги спънете наблизо. Искам пълен оглед на нещата и искам да знам кой е ранен. После, като направите лагера, може да помислите и за малко сън.

Ерик се насили да стане, тръгна и запита гласно:

— А откъде ще намерим лопати?

— Ще ровиш с ръце, ако трябва, фон Даркмоор! — изрева дьо Лунвил.

22.

ПРЕДАТЕЛИ

Калис говореше шепнешком.

Ерик не можеше да го чуе, но видя, че Праджи и Грейлок кимат в знак на съгласие.

Затворниците бяха отведени до малък овраг, където шепа мъже можеше лесно да ги охранява, и дьо Лунвил ги разпитваше. Ерик нямаше представа какво замисля капитанът.

По традиция тези, които се предаваха, разполагаха с един ден преди да започнат да ги гонят. Обикновено, според Праджи, ако се отдалечаха достатъчно, ги оставяха на мира.

Ру се приближи до замисления Ерик и попита:

— Как са конете?

— Малко са изпосталели. По това време на годината тревата е слаба, а и са държани дълго на едно и също място. Но иначе са добре. Ако ги разведем по други места следващата седмица, ще нададат на тегло, особено ако намеря място, дето е по на завет. Защото студът, както и вятърът, отнема от теглото им. Но вече козината им е започнала да се сгъстява, така че ще се оправят.

— Какво ли замисля капитанът? — попита Ру.

— Не знам, наистина не знам — каза Ерик. — Странно, че каза на висок глас за отиването ни към Скръбното пристанище, така че и затворниците да могат да чуят.

— Натам ли искаме да ни търси армията на Изумрудената кралица? — ухили се Ру. — Или нещо друго?

— Имаме много работа — рече Ерик. — И по-добре да сме свършили, когато се върне дьо Лунвил. Ако види, че се мотаем, зле ще си изпатим.

— Умирам от глад — изстена Ру.

Внезапно Ерик осъзна, че от предната вечер не е хапвал нищо освен твърд залък хляб.

— Да вземем нещо — каза той и лицето на Ру просветна. — После ще се върнем на работа.

Лицето на дребния му приятел помръкна, но той последва Ерик.

Предната вечер бяха направили пълен оглед на нещата в лагера и откриха, че хората на Нахут може и да са зле платени, но поне са добре запасени с храна. Ерик и Ру се промъкнаха до палатката, която деляха с Луис и Биго, и ги намериха да спят — Шо Пи и Натомби се бяха преместили при Накор и Джедоу в друга четириместна палатка. До входа имаше половин самун хляб, печен само преди няколко дни, и купа ядки. Ерик седна, въздъхна блажено и разчупи хляба. Даде половината на Ру заедно с шепа ядки и започна да дъвче.

Въздухът беше леден, но слънцето ги сгряваше и след като се нахрани, Ерик почувства, че го наляга сън. Погледна Луис и Биго и му се поиска да се намести край тях, но се пребори с желанието си. Имаше още неща за свършване и той знаеше добре, че дьо Лунвил ще им стъжни живота, ако не ги направят.

Събуди Луис и Биго и каза:

— Елате с мен.

Луис го погледна. Очите му бяха станали още по-страшни от тъмните кръгове, очертани под тях.

— Имате ли ножове? — тихо попита Ерик.

— Винаги — отговори Луис и сръчно измъкна камата от пояса си. — Има ли гърла за рязане?

— Следвайте ме — каза Ерик.

Поведе ги през палатките към вече очертаващия се насип и им посочи куп току-що отрязани клони.

— Бързо! Трябва да се подострят и да се забият.

Ру и Биго взеха по един клон и извадиха ножовете от пояса си, като се усмихнаха, но Луис потъмня от гняв.

— Само заради това ли ме събуди?

— По-добре аз, отколкото дьо Лунвил, нали?

Луис го погледна свирепо, като за секунда задържа ножа си насочен към него, после с ръмжене се наведе, взе един клон и започна да го дялка.

Всеки, който прескочеше изкопа, щеше да се сблъска с големи трудности заради острите като нож дървени шипове; когато напуснеха лагера, можеха да ги отнесат със себе си.

Ерик отиде при двама мъже, които майсторяха спускаща се врата от дебели клони, насечени от близките дървета. Липсата на подходящи сечива правеше работата трудна, защото трябваше да секат дърветата с единствената брадва, която имаше при дружината на Нахут, а после да дялкат дървото с ножове и ками. Ерик би дал и последното злато от кесията си за една хубава тесла.

Мъжете правеха дупки и жлебове, за да прикрепят възможно най-добре вратата към двата странични стълба, а после да притегнат всичко останало с ремъци и въжета, така че да могат да вдигат и спускат вратата отвътре. Не бяха в състояние да я разглобят и да я носят със себе си, както бяха направили с вратата от укреплението в Уенат. Онази, заедно с редица други снаряжения, беше загубена при преследването в равнината Джамс.

Ерик често си мислеше за пресичането на равнината. Вече бяха много километри по на юг от последното им сблъскване с дребните джиланци, но още една схватка с тях би ги забавила прекалено и той знаеше това. Накрая реши, че се тревожи за твърде много неща и че е редно да остави Калис и дьо Лунвил да мислят за това, а той да си гледа преките задължения.

Вратата бе завършена към пладне. Ерик нареди да се запалят два огъня и реши да провери дали е извършена смяната на караула. Откри на пост същите хора, край които бе минал сутринта, и се върна в палатките, за да срита няколко души да ги сменят.

Когато дьо Лунвил се върна от разпита на хората на Нахут, вече приготвяха храната за обяд.

— Свършихте ли с оградата? — попита сержантът.

— Преди два часа — отвърна Ерик.

— Коловете?

— Сега се изострят и се забиват.

— Портата?

— На място е.

— Площадката за контраатака?

— Изгражда се — съмнявам се, че ще ни е много от полза: ако минат няколко коня едновременно, ще се разпадне.

— Някой смени ли часовите?

— Преди няколко минути се погрижих за това.

— Къде е капитанът?

— Говори с Грейлок, Праджи и Хатонис.

— Редовното офицерско съвещание, а? — каза дьо Лунвил, взе една пълна купа от готвача и започна да сърба горещата супа.

— Щом казваш, сержант — рече младежът. — За мен това все още е ново.

Дьо Лунвил го изненада с усмивка, после доизяде супата си и направи гримаса.

— Безсолна е. — Остави купата и каза: — Ако ти трябвам за нещо, ще бъда при капитана.

Ерик се обърна към един от мъжете при врящия котел и вдигна вежди.

— Какво беше всичко това?

Мъжът се казваше Самуел. Беше служил с една от първите групи, смъкнати от ешафода, и познаваше дьо Лунвил отдавна.

— Сержантът си има причини да прави това. — После замълча. След момент добави: — Но това му е първата усмивка, откакто загина Фостър, ефрейтор.

Ерик се опита да го поправи и да му обясни, че не е ефрейтор официално, но после реши, че ако трябва да си върши работата като хората, по-добре е да не обяснява, а да си държи устата затворена, и само вдигна рамене. И тъй като обядът беше почти готов, реши, че е време да докарва хората на смени за храна, така че стражите да могат да хапнат топло ядене преди да застанат на пост.

Ерик наблюдаваше разпределението на конете за онези мъже, които получиха един ден милост. Калис им направи необичайно предложение: ако яздят право към река Дии на юг, а после тръгнат край морския бряг към Чатистан или Испар, той няма да изпрати никого след тях. Предупреди ги, че ако започнат да следят него и хората му към Скръбното пристанище, ще ги избие всичките. Даде им и по малко злато. Мъжете — мечовете им бяха върнати — произнесоха наемническата клетва да направят това, което им е наредено, и се приготвиха да тръгнат.

Това, което изненада Ерик, бе, че двайсетина мъже от дружината на Нахут получиха място в техния отряд. Държаха ги настрани от другите, подготвени от дьо Лунвил, и те минаха под началството на Грейлок, което означаваше, че ще яздят с хората от клана на Хатонис. Но все пак присъединяването на чужди хора на този късен етап беше риск, който не би трябвало да поемат. Но това бе работа на Калис, Орела на Крондор — Ерик беше само временен ефрейтор.

Дьо Лунвил се приближи, за да види как Ерик съпровожда шейсетте души навън. Бяха им дадени най-ненадеждните коне и те ясно го съзнаваха, но поне никое от животните не куцаше. Позволено им бе да вземат провизии за една седмица и златото, което им даде Калис, както и оръжията си.

Половин дузина конници на Орела на Крондор щяха да ги следват от разстояние половин ден, а после щяха да се върнат. Когато бе дадена заповедта, победените наемници яхнаха конете си и тръгнаха.

Ерик ги наблюдаваше как се изтеглят, после попита:

— Сержант, защо взимаме тези допълнителни мъже?

— Капитанът си има причини — отвърна дьо Лунвил. — Ти само ги наглеждай дали правят това, което им е наредено, и не се тревожи защо са останали тук. И още нещо: пусни съобщение; никой да не споменава за предишните ни срещи със сааурците пред тези мъже.

Ерик кимна и тръгна да предаде съобщението. Когато стигна до центъра на лагера, видя, че Грейлок раздава зелени превръзки. Младежът взе една и попита:

— Какво е това?

— От тази сутрин сме Големият отряд на Нахут. — Той посочи дьо Лунвил, който обикаляше, за да прегледа запасите, с които разполагаха. — Той е Нахут. Мъжете, който останаха с нас, казаха, че Боби най-много приличал на загиналия.

— И Калис смята — каза Ерик, — че всички ние все пак си приличаме малко, нали?

— Никога не съм те мислил за глупав — усмихна се Грейлок. — Радвам се, че се оказах прав. — Той постави ръка на рамото на Ерик и го поведе встрани от хората, които се събираха, за да вземат превръзките. — Очаква се, че дружината на Нахут ще бъде сменена от поста след няколко дни. Поне така смятат неговите хора.

— И ако след смяната се измъкнем, ще можем да се върнем в лагера на Изумрудената кралица и никой няма да ни оглежда толкова внимателно?

— Нещо такова. Ако може да се вярва на тия момчета, нещата са още по-щури на юг, отколкото бяха на север при Ланада. Разбира се, има вероятност да се натъкнем на някого, който да си спомня за нас отпреди, но все пак е твърде малка.

Грейлок се огледа, за да види не слуша ли някой наблизо, и продължи:

— Хората на Нахут, изглежда, са изпратени, за да ни открият.

— Това истина ли е, или предположение? — попита Ерик.

— Предположение, но доста сериозно. Заповедите били да яздят до този път и да гледат за всеки отряд, който се спуска от планините, който няма превръзки на ръцете и не знае паролата. Коя друга дружина може да са очаквали да се спусне от планината, освен нашата?

— Прав си — каза Ерик.

— Може би са разтревожени, че сме видели нещо особено в този лабиринт от пещери и галерии.

— Лично аз видях достатъчно — подхвърли Ерик, — за да разбера, че не ми се ще да се върна там.

— Как са конете? — попита Грейлок и се поусмихна.

— Добре. Преместихме ги на място, където има хубава трева. Няма нито един, достоен да носи благороднически задник, но за прости наемници са добри коне.

— Избери ми един подходящ — каза Грейлок. — Трябва да назнача още наряди и после започваме да чакаме.

— Какво да чакаме?

— Смяната, за да можем да участваме при нападението срещу Махарта.

— Избрали сме смешен начин да се противопоставяме на тази война — каза Ерик. — Помагаме на противника да постигне целите си.

— Ако се абстрахираш от болката и смъртта — вдигна рамене Грейлок, — войната може да бъде много забавна работа, Ерик. Прочел съм всяка писана история за войните, която ми е попадала, и знам едно: след като един военен план е пуснат в действие, той започва свой собствен живот. А щом се сблъскаш с противника, този план има много малко значение. Трябва да се хване моментът, за да може да се спечели денят. Повечето неща се свеждат до това да се надяваш, че противникът ще направи грешната стъпка преди теб и да имаш повече късмет. Калис имаше план, когато започнахме всичко това, но след като Накор видя това, което търсеха, в лагера на кралицата, планът беше изоставен и сега се преработва в движение.

— Значи той се надява другата страна да сгреши преди нас и ние да имаме късмет, така ли?

— Нещо такова.

— Тогава ще се помоля на Рутия — угрижено каза Ерик.

Замисли се за това какво беше видял и какво бе свършил досега и стигна до извода, че Грейлок е прав. Имаше известен елемент на планиране и на хитрина в това, което Калис беше направил, откакто влезе в контакт с армията на кралицата, а същевременно и голяма доза дързост, и упование на късмета.

Накрая се отказа от такива дълбокомислени разсъждения и реши, че има още много работа и че трябва да се погрижи за оръжието и бронята си. Върна се в палатката си и видя, че е празна — тримата му другари все още работеха на отбранителните съоръжения. Ерик измъкна меча от ножницата, свали шлема си и смъкна металния си нагръдник. Грабна един парцал и малко смазка и започна работа. Намръщи се като видя как ръждата си е намерила местенца, за да се загнезди, и започна яростно да търка нагръдника си.

Един ездач препускаше към лагера и Ерик се обърна и извика:

— Идва конник!

Дьо Лунвил незабавно нареди всички да заемат позиция. Когато ездачът се приближи, Ерик видя, че е един от техните хора, и побърза към спускаемия мост, за да му отвори. Изкопът и защитната ограда бяха направили от лагера първокласно укрепление. Бяха открили в горите стадо бизони и няколко елена, както и добър запас от орехи и лешници. С храната, останала от дружината на Нахут, имаха достатъчно провизии за близките седмици.

Ездачът стигна моста, дръпна юздите на коня и скочи на земята. Бързо поведе коня по дървената настилка, която се огъваше и пращеше тревожно, но все пак издържаше по-добре, отколкото Ерик бе предположил. Увиването на дървените части с кожени ленти беше помогнало и щеше да върши работа, но всеки път го изнервяше, когато по моста трябваше да минават коне.

Воинът хвърли юздите на Ерик и на бегом се отправи към дьо Лунвил и Калис.

— Идват зеленокожите.

— Къде са? — попита дьо Лунвил.

— Долу на пътя. Голям патрул, може би са двайсетина. Не изглежда да бързат.

— Кажи на хората да стоят спокойно — каза Калис, като помисли. — Искам да изглеждаме нащрек, но не искам да будим подозрения.

Ерик предаде заповедта, отведе коня на новодошлия до коневръза и нареди да разходят запотеното животно, за да се поохлади, да го изтрият добре и да му дадат храна.

Върна се навреме, за да види хората отново на нормалните си места, но забеляза, че всички държат оръжието си подръка и повечето изглеждат напрегнати. Тръгна покрай тях и тихо казваше на всеки:

— Спокойно, отпусни се. Скоро ще разберем дали ще си имаме неприятности.

Минаха още двайсет бавни и мъчителни минути, докато се появи първият сааурец. Ерик разглеждаше зеленокожите внимателно, защото предния път беше доста зает да се бори за живота си, за да огледа външния им вид. Ру, който стоеше до него, подметна:

— Ама са големи грозници, нали?

— Може и да си прав, но са отлични ездачи въпреки невероятните си фигури.

Сааурците яздеха отпуснали дългите си крака и се държаха на седлата леко, като че ли бяха прекарали върху тях живота си. Всеки конник имаше къс лък, закачен отзад на седлото. Ерик изрече мълчалива молитва и си даде сметка, че противниците им от предишния отряд, с който се бяха сблъскали, предпочитаха да кръстосат оръжие, а не да обстрелват отдалеч. Повечето имаха кръгли щитове, направени от кожа, опъната върху дърво, белязани със символи, които Ерик не познаваше. Водачът им имаше шлем, украсен с конска опашка в бледосиньо, стегната от голям обсидианов пръстен, прикрепен към задната част на шлема. Другите имаха обикновени метални шлемове с широки странични предпазители и пластинки, защитаващи носа. Когато се появи и последният конник, Ерик бързо ги преброи. Бяха двайсет, следвани от още четири коня, натоварени с багаж.

Стигнаха до лагера, спряха и водачът извика:

— Къде е Нахут?

Говорът му беше плътен и наподобяваше на ръмжене, но все пак се разбираше. Дьо Лунвил с шлем, който почти скриваше очите му, се приближи към другата страна на моста и извика:

— Какво има?

— Какво трябваше да докладваш?

Калис беше мислил за това и беше инструктирал всеки човек, с изключение на новите от отряда на Нахут, какво трябва да отговори.

— Бяхме нападнати от хора, които се опитваха да слязат надолу по пътя. Отблъснахме ги и ги подгонихме обратно към планините.

— Какво! — ревна водачът на сааурците. — Беше ви наредено да пратите вестоносец, ако откриете онези, които искат да се измъкнат от планините.

— Изпратихме — извика дьо Лунвил, като се мъчеше да се направи на ядосан. — Да не искате да кажете, че не е стигнал до вас?

— Нищо не казвам — викна ядосаният сааурец. — Кога се случи това?

— Преди седмица!

— Седмица! — Сааурецът викна нещо и половината от отряда му се заизкачва по пътя.

— Имаме нужда от провизии — каза водачът. — Ще оставите поста и ще се върнете при войската. Не съм доволен.

— А аз се хващам на бас, че съм още по-недоволен, че сте пропуснали куриера! — кресна дьо Лунвил. — Лично ще отида при генерал Фадавах!

— Да, и той ще те чука, понеже си пръв хубавец — изръмжа офицерът и Ерик изведнъж се отпусна. Ако сааурецът се готвеше за бой, едва ли щеше да говори така. Който и да беше този офицер, той бе приел, че дьо Лунвил е Нахут.

— Някакви проблеми с джиланците?

— Не — избоботи сааурският офицер. — Нашите конници прогониха малките космати човечета към планините на север. Ездата ще бъде спокойна, може даже да спите на седлата. — Той мина по мостчето и тежестта на огромния му кон накара частите да изскърцат тревожно, но все пак съоръжението издържа, макар че леко се огъна. Ерик отправи безмълвна благодарност, че спускащата се врата издържа първото си сериозно изпитание. И беше доволен, че няма да е тук, когато сааурците отново я използуват.

— Разваляй лагера! — извика дьо Лунвил. — Искам всеки мъж да е на коня си за десет минути!

Ерик забърза, както и всички останали, защото разбираше, че колкото повече се въртят около сааурците, толкова повече нараства възможността някой да изпусне нещо и да започне битка. Побърза към палатката си заедно с Ру и откри Биго и Луис, които вече събираха багажа.

— Ру — каза Ерик, — вземи и моята торба. Ще ида да хвърля едно око на хората на Нахут.

Ру не изруга Ерик за допълнителната работа, а само рече:

— Ще се погрижа.

Ерик се приближи към двайсетте мъже от дружината на Нахут и откри, че си мърморят нещо. Без да им даде възможност да решат, че може би е по-добре да се обърнат срещу Калис и да го предадат на сааурците, той изкрещя:

— Взимайте тези коне и ги водете! Искам първите шест за офицерите. После почвате да ги водите до първата, до втората и до третата палатка, така че всеки да получи кон. После събирате собствения си багаж и яхвате конете. Разбрано ли е! — Тонът му бе толкова висок и твърд, колкото можеше да го докара, и съдържаше едно-единствено послание: това не е въпрос, а изрична заповед.

— Разбрано, ефрейтор — обадиха се неколцина и всички бързо се отправиха към животните.

Дьо Лунвил се появи минута по-късно и попита:

— Къде са новите?

— Пратих ги да вземат конете, за да ги докарат за другите, и ги държа под око.

— Добре — кимна дьо Лунвил и се присъедини към Калис и Грейлок.

Сааурският командир беше зает с един от товарните коне и Ерик отново се зае да наблюдава хората на Нахут. Двайсетимата мъже бързаха с конете, като правеха всичко възможно да се движат в ред, докато около тях лагерът кипеше от различни дейности. Ерик избърза към своята палатка и Ру му подхвърли вързопа и каза:

— Първо него направих.

— Благодаря — усмихна се Ерик, грабна седлото си и на бегом се върна при новите, които водеха конете. Избра един и бързо го оседла, натовари багажа си зад седлото и яхна животното.

Мина в тръс покрай оградата на укреплението. Лагерът като че ли се разпадаше. Бойците скатаваха палатките и ги трупаха на куп до товарните животни. Повечето мъже бяха вече на седлата и се нареждаха в колона. Хората на Нахут водеха последните коне. Единственото нещо, което оставяха на сааурците, беше ровът, мостът, вратата и няколко готварски огнища.

Ерик наблюдаваше как сааурците издигат лагера си. Десет кръгли кожени палатки с пръти от нещо подобно на тръстика, образуваха полукръг. Бяха толкова малки, че той се чудеше как сааурците успяват да се вмъкнат вътре. Реши да не зяпа повече и насочи вниманието си към последните хора в колоната.

Новоприетите се бяха пръснали малко, докато прибираха вещите си, но накрая и те бяха готови. Калис даде заповед за тръгване и Ерик застана до портата да наблюдава колоната. Поглеждаше и към сааурския командир, който беше вперил поглед в заминаващите хора.

В червените очи проблесна нещо като подозрение — поне така се стори на Ерик, но внезапно сааурският капитан вдигна ръка за сбогом. Ерик машинално също му махна за довиждане, после обърна коня и се нареди последен в колоната.

Докато минаваха по моста, който ги разделяше от сааурците, той си помисли: „Колко странно. Като стари приятели, които си пожелават добър път.“

Спуснаха се от хълмовете и навлязоха в равнините, патрулирани от отряди на сааурците. С каквото и да се занимаваха нашествениците, отряд наемници, носещи зелени превръзки на ръцете, който спокойно се насочваше към сърцето на армията, не беше причина за особено внимание.

Няколко пъти минаваха покрай лагери или следи от лагеруване. Калис стигна до извода, че сааурците и техните съюзници редовно прочистват областта, може би за да държат встрани джиланците или може би да се предпазват от други, които искат да попречат на настъплението на юг.

Яздиха около седмица без неприятности, докато не стигнаха първия етапен пункт — постройка, подобна на огромен обор, способна да побере неколкостотин мъже и коне. Наблюдател от кулата, издигната над постройката, викна и малка група сааурци отиде да ги чака на бариерата на стотина метра преди портата.

— Заповеди? — викна водачът на сааурците без никакви встъпления.

— Трябва да се присъединим отново към воинството — каза Калис небрежно.

— Коя дружина?

— Големия отряд на Нахут — отвърна дьо Лунвил.

Водещият сааурец изгледа внимателно дьо Лунвил и каза:

— Изглеждаш различно.

Като се стараеше да говори с прегракнал глас, дьо Лунвил отвърна:

— И ти да стоиш всяка нощ в ония проклети ледени планини, ще изглеждаш различно.

Сааурецът се напрегна, като че ли това не беше отговорът, който очакваше, но Давар се обади:

— Пусни ни да минем, Муртаг. Нямаме време за твоите игрички.

— Теб те знам, Давар — каза сааурецът. — Би трябвало да ви размажа за лошото ви държане.

— И тогава кого ще мамиш на зарове? — отвърна Давар.

Последва дълго мълчание, после изведнъж Муртаг издаде рязък звук, нещо като изплющяване на кожен камшик по изпънат барабан.

— Минавайте, курвенски синове — каза той. — Но ще спите извън рова. Вътре е препълнено. Когато дойдете да играете довечера, донесете повече злато.

Когато минаха бариерата, Ерик приближи коня си до Давар и попита:

— Какъв беше тоя странен звук?

— Това е тяхната представа за смях — отвърна наемникът. — Муртаг е говедо и половина, но всичко е само показен шум. Е, може да те разполови на две, ако реши, но по-скоро е доволен от това да те кара да трепериш и да се напикаваш в гащите. Иначе не обръща внимание на обиди и не се нервира лесно. Достатъчно съм играл на комар с него и знам. За гущер е доста добра компания, особено когато е пийнал. Знае няколко весели истории.

— Значи си спечели наградата — усмихна се Ерик.

Давар го погледна преценяващо.

— По-късно трябва да си поговорим с теб, ефрейторе.

— След като спънем конете — каза Ерик.

Ерик мина бързо към мястото, където бяха дьо Лунвил и Калис, наведе се от седлото и каза:

— Казах на Давар, че си е спечелил наградата.

— Тогава трябва му платиш — отвърна сержантът.

Калис посочи на дружината да се отправи към източния край на рова, близо до друга дружина, която не обърна внимание на пристигането им, после попита:

— Какво става?

— Ерик пилее парите ти.

Ерик обясни и Калис рече:

— Какво те безпокои?

— Много бързо излъга, за да ни пропуснат сааурците. Не му вярвам. Спомням си и как бързо реши да се предаде, почти…

— Като че ли искаше да бъде заловен — довърши Калис.

Дьо Лунвил се ухили и Ерик каза:

— Какво искате да кажете?

— Тези двайсетима, които оставихме с нас, Ерик — отвърна Калис, — не са мъже, на които може много да се вярва.

— Те са хората, които най-много трябва да наблюдаваме — допълни дьо Лунвил.

— Ех, че съм идиот! — възкликна Ерик.

— Не — каза Калис, — просто имаш още доста да учиш за скритите страни на воинския занаят. Двайсетимата, които се предадоха, всички до един капитулираха по-бързо и по-лесно, отколкото един истински наемник. Мисля, че Изумрудената кралица има агенти, пръснати из армията. Едва ли всичките двайсет са агенти. Но съм сигурен, че има един или двама, може би повече. Така че ще ги наблюдаваме зорко.

— С шепа доверени лица — продължи дьо Лунвил. — Сега, виж. Ти и хора, на които напълно разчиташ, да кажем Биго и Джедоу, трябва да се въртите плътно около тях. Не ги пускай да дежурят по едно и също време и наблюдавайте къде се мотаят. Ако някой понечи да влезе в укреплението, искам един от вас да е с него. — Той бръкна под туниката си и извади тежка кесия. — Загубихме известно количество злато с багажа си, но повечето успях да запазя. — Той отвори кесията и даде на Ерик шепа монети. — Дай на Давар, а останалите запази, така че ако някой от тези двайсетимата иска да отиде във форта да изпие едно питие, ти да си приятелят, който черпи. Разбрано?

— Ще направя така — каза Ерик, — че повече от четирима да не могат да предизвикват трудности едновременно. — После обърна коня си и препусна след колоната.

— Оформя се добре — каза Калис.

— Още има да учи, но ще се погрижа за това — каза дьо Лунвил.

Капитанът се усмихна едва забележимо и се обърна, за да наблюдава как вдигат лагера.

Ерик обикаляше лагера, като държеше да види всяко нещо, което му се струваше нередно. Тъй като бяха до укреплението, Калис нареди да не се копаят окопи и защитни валове. Мъжете бързо разпънаха палатките и започнаха да се приготвят за нощта.

Осем мъже от дружината на Нахут, на които Ерик беше наредил да се грижат за конете, бяха на пост и си говореха по двойки, но все пак бяха там, където трябваше. Четирима други си бяха легнали — поне така беше десет минути преди да мине покрай тяхната палатка. Джедоу наблюдаваше тази група. Други четирима се занимаваха с домакински задължения. Това означаваше, че остават още четирима и Биго трябваше да е някъде около тях.

Ерик откри Ру в палатката — опитваше се да подремне.

— Мислех, че си на пост — каза Ерик, докато сядаше да смъкне ботушите си.

— Сменихме се с Луис. Той иска после да иде в крепостта и да види дали няма да си намери жена.

Мисълта за жена изведнъж се стори интересна и на Ерик и той спря да дърпа ботушите си.

— Може би трябва да проверя.

Ру се обърна и каза сънено:

— Провери.

Ерик бързо се отправи към командирската палатка и завари Калис да говори с дьо Лунвил и Грейлок, който пък беше намерил отнякъде лула и табак. Ерик смяташе този навик за отблъскващ, но беше свикнал с дима — пушенето беше доста разпространено в ковачницата и в хана на „Червената патица“, макар че не се препоръчваше, когато разливаха и пробваха сериозни вина. За момент Ерик се зачуди какво ли е станало с кремъка и изящно изкованото огниво вкъщи.

— Какво има? — попита дьо Лунвил.

— Отивам във форта — каза Ерик. — Всичко е наред. Луис е там, предполагам, че и Биго също е отишъл.

— Бъди нащрек — каза сержантът и му махна с ръка.

Ерик изкачи хълма, върху който бе издигнато укреплението, и го заобиколи, докато стигна голямата порта. Тя все още беше отворена, а стражите полузаспали. Двама сааурци, които носеха това, което Ерик предполагаше, че са офицерски знаци върху металните си нагръдници, си говореха в една колиба до портала, но не обърнаха внимание на влизащия младеж.

Дьо Лунвил беше нарекъл форта класически укрепен и Ерик беше впечатлен. Върхът на хълма беше изравнен и по средата беше издигната висока кула. Около кулата имаше широка открита зона — нещо като крепостен двор, а край оградата бяха издигнати постройки, опрени във високата стена. Внезапно Ерик осъзна, че подобна конструкция бе издигнал Калис в Уенат, но разбира се, с далеч по-скромни размери. Тази кула можеше да побере дузина стрелци с лък, които спокойно можеха да действат на една платформа на десетина метра над земята. Ограда от грубо издялани греди, висока пет метра, заобикаляше малкото селище, допълнена от дървени прегради и земни укрепления. Никоя армия не би се затруднила значително с подобна крепост, но повечето наемнически дружини биха превзели подобно укрепление с много голям труд.

В самия лагер имаше половин дузина постройки, всички от дърво и покрити с навеси, направени от суха кал и трева. Около по-големите постройки бяха изникнали колиби, направени от плет и замазани с глина, и по този начин се получаваше истинско селище. Ерик разбра защо сааурецът при бариерата им бе наредил да останат отвън — тук наистина беше доста тесничко.

Чу смехове и се насочи натам, като предполагаше, че е кръчмата. И още от пръв поглед разбра, че не е сгрешил. Помещението беше слабо осветено и изпълнено с дим, но миризмата на бира, на спирт и човешка пот го блъсна като с юмрук. Внезапно болезнено му се прищя да си е у дома, в хана „Червената патица“. Потисна това чувство и се насочи към тезгяха.

Кръчмарят, набит и доста дебел човек, попита:

— Какво да бъде?

— Имаш ли някакво хубаво вино? — попита Ерик.

Мъжът вдигна едната си вежда — всички други пиеха бира или разреден спирт, — но кимна и донесе тъмна бутилка. Тапата не беше пипана, така че Ерик се надяваше бутилката да е в добро състояние и виното да не се е вкиснало.

Кръчмарят му наля и Ерик отпи глътка. Виното беше по-сладко, отколкото го предпочиташе, но не чак толкова като десертните вина, които произвеждаха на север към Ябон. Беше приемливо и той плати, като махна с ръка на кръчмаря да остави бутилката.

Огледа се и видя Биго. Беше се облегнал на стената зад една маса, на която петима мъже, сред които и Давар, играеха на зарове с двама сааурци. Гущерите бяха големи за столовете си, но се бяха наместили криво-ляво и очевидно бяха погълнати от играта.

След няколко минути Давар напусна играта, стана, дойде при Ерик и го попита:

— Имаш ли една минута време?

Ерик махна на кръчмаря за още една чаша и я напълни. Давар отпи и направи физиономия:

— Нищо подобно на вината от големите лозя вкъщи, нали?

— Къде е родният ти край? — попита Ерик.

— Далеч оттук — каза Давар. — Да излезем за малко навън.

Ерик взе бутилката и двамата излязоха в свежия и студен нощен въздух. Давар погледна на едната, после на другата страна и махна с ръка на Ерик да го последва до едно тъмно място зад ъгъла, засенчвано от крепостната стена.

— Виж, ефрейторе — започна Давар. — Да оставим играта на криеница. Вие сте дружината, която Нахут трябваше да спре, като й препречи пътя.

— Защо мислиш така? — попита Ерик. — Вие ни нападнахте, не ние.

— Не съм вчерашен — каза мъжът с усмивка.

— Какво искаш?

— Да забогатея — отвърна Давар с алчен блясък в очите.

— И как мислиш да стане това? — попита Ерик, като бавно спускаше ръка към меча си.

— Виж, сигурно мога да изкарам една-две златни монети, като кажа на Муртаг, че вие не сте тези, за които се представяте, но това са си една-две монети, а след това трябва да си търся дружина, към която да се присъединя. — Той се огледа. — Не харесвам това, което видях по време на голямото завоевание. Твърде много хора умряха за твърде малко злато. Така че си мисля, че бих могъл да бъда по-полезен на теб и на твоя капитан, но искам повече от обикновената надница.

— Ще имаш възможност да грабиш достатъчно, когато превземем Махарта — каза Ерик небрежно.

Давар пристъпи крачка напред и понижи глас още повече.

— Колко време може да издържите така? Вие не приличате на нито една дружина, която съм виждал, а съм обиколил десетки. Говорите странно и имате вид на… не знам… на войници, лишени от парадната показност и глупост, но корави като наемниците. Но каквито и да сте, не сте това, което искате да мислят хората за вас, и ще трябва да има нещо по-ценно, което да ме накара да мълча.

— Затова ли ни прикри при бариерата?

— Разбира се. Ние, хората, изглеждаме еднакви на сааурците, а и Муртаг е доста глупав — но не си мисли така за останалите сааурци, — затова е пратен да ръководи този гарнизон, а не е с останалото войнство. Мисля, че мога да ви предам по всяко време, но искам да ви дам възможност да ми направите по-добро предложение.

— Не знам — каза Ерик. Държеше чашата до устните си с лявата ръка, докато плъзгаше дясната към дръжката на меча.

— Виж, фон Даркмоор, ще бъда с вас до края, ако заплащането е добро. Сега, защо не обсъдиш това с капитан Калис…

Внезапно една фигура се изправи зад Давар и две големи ръце го сграбчиха за раменете. Обърнаха го, и докато се завърташе, сграбчиха главата и брадичката му и ги завъртяха в обратна посока. С пукот вратът му се счупи.

— Смърт за шпионите — прошепна Биго.

— Откъде си сигурен, че е шпионин? — попита шепнешком Ерик.

— Почти съм сигурен, че никой не те е наричал фон Даркмоор, откакто се срещнахме с тая сбирщина, но съм още по-сигурен, че оттогава никой не е нарекъл капитана по име. — Ерик кимна. Имаше стриктна заповед да не се назовава Калис по име. — Тогава как е разбрал кои сме?

— Изобщо не се сетих за това. — Ерик почувства как сърцето му болезнено се стяга.

Биго се ухили в слабата светлина, после метна тялото на Давар на рамо.

— Какво ще правим с него? — попита Ерик.

— Ще го занесем в лагера. Няма да е първият пиян, носен от своите приятели, сигурен съм.

Ерик кимна, вдигна падналите чаши и бутилката и кимна на Биго да тръгват. Остави чашите и бутилката пред прага и забърза след едрия мъж.

Очакваше спречкване на портата, но както бе казал Биго, стражите не обърнаха никакво внимание на един пияница, щастливо понесъл друг към лагера си.

Метнаха се на конете в зори. Ерик вече бе разказал на дьо Лунвил и Калис за разговора си с Давар. Бяха отнесли трупа в една долчинка недалеч от лагера и го бяха затрупали с камъни. След това обсъдиха набързо нещата и Калис стигна до извода, че каквото и да решат да правят, трябва да го правят далеч от сааурците и наемниците.

Единственото внимание, което наистина им беше обърнато, когато потегляха, беше от един сааурски воин, който дойде при тях да ги пита какво ще правят. Дьо Лунвил неясно отвърна, че им е наредено да се присъединят към армията, и воинът изръмжа и се върна в укреплението.

Както бе предположил Калис, тази крепост беше направена главно за да възпира дезертьорите да не се насочват на юг и да пази един от фланговете на главната армия от внезапни атаки.

По обяд, докато почиваха и ядяха пътните си дажби, Калис каза на Ерик да доведе петима от хората на Нахут при него и дьо Лунвил. Когато наемниците дойдоха, Калис каза:

— Един от вашите събратя, Давар, снощи се е сбил за някаква жена. Счупили му врата. Не искам никой да повтаря подобна глупост.

И петимата бяха поразени, но кимнаха и се оттеглиха. Друга група от петима беше доведена при Калис, после още една. Накрая и последните четирима бяха изправени пред капитана и той повтори думите си. Трима от тях го гледаха с празен поглед, но един видимо се напрегна при новината за смъртта на Давар и Калис незабавно опря ножа си в гърлото му.

— Отведи тези тримата — каза той на Ерик и заедно със сержанта и Грейлок се отдалечиха със заподозрения, за да го разпитат.

Докато Ерик водеше останалите трима покрай бойниците, няколко души попитаха какво става.

— Хванахме още един шпионин — отговори Ерик.

Минута по-късно писък разцепи въздуха. Ерик въздъхна дълбоко.

После се започна отново и младежът видя, че всички гледат натам. След няколко минути дьо Лунвил, Калис и Грейлок се върнаха. Сержантът огледа хората и тихо каза:

— Всички на конете, Ерик. Много път има да изминем, а разполагаме с малко време.

— Чухте сержанта! — извика Ерик. — На конете!

Мъжете яхнаха конете си и Ерик откри, че движението го отпуска. Писъците на шпионина, умиращ в мъки, бяха изопнали нервите му. Движението го поуспокои или поне щеше да му даде възможност да гледа нови места и да се разсейва.

Скоро колоната препускаше към армията на сааурците и подготвяното нападение на Махарта.

23.

ЯРОСТНА АТАКА

Ерик примигна.

Лют дим изпълваше въздуха на километри и забулваше всичко. Хапещият вятър носеше миризмата на изгорено дърво и на леш.

Накор яздеше до Ерик в задната част на колоната.

— Лошо, много лошо — отбеляза той.

— През изтеклата седмица не видях много неща, които да не са много лоши — каза Ерик.

Бяха пътували повече от четири седмици, пресичайки равнината към Махарта. Арената на бойните действия започваше да се пълни с групи, минаващи в различни посоки: патрули от напредващата армия, малки отряди наемници, решили да напуснат града, вместо да се сражават — те отстъпваха на дружината на Калис достатъчно място за лагеруване, макар две от тях да се опитаха да се пазарят. Когато ставаше ясно, че Калис не иска да влиза в битка, се съгласяваха да делят лагера и новините.

Вестите бяха лоши. Ланада беше паднала в резултат на предателство. Никой не беше сигурен как е станало, но очевидно бяха успели да убедят по някакъв начин жреца-крал да изпрати войската си на север, оставяйки града на грижите на една малка дружина. Оказало се беше, че водачът на тази дружина е агент на Изумрудената кралица, и той бе отворил портите на града на голяма сааурска военна част, идваща от югозапад. Населението се беше прибрало за спане след големи чествания при изпращането на войската — бойните слонове на жреца-крал с изострени като бръснач бивни и железни шипове, поставени около краката им, бяха излезли извън градските порти, като кошовете на гърбовете им бяха пълни с воини, готови да изпратят смъртоносен дъжд от стрели към нападателя. До тях бяха крачили кралските Безсмъртни, частната армия на раджите на Махарта, набрана от маниаци, използуващи специални наркотични вещества, всеки един способен да се бие с такава сила и смелост, каквато нормалният човек не можеше да постигне. На Безсмъртните беше обещана голяма слава и по-добър живот след като се преродят, ако загинат в служба на раджата.

На следващата сутрин градът бе паднал в ръцете на сааурците и населението бе събудено от викове и писъци — нападателите преравяха всяка къща, като откарваха всички, до последния старец, жена и дете на централния площад пред двореца на жреца-крал. Той излезе от покоите си под стража и каза на гражданството, че вече ще се подчиняват на Изумрудената кралица. Той и жреците му бяха отведени обратно в двореца и оттогава не се бе чуло нищо за тях.

Войската на Ланада беше изпратена на север, за да се сражава с армия, която вече беше зад гърба й, и се завърна по заповед на генерала на жреца-крал, който беше предал командуването на генерал Фадавах, а после се беше присъединил към господаря си в палата. В града плъзнаха слухове, че жрецът-крал, неговите министри и генерали били екзекутирани и изядени от сааурците.

Едно беше ясно: завоеванието напредваше бързо. С падането на Ланада, извършено почти безкръвно, генерал Фадавах беше изтеглил още по-големи военни сили на позициите северно от града и бе изпратил цялото воинство да заобиколи Ланада и да се спусне надолу по реката към Махарта. Бяха потеглили само ден след като дружината на Калис беше дезертирала.

За армията на Изумрудената кралица беше чисто предимство да се спусне на юг без почти никаква съпротива. Нежеланите отряди се бяха оказали откъм грешната страна на реката. Сега частите, идващи от север, откъм Ланада, се движеха по главния път между двата града, докато инженерните части прехвърляха временни мостове през реката на няколко мили на север от устието й.

Ерик погледна почернелия пейзаж пред себе си; някои местни хора бяха подпалили сухата зимна трева, за да не бъдат заловени от сааурците. Само студеният дъжд бе попречил на големи пожарища в равнината.

Ерик размишляваше за студеното време. Сега у дома беше средата на лятото. По времето, когато напуснеха Махарта, ако въобще успееха да го направят, щеше да стане почти година, откакто беше избягал от Даркмоор.

Внезапното насочване на главните сили на Фадавах на юг бе породило объркване и суматоха и това осигури предимство на дружината на Калис. Придвижването към фронтовата линия беше изненадващо лесно.

Ден по-рано един офицер се бе опитал да им иска пропуски, но Калис спокойно му отговори:

— Никой не ни е дал нищо, написано на хартия. Беше ни наредено да се придвижим към фронта.

Офицерът беше съсипан от умора и само им махна да минат през бариерата.

Сега се намираха на билото на възвишение, от което се виждаше равнината долу, където Ведра се изливаше в Синьо море.

Махарта беше град от бял камък и хоросан, сега обаче посивял от постоянно падащите сажди. Беше се проснал на два главни острова, докато други по-малки квартали бяха изградени върху островчета в делтата. От северозапад, север и североизток главният град беше ограден с висока стена, а останалите части бяха заобиколени от реката, пристанището или морето. Няколко канала и притока осигуряваха разнообразни възможности за пристани на кораби — както край реката, така и покрай морския бряг. По многобройните островчета бяха пръснати селища, а на западния бряг на реката беше израсло голямо предградие със собствена защитна стена.

— Нещата се приближават към края си — каза Накор, вперил очи в далечния град.

— Откъде знаеш? — попита Ерик.

— Виждаш ли гарнизона от онази страна?

— Не. Има твърде много дим.

— Погледни там, където реката и морето — Накор посочи — се сливат в делтата. Там имаше много мостове — можеш да видиш обгорените им черни основи — и някои селища на по-малките островчета, но там, на онзи бряг, има доста голям град със собствена крепостна стена.

Ерик присви очи, впери поглед през пушека и залязващото слънце и видя до по-тъмната вода сивеещо се пространство. Помисли си, че това може да е ограденият със стена град, но не беше съвсем сигурен.

— Мисля, че го виждам.

— Това е западният район на Махарта. Все още се държи.

— Твоите очи сигурно са остри като на капитана — каза Ерик.

— Може би. Но това е защото знам къде да погледна.

— Какво ще правим сега? — попита Ерик.

— Не знам — каза Накор. — Мисля, че Калис знае, но може би и той не е сигурен. Трябва да стигнем ей там. — Той посочи.

Ерик погледна към огромното воинство, струпано покрай брега на реката, и каза:

— Изглежда, че това е проблемът на всички, Накор.

— Какво?

— Да се озоват там. — Ерик посочи на север. — Казват, че има мостове, изградени на двайсетина километра северно оттук. Ако е така, защо всички са струпани долу, близо до брега? Не мисля, че се готвят да преплуват, нали?

— С плуване е трудно — съгласи се Накор. — Съмнявам се, че това имат предвид. Но смятам, че все пак имат някакъв план.

— План ли? — рече Ерик и си спомни думите на Грейлок за бойните планове и за действителността на войната. — Всичко, което трябва да направим, е да минем през тази армия, да пресечем реката и да накараме защитниците да отворят градските врати и да ни пуснат вътре.

— Винаги има някакъв начин — ухили се дребният мъж.

Ерик отново поклати несигурно глава. Почувства се като мишка, нападаща котка.

В тила на армията цареше голяма бъркотия, но сърцето на армията беше под строг контрол. Калис забеляза няколко пункта за проверка и ги заобиколи, но на два пъти се наложи да обяснява къде отиват на офицерите, командващи конни патрули. Твърдеше, че не знае кое лагерно място да заеме и че е определен да бъде между първите, които ще атакуват.

И двата пъти офицерите съобразиха, че никой няма да лъже, че ще е в първите редици на атаката през реката, така че им позволиха да продължат. Но когато приближиха централната позиция на армията, успяха да разберат как стоят нещата.

В центъра имаше голям хълм, на който беше поставен павилионът на кралицата, а около него бяха палатките на офицерите, след тях — на сааурските стражи, а после бяха наредени пантатийските бойни отряди. Следваше поредица от палатки, използувани от пантатийските жреци. „Въздухът е така наситен с магиите им, че чак пращи“, каза Накор. Накрая колоните на армията се пръскаха встрани като спици на огромно колело.

— Много жалко, че няма друга противникова армия, която да се появи в близките степи — каза дьо Лунвил. — Тези момчета са толкова заети да победят, че откъм тила нямат никаква защитна линия.

Ерик знаеше малко за бойното изкуство, но след месеци работа по строежите на отбранителни лагерни съоръжения дори и той можа да забележи това: в разположението на армията имаше големи пропуски.

— Сигурно смятат скоро да започнат атаката — отбеляза той.

— Защо мислиш така? — попита Калис.

— Грейлок, коя беше думата, която ми каза за военното снабдяване и организация?

— Логистика.

— Точно така. Логистичните връзки са много лоши. Погледнете къде са си оставили конете. Всяка дружина ги е спънала наблизо, но не е лесно да ги снабдяват с вода от реката. След ден-два ще настъпи бъркотия.

Калис кимна, но не каза нищо.

— Прав си — каза дьо Лунвил. — Войската не може да остане тука повече от седмица без голямо сътресение. Или мъжете ще се разболеят, или ще почнат да се бият, или ще свършат храната и ще трябва да си изядат конете. Наистина не могат да се задържат дълго тук.

— Там — каза Калис.

Сочеше им тесен полуостров с песъчлива почва, близо до края на реката, закрит с високи треви. Спуснаха се по дългия склон, през дерета, изкопани от дъждовете, до една пясъчна ивица, после отново изкачиха малък наклон и стигнаха до посоченото място.

Ерик скочи от коня си и клекна до водата. Загреба в шепата си и откри, че е солена и застояла.

— Това не може да се пие.

— Знам — каза Калис. — Вземи една група и се качете нагоре по течението с меховете, за да осигурите вода за конете. — После погледна залязващото слънце и добави: — Няма да се задържим дълго тука.

Лагерът беше издигнат бързо. Осемнайсетте души, останали от дружината на Нахут, все още бяха под наблюдение. Те не бяха съвсем сигурни какво точно се е случило с Давар и другия мъж, но знаеха, че е фатално, и бе ясно, че не желаят да споделят съдбата им. Дьо Лунвил беше споделил, че може би има още един агент между тях, но дори наистина да беше така, Ерик трябваше да отбележи, че той е достатъчно умен, за да скрие ролята си, защото никой от останалите не събуждаше подозрение. Все пак Ерик ги настани между реката и своите хора и коне.

— Капитанът те вика — каза му Ру и посочи Калис, който стоеше с дьо Лунвил, Накор, Грейлок и Хатонис.

Като стигна до оврага, където бяха застанали те, Накор тъкмо казваше:

— Три пъти. Мисля, че тук има нещо странно.

— Това е добре защитима позиция — рече Калис.

— Не — прекъсна го Накор, — погледни по-внимателно. Стените са добри, да, но няма начин да се изпратят подкрепления, а хората разправят, че винаги са изправени срещу свежи бойци, когато атакуват стените. Три пъти дневно.

— Лагерни слухове — каза дьо Лунвил.

— Може би — каза Накор. — А може би не. Ако е истина, значи има път от крепостта отсам реката до Махарта. Иначе защо са се опитвали толкова усилено да я превземат миналата седмица? Защо не ги оставят да умрат от глад?

Дьо Лунвил почеса брадичката си.

— Може би не искат неприятности откъм гърба си.

— Ами! — възкликна Накор. — Тази армия дава ли вид, че се бои от неприятности? Неприятността е самата тя. Бедата ще се случи скоро, ако не преминат реката. Скоро тука няма да има храна. Лоша… — Той се обърна към Ерик. — Как беше думата?

— Логистика.

— Лоша логистика. Керваните с провизии са се проточили оттук до Ланада. Нагоре по течението хората пикаят в реката и скоро мъжете по долното течение ще заболеят от дизентерия и лоша треска. Навсякъде има конски фъшкии до коленете. Мъжете нямат храна. Не им остава друго освен да завземат тази крепост, да минат по тунела под реката и после да се озоват в центъра.

— Под Змийската река има тунел — обади се Калис.

— Но под Града на Змийската река има много скални пластове — рече Хатонис. — Нашите кланове са копали такива тунели повече от двеста години, заради страшните летни бури. Не можеш да пресечеш безопасно мост, когато водата вдига огромни вълни и вятърът направо те отнася.

— Има ли силни бури в Махарта? — попита Накор.

— Да — потвърди Хатонис. — Но не знам каква е почвата тука.

— Няма значение — подметна Накор. — Един добър строител винаги ще намери начин.

— Е, ако ще си говорим за джуджетата… — каза Грейлок.

— Стига вече. — Калис показваше известни признаци на нервност. — Ние сме поели риска да загинем. Въпросът не е в това. Чиста загуба е да рискуваме да бъдем убити при влизането в град, от който няма излизане. А все още не знаем дали има такъв изход от западния район на Махарта. Знаем, че градът е оттатък реката, и не знаем дали има тунел от тази страна.

— Какво ще кажеш да отида и да намеря някой? — каза Накор.

— Не — поклати глава капитанът. — Искам всеки човек да е готов за тръгване в полунощ. Тази нощ ще има някакви чествания. Пантатийците и сааурците приготвят някакъв вид бойна магия, значи утре северните части би трябвало да ударят града.

— Вярно, строят мостове северно от главния лагер — почеса се по главата Накор, — но все още не са свършили. Тогава защо ще има шумотевица? И какви номера приготвят змиехората, за да прекарат армията през реката? Цял ден кроят нещо.

— Не знам — отвърна Калис. — Моят план е когато слънцето изгрее всеки човек да е от другата страна. — Той се обърна към Ерик. — Това е твоя работа. Къде са мъжете от дружината на Нахут?

Внезапно стомахът на младежа се сви. Знаеше какво ще каже капитанът.

— Да?

— Разположи ги около конете и им дай да изпият това. — Той подаде на Ерик голям мях с вино. — Накор дозира сместа така, че известно време да бъдат в безсъзнание.

— Веднага… — Ерик се ухили и грабна меха.

— Ако Накор не ми беше дал тази смес, щях да ти кажа да ги избиеш — допълни Калис. — Сега върви.

Лагерът се изпълни със странни непознати звуци, музика от далечни краища, викове на веселие и болка, смехове, проклятия и най-вече бумтене на барабани.

Сааурските войни удряха по широки дървени барабани, върху които бе обтегната кожа. Ехото отекваше през реката като гръмотевица. Бяха изпълнени кървави ритуали и сега бойците се подготвяха за утрешното сражение.

Изреваха рогове, звъннаха звънци и барабаните продължиха да думкат.

Хатонис и хората му стояха до конете. Всичките осемнайсет души от дружината на Нахут бяха в безсъзнание.

Ерик се върна при Калис и докладва:

— Всичките осемнайсет души спят дълбоко.

— Щом могат да спят при този страшен шум, значи наистина са безчувствени — отбеляза Праджи.

— Сбогом, стари приятели — каза Калис.

Първо Праджи, после Вая и Хатонис стиснаха ръката му. Те, заедно с осемте останали живи от дружините си, щяха да поемат нагоре покрай реката, като се опитат да преминат на другия бряг по един от мостовете на север, докато главните сили атакуваха. В суматохата на битката щяха да се опитат да се промъкнат на изток, към Града на Змийската река. Каквото и да се случеше в близкото бъдеще, Градът на Змийската река трябваше да се изправи срещу Изумрудената кралица и Хатонис трябваше да подготви клановете. Всички те някога бяха били номади, скитнически племена като своите братовчеди — джешандите, и ако трябваше, отново щяха да се изтеглят в хълмовете и да нанасят внезапни удари по вражеското воинство.

Нощта беше тъмна, плътни облаци се движеха към брега и закриваха луните. Само тези с особено добро зрение можеха да забележат отдалеч нещо или някой, който се придвижва покрай брега на реката.

Накор помириса въздуха.

— Идва дъжд. Утре със сигурност.

Калис махна с ръка и Ерик се обърна, за да даде знак на първата група мъже да влязат във водата. Планът беше прост: да плуват през бавно течащата, но плитка делта до едно от малките островчета и после да се насочат към голямото пристанище. Щяха да се придвижат към югоизточната му част, където бяха корабостроителниците. Малкият ръкав се свързваше с южната част на пристанището, като образуваше естествена база за пускане на новопостроените кораби. Калис имаше пълни данни от агентите, които бяха на този континент вече от години, но все пак не знаеше всичко за пристанището. На никого не му бе хрумвало, че Изумрудената кралица може би ще се нуждае от изграждането на флота, докато Ру не се досети.

Планът беше след като подпалят корабостроителниците и доковете да откраднат кораб и да се насочат към Града на Змийската река.

Мъжете бяха увили мечовете, броните и щитовете си, за да не вдигат шум, а някои дори бяха изоставили тежкото си оръжие, за да могат да плуват по-лесно.

Избраният път ги водеше едновременно близко до предните постове на войската на Изумрудената кралица и до наблюдателите от укрепленията на крепостта. Факлите по стената ясно показваха, че шумотевицата в лагера на кралицата е разтревожила гарнизона и там разбират, че трябва да очакват нещо. Ерик се надяваше, че всички наблюдават светлините на върха на хълма, а не каменистия бряг под собствените си стени.

Всеки мъж от дружината беше опитен плувец. Онези, който нямаха опит, бяха обучени в лагера край Крондор. Но когато стигнаха точката, определена за среща — една тясна ивица пясък, трима души липсваха. Тук бяха скрити от чужди погледи само от оределите високи треви и от едно самотно хилаво дръвце. Калис даде знак отново да влязат във водата. Ерик изчака, докато всички тръгнат, огледа се за последен път за липсващите трима и последва другите.

Каналът стана по-дълбок и течението — по-силно, и колкото приближаваха града, водата ставаше определено по-солена. Кашляне, плюене и пляскане наблизо показаха на Ерик, че и някой друг е изпаднал в беда. Той заплува натам, но когато стигна, го посрещна само тишина. Огледа се в мрака, ослуша се внимателно, после загреба към брега в далечината.

Внезапно охлузи коляното си и разбра, че минава над подводна скала. После внезапно бе засмукан надолу и тласнат към по-дълбоко и бързо течение, и започна да се бори, за да задържи главата си над водата.

Оръжието го теглеше надолу и Ерик трябваше да използва цялата си воля и сили, за да се задържи. Беше трениран часове наред да плува с меча и щита си на гръб, но нямаше никаква подготовка за този кошмар, с който трябваше да се бори в мастиленочерната тъмнина.

Ръцете му натежаха и трябваше да полага гигантски усилия, за да продължи напред. Нямаше представа колко път е изминал и колко остава.

После чу някакъв променен звук пред себе си и разбра, че водата се разбива в скалите на брега. Нещо повече, долови приглушената кашлица на мъже, проклинащи и плюещи вода. С последни сили заплува отново и стигна една скала, в която силно удари главата си.

Пред очите му избухнаха червени искри, после се свиха на топка и потънаха в някакъв тъмен тунел.

Ерик кашляше, плюеше, от носа му се стичаха лигави струйки. Наведе се и повърна. Обърна се и главата му отново се удари в голям камък. Чу гласа на Ру до ухото си.

— Недей! Пак ще си треснеш глупавата глава. Лежи кротко!

Ерик потрепери. Чувстваше тялото си като огромна рана. Никога не се бе чувствал толкова изтощен.

— Глътна доста водица — обади се наблизо Биго. — Ако не бях върху камъка, щеше да си идеш.

— Благодаря — каза отпаднало Ерик. Ушите му звъняха, носът му се подуваше и той изобщо не беше сигурен, че се радва, че още е жив.

— Можеш ли да ходиш? — попита Калис.

Ерик се изправи и отвърна:

— Разбира се. — Макар че много му се искаше да седне отново. Огледа се и с присвити очи преброи насядалите на скалите — тринайсет души. Обърна се към Биго:

— А Луис?

— Някъде там — каза Биго и кимна към реката.

— Богове! — каза младежът. Трийсет и трима бяха влезли в реката втория път и само тринайсет бяха успели да преминат през опасния проток.

Шо Пи беше наблизо и се обади:

— Може би някои са избутани от течението на различни места по брега.

Ерик кимна. Но знаеше, че е по-вероятно да са отвлечени към морето, или да са потънали във водовъртежите на реката.

Забеляза, че се намират на края на вълнолома на южното пристанище — дълъг каменен пръст, изграден да препречва пътя на вълните към корабите, закотвени в пристанището. Калис махна с ръка и всички се наредиха в колона. Придвижиха се внимателно край огромните камънаци, натрупани един върху друг. В тъмното дори ходенето беше опасна работа. След половин час внимателно придвижване стигнаха до равен път, оформен върху най-горния слой камъни.

— Поддържат добре пътя — прошепна Накор, — за да могат да карат с каруци още камъни, ако трябва да се поправя вълноломът след буря.

Калис кимна. Продължиха в мълчание. Скоро видяха малка постройка на неколкостотин метра пред тях, там, където вълноломът се превръщаше в истински пристан. Там сигурно имаше пост.

Ерик погледна водите на пристанището и стомахът му се сви.

— Капитане… — прошепна той.

— Видях — дойде отговорът.

Ерик се огледа и забеляза, че и другите са проследили погледа му. На входа на пристанището бяха потопени три стари кораба, за да е сигурно, че нападателите няма да могат да проникнат със своята флотилия в пристанищните води. Всички останали кораби бяха закотвени в доковете, но сигурно нито един от тях не можеше да мине през запушения от потопените кораби вход на пристанището.

Двама стражи в караулката зорко следяха движението оттатък реката, така че не можаха да усетят Калис, който се промъкна зад тях, обезвреди ги и ги просна на пода в безсъзнание.

После кимна на хората си да се съберат около него и каза:

— Заповедите са прости. Изчакваме до сутринта, когато ще започне голямата битка. Изумрудената кралица сигурно ще се опита да прекара няколко малки лодки покрай пристана, така че може би някои защитници ще се насочат насам, но по-голямата част от армията на града ще бъде на северните стени, за да защитава достъпа по суша. Тогава, в шумотевицата, минаваме право по пристана, завиваме наляво към входа на корабостроителниците и подпалваме всичко, което ни е по пътя. Ако някой се опита да ви спре, убивате го. После се връщаме към главните докове, открадваме малък кораб, който може да гази плитко — ако може да открием такъв, — и се опитваме да се измъкнем. Ако не можете да се върнете към пристанището, опитайте да излезете от североизточната страна на града и да се отправите към Града на Змийската река. — Той огледа последователно хората си. — Сега всеки е за себе си, момчета. Никой не трябва да се обвързва с другаря си. Ако никой от нас не успее да се добере до Крондор, значи всичко е било съвсем напразно. Ако повечето от нас трябва да загинат, поне да има защо.

Последваха мрачни кимвания — никой не каза нищо. Мъжете се натъпкаха в малката караулка и зачакаха.

Призори, тъкмо преди да тръгнат, страшен рев раздра небето, сякаш хиляди дракони изливаха яростта си. Последва звук, подобен на огромен тътен от най-големия водопад на света, изливащ се в някаква пропаст, и от насрещния бряг повя силен вятър.

— Ох, богове! — каза Накор. — Това е някакъв номер!

Над реката засия гигантски пламък от яркобяла светлина, обрамчен в бледозелено, и се изви като дъга, като бавно се разпръскваше и отслабваше, докато се издигаше към небето. Хора и сааурци се движеха непосредствено след зашеметяващия светлинен ефект, оформящ своеобразен светлинен „мост“. Движеха се бавно, като следваха издигащата се дъга от светлина.

— Сега вече знаем защо се бяха струпали толкова близо до реката срещу Махарта — каза Накор. — И защо няма мостове. Те използуват заклинанията на жреците, за да прекарат армията на другия бряг.

— Тръгваме веднага! — каза Калис.

Стигнаха до главната зона на пристанището без инциденти, тъй като хората не им обръщаха внимание, заслепени от гледката на издигащия се в небето мост. Ерик бързаше зад Калис.

Тичаха по улички и мостчета над тесни канали. Ерик не можеше да се ориентира къде са, но се надяваше, че все ще намери обратния път.

После завиха наляво по един голям булевард. Задмина ги отряд конници, всичките облечени в бели туники и панталони, с червени тюрбани и черни връхни дрехи. След минута друг мъж, облечен по същия начин, спря коня си пред Калис и викна:

— Къде отивате?

— Имаме специални заповеди — кресна в отговор Калис. — Устието е в опасност.

Мъжът не изглеждаше много убеден, но невероятният вид на моста от светлина го изнервяше достатъчно, така че той прие версията на Калис и пришпори коня си.

Стигнаха до друга улица и спряха — срещу тях имаше сух док. Издигаше се високо и вътре се виждаше килът на голям кораб, изтеглен за почистване на корпуса. Ерик прецени на око, че е дълъг поне сто и двайсет метра. Изтича напред и видя залива — голямо езеро, свързано с главното пристанище. Заливът беше обграден от строителни докове като този, образуващи почти идеален полукръг. Всеки от тях беше дълъг около половин километър.

— Вземи трима души и тръгни натам — каза дьо Лунвил и посочи надясно. — Отивате до края и започвате да горите всичко, докато се връщате насам. Опитайте да се върнете на пристанището. Но помнете, всеки за себе си! — Протегна ръка и стисна рамото на Ерик за момент, после побягна наляво.

— Вие тримата — каза Ерик като посочи Ру, Шо Пи и Накор, хората най-близо до него. — След мен.

Затича. Главата му бумтеше, но той се опитваше да не забелязва болката. Коленете му бяха меки, но сърцето му биеше равномерно. След няколко минути усети, че и главата му се избистря.

Край тях минаваха забързани конници, насочили се по обратния път. Ерик едва успя да отскочи от пътя на един стражник, който изобщо и не помисли да отклони коня си. Изражението му беше не на войник, изпълняващ заповеди, а по-скоро на човек, обзет от ужас.

Ерик погледна нагоре и разбра, че не може да го кори. Мостът вече достигаше половината разстояние през реката и върху него стояха хиляди сааурци. Бойните им викове се носеха като безкраен гръмотевичен тътен.

Ерик посочи две корабостроителници и нареди на Шо Пи:

— Отивай там и пали всичко. Накор, помогни му.

После затича с Ру към караулката пред друг огромен док. Къщичката беше празна и заключена. Ерик я обиколи и откри един-единствен прозорец. Надзърна и не откри признаци на обитатели. Счупи прозореца с щита си и каза:

— Вмъквай се, Ру. — После повдигна дребния си приятел и му помогна да се провре през счупената прозоречна рамка.

Ру отвори вратата и Ерик го попита:

— Нещо за палене?

— Няколко парцала и една факла. Имаш ли огниво?

Ерик бръкна в пояса си и измъкна кремък. Ру взе кремъка и драсна искра с камата си. По факлата плъзна огнено езиче.

Когато огънят се разгоря, той го мушна в купчината парцали и те пламнаха. После Ерик и Ру отидоха до основата на опорното скеле, поддържащо кораба, и видяха купчина дървени изрезки и талаш. Подпалиха и тях и те загоряха бавно с черен пушек, но накрая припламна хубав огън.

Ерик се огледа и видя от другата страна на залива да се издига тънък стълб дим, но все още не се виждаха големи пламъци. Кимна на Ру и затичаха към следващата постройка. Тя обаче се охраняваше. Трима мъже на средна възраст и четирима юноши стояха готови за бой. Бяха въоръжени с чукове и железни лостове.

— Махнете се оттук — каза Ерик.

— Какво искате да правите? — попита най-възрастният.

— Не бих искал да кажа това на никой майстор от вашия занаят, но трябва да запаля кораба ви. Както и скелето и инструментите ви.

Очите на мъжа се присвиха и той отговори през зъби:

— Само през трупа ми!

— Виж — каза Ерик, — не искам да се бия с теб, но никой няма да строи кораби за Изумрудената кралица. Разбираш ли това?

— Това е всичко, което имам! — каза строителят.

Ерик посочи с меча си моста от бяла и зелена светлина, който настъпваше към тях, и каза:

— Ония там ще ти вземат всичко, което имаш. Ще изнасилят жена ти и ще те убият, или ще те заробят и ще те накарат насила да строиш кораби за тях, а после ще отплуват към родината ми и ще убият мен и моите хора.

— Какво да правим тогава? — попита майсторът с повече молба, отколкото предизвикателство в гласа.

— Грабвай една лодка и отплувай далеч, приятел — каза Ерик. — Вземи синовете и дъщерите си и се махай надалеч, докато все още има време. Отивай към Града на Змийската река и се задръж там колкото се може повече, но ако не тръгнеш сега, ще съм принуден да те убия.

Биго и още двама души се приближиха тичешком. Гледката на петима въоръжени мъже вече беше доста убедителна за корабостроителя. Той кимна и каза:

— Трябва ни един час.

— Мога да ви дам само пет минути — поклати глава Ерик. — После почвам паленето. — Видя малка лодка, закотвена във водата. — Твоя ли е?

— Не, на съседите.

— Тогава я открадни и тръгвай.

Ерик кимна на мъжете да палят, но докато Биго минаваше покрай корабостроителите, един от юношите кресна:

— Не, татко! Няма да позволя да опожарят дома ни!

И преди Биго да може да се обърне, го удари отзад с все сила с железния си лост — стовари го точно върху тила му.

— Не! — извика Ерик, но вече беше много късно. Чу се силно изпукване и черепът на Биго бе строшен.

Ру се хвърли върху юношата, удари го с щита си в лицето и го отблъсна към другите. Младежът изпусна лоста и той глухо издрънча на каменната настилка до безжизнения Биго.

Майсторът и семейството му стояха неподвижни. Ру бе застанал над младежа, готов да го прониже с меча си. Ерик пристъпи напред и отдръпна приятеля си.

— Защо? — попита той, като се наведе над ужасения младеж, сграбчи го за туниката и го вдигна с една ръка така, че лицата им се допряха. — Кажи ми защо? — изкрещя той в лицето му.

Физиономията на юношата се изкриви от ужас. Изведнъж се чу женски глас.

— Не го удряй!

Ерик се обърна и видя жената — по лицето й се стичаха сълзи.

— Това е единственият ми син!

— Той уби приятеля ми! — кресна Ерик. — Защо да не го убия?

— Той е всичко, което имам — каза жената.

Ерик усети как гневът му се изпарява. Тласна момчето към майка му и кресна:

— Махай се. — Момчето се забави един миг и Ерик изкрещя с все сила: — Веднага! — После се обърна към Ру. — Пали всичко!

Ру хукна в дома на корабостроителя, който стоеше и наблюдаваше безпомощно.

— Взимай лодката и се махайте — каза му Ерик. — Иначе всички ще умрете.

Бащата кимна и поведе групата. Ерик коленичи до Биго. Обърна го и забеляза, че е отворил широко очи. Внезапно чу зад себе си смях. Беше Накор.

— Изглежда учуден — каза исаланецът.

Ерик внезапно усети, че и той се смее. Нито гняв, нито болка, а само учудване се четеше по лицето на едрия мъж.

— Надявам се, че Богинята на смъртта е тъкмо това, което Биго очакваше — каза Ерик. После видя Ру да се измъква от къщата. След него се виеше струя дим.

— Хайде — викна Ру. — Нямаме време.

Ерик погледна към реката и видя, че мостът вече приближава брега. От север долитаха звуците на битката, писъци и звън на оръжия и той разбра, че скоро всички защитници ще побегнат в ужас от магията на Изумрудената кралица.

В другия край на залива се издигаха тежки кълба дим, показващи резултатите от работата на Калис и неговата група. Шо Пи и други двама затичаха към следващата постройка и я подпалиха, а Ерик и Ру изкачиха няколко каменни стъпала до едно място за сглобяване, където грижливо бяха натрупани камари готови за работа греди и дъски. Те се подпалиха бързо. Накор изтича напред.

Стигнаха до кея и откриха, че огънят се е пръснал и по другата страна на улицата и се засилва. Ерик затича към следващата корабостроителница и започна да пали нови пожари…

Докато тичаше назад по главната улица, забеляза бягаща тълпа и разбра, че противникът е вече в града. Ру го дръпна за пеша и той попита:

— Какво?

— Капитанът! — посочи Ру.

В тълпата мъже, жени и деца Ерик мерна Калис, Накор и дьо Лунвил, но само за миг.

— Бягайте към пристанището! — извика той в случай, че някой от дружината е около него.

Двамата с Ру се промъкваха възможно най-бързо — Ерик използваше едрото си тяло и силата си, за да си проправя път, а Ру се държеше близо до него.

Настигнаха дьо Лунвил и Ерик викна:

— Къде е капитанът?

— Някъде напред.

Ерик забеляза, че дьо Лунвил има набързо превързана рана на ръката.

— Наред ли си?

— Ще оживея следващите пет минути — каза дьо Лунвил.

— Къде отиват всички тия хора? — викна Ру.

— На същото място, където и ние — отвърна дьо Лунвил. — Към пристанището. Градът ще капитулира всеки момент и всеки търси лодка или кораб. Ще трябва да намерим нещо преди другите.

— Е, поне подпалихме корабостроителниците — каза Ру.

— Да, поне това свършихме — каза дьо Лунвил.

И изведнъж плисна дъжд.

24.

БЯГСТВО

Ерик се обърна.

— Огньовете!

— Нищо не можем да направим! — викна сержантът.

Внезапно се появи Калис — проправяше си ожесточено път срещу тълпата. След него идваха Накор и Шо Пи.

— Трябва да се връщаме! — изкрещя дребният мъж.

— Какво да правим? — попита дьо Лунвил.

— Трябва да опазим пожарът да не загасне — каза Накор. Като че ли в подкрепа на думите му, дъждът увеличи силата си и се превърна в порой.

— Ако поддържаме огъня достатъчно буен, ще може да го загаси само голяма буря.

Затичаха към пожарите и Ерик се огледа за Ру. После извика с всичка сила:

— Назад към залива! Назад към пожарите!

Независимо от положението в града до пристанището се разгаряше истински бунт. Войниците, изпратени да пазят реда, се присъединяваха към хората, устремени към корабите. Това, че входът на пристанището беше запушен от потопени стари кораби и можеха да минат само плоскодънни лодки, въобще не интересуваше гражданите на Махарта.

Корабните екипажи правеха всички усилия, за да отблъснат хората, търсещи спасение, и някои от капитаните вдигнаха платна, за да се отдалечат от пристана. Няколко конници яростно препускаха по улицата право към тълпата.

— Вземете конете! — изкрещя Ерик и когато предният кон се забави и се вряза в човешката тълпа, младежът се хвърли, улови ездача за ръката и го смъкна от седлото. С един съкрушителен удар го повали в безсъзнание и той падна на земята. Може би това беше смъртна присъда, защото тълпата щеше да го смачка, но Ерик не можеше да изпита състрадание към човек, който си позволяваше да се нахвърля с коня си върху жени и деца, за да осигури собственото си бягство.

Очите на коня бяха изцъклени от страх и ноздрите му бяха разширени. Той се изправи на задните си крака и размаханите копита удариха някакъв невинен търговец, носещ последните си няколко бурканчета с ценни мазила, и го повалиха. Ерик помогна на човека да се изправи, без да пуска юздите, и кресна:

— Дръж се, човече! Ако паднеш, си мъртъв!

Мъжът кимна и Ерик го пусна — нямаше повече време за губене. Яхна коня и забеляза, че Калис и другите са последвали примера му, с изключение на Накор, който беше нападнат от последния конник. Ерик пришпори коня и тъкмо когато Накор щеше да бъде съсечен от надвисналия ятаган, измъкна собствения си меч и с един замах свали конника от седлото.

Накор скочи на коня и каза:

— Благодаря ти. Грабнах юздите, без да помисля как да го убедя да ми заеме коня си.

Ерик пришпори коня си, изпревари Накор и се понесе по улиците след Калис и дьо Лунвил.

Множеството се поразреди. Дъждът беше силен и когато минаха покрай малкото заливче, видяха, че пламъците вече стихват.

Ерик се приближи до огъня колкото е възможно по-близо — последното му препятствие беше потокът, в който се бе превърнала улицата. Конят се стряскаше от пламъците, но здравата ръка на Ерик стискаше силно юздите и не му позволяваше да лудува.

Първият кораб, който бяха запалили, почти беше угаснал — буйният преди огън едва припламваше. Ерик видя една изоставена къща от другата страна на улицата и се насочи натам. Скочи от седлото, плесна коня по задницата и го отпрати.

Втурна се в къщата и видя, че мебелите са преобърнати. Може би от крадци или от самото семейство, отчаяно решило да прибере ценните си вещи преди огънят да ги стигне. Грабна един стол, изтича през широката улица и го хвърли в пламъците. Както бе предположил Накор, огънят отново се разгоря въпреки дъжда, който като че ли преминаваше в ситен ръмеж.

В следващата къща Ерик намери повече изоставени леснозапалими вещи и ги хвърли в огъня. Накрая се увери, че скелето и корпусът ще продължат да горят, но когато погледна надолу към кея, сърцето му се сви от тревога. Само неговият пожар беше достатъчно силен, за да устои на дъжда, и това беше единственото, което можеше да направи сам човек.

Изтича към следващия пожар, който почти беше угаснал, и видя на другата страна на улицата магазин. Широките дървени врати бяха строшени и отворени и висяха само на една панта. Ерик грабна едно от крилата на вратата и го занесе до края на улицата, която свършваше над корабостроителницата. Захвърли дървената врата колкото се може по-далеч и тя се стовари върху пожарище, от което изскочиха искри. Не можа да направи нищо, само още повече намали пламъците.

Ерик изруга и се върна в магазина. Рафтовете бяха почти недокоснати. Който беше разбил вратите, бе погледнал вътре и бе побягнал, без да намери нищо ценно. Ерик мина тичешком през помещението и в задната част видя метри корабно платно. Нещо повече, откри и смола в бурета. Бързо изтърколи едно навън, вдигна го и го хвърли така, че то падна в средата на огъня. Бурето се пръсна и смолата незабавно подсили огъня. Ерик се дръпна. В следващия миг към небето изригна фонтан от пламъци.

Накор дотича и попита:

— Какво беше това хубаво „пуух!“?

— Смола — отвърна Ерик. — Вътре. — Затича към магазина и дребният мъж го последва и започна да тършува, като оглеждаше всичко, което можеше да му послужи. Изнесе няколко по-малки буренца и ги постави отпред, после пак хукна вътре. Минута по-късно се върна отново, търкаляйки едно буре. През това време Ерик хвърляше в пламъците всичко наред.

Спряха и погледнаха към небето на запад. Мостът от светлина беше стигнал върха на дъгата си, сааурците и наемниците в предния край стояха на десетки метри над водата.

— Ех, да знаех някакъв номер, момче! — каза Накор. — Ако можех да унищожа това нещо — той щракна с пръсти, — щеше да е страшно зрелище да ги гледаме как падат в реката.

Двамата рамо до рамо затъркаляха две бурета по павираната улица към третия док.

— Защо магьосниците, които са тука, не мислят за това? — попита Ерик, запъхтян от усилието.

— Бойната магия е трудно нещо — отвърна Накор. — Магьосникът прави номер. Друг магьосник контрира номера. Трети се противопоставя на втория. Четвърти се опитва да помогне на втория. И така всички се мъчат да се надхитрят, а армията напредва и ги коли. Много е опасно и малцина искат да опитат.

— Едно нещо ме изненадва. — Накор се спря, като стигна до рампата, водеща надолу към централната постройка на корабостроителницата, потънала в пламъци, и изрита бурето. — Този номер много лесно може да бъде контриран, ако оставиш време на един силен магьосник да го изучи. Много от пантатийците работят заедно върху този мост. Почти всеки змиежрец се съсредоточава заедно с тях. Много трудна работа. Лесно е да се разбие. Като да разпориш чувал. Дърпаш нужното влакно по шева и зърното изтича. — Ерик го погледна очакващо. Накор се ухили. — Не знам как. Но Пъг от Звезден пристан или може би някои от Великите на цураните може да го направи.

Ерик затвори за момент очи, после каза:

— Е, ако те не искат да дойдат да ни помогнат, смятам, че трябва да го направим сами. Хайде!

Побягнаха обратно към магазина и Накор продължи:

— Но ако Пъг или някой друг мощен магьосник опита, Изумрудената кралица има още много магьосници, готови да го превърнат в пепел, ако…

Той внезапно се спря.

— Сетих се нещо!

— Какво?

— Иди намери останалите. Кажи им да откраднат един кораб тук, в залива. Не чакай. Веднага тръгвай. Излизайте бързо от пристанището. Аз ще се погрижа за пожарите.

— Накор, как? — попита Ерик.

— Ще ти кажа после. Даде ми страшна идея! Сега тръгвай! Бързо се махайте оттук! — Дребният мъж хукна към магазина, а Ерик си пое дълбоко дъх, обърна се, насили изтощеното си тяло отново да затича и тръгна да търси Калис и другите.

В другия край на залива откри Калис, дьо Лунвил и Шо Пи, които мъжки се трудеха да разпалват огньовете. Двама мъртви пазачи наблизо показваха, че някой се е противил.

Дъждът се усилваше. Ерик дотича до Калис и викна:

— Накор каза да вземем кораб и да се измъкваме веднага.

— Има още много за палене — каза капитанът.

— Каза, че той ще се погрижи за това. Бил замислил голям номер.

Калис пусна една широка дъска, която се готвеше да хвърли в разгарящия се огън, и попита:

— А ти видя ли някакъв кораб или гемия?

Младежът поклати глава.

— Не, но не съм и търсил.

Затичаха обратно по пътя, докато не стигнаха до първите каменни стълбища, водещи към по-долните части на доковете. Дъждът се беше превърнал в истински потоп, който замъгляваше мистичната дъга, изминала вече по-голямата част от разстоянието между отсрещния бряг и града.

— Там има нещо — каза Ерик и се взря през плътния дъжд.

— Прекатурена е — каза капитанът, като погледна натам, където сочеше младежът.

Продължиха покрай залива и всеки път, когато мислеха, че са открили нещо, виждаха или че е обърнат корпус, или повреден корабен нос.

Изведнъж Шо Пи извика:

— Там! Завързана е за една шамандура!

Калис хвърли оръжията си и скочи във водата. Ерик пое дъх и се хвърли след него. Следваше капитана по шума от плуването, дори не го и поглеждаше. Всяко замахване заплашваше да му бъде последното, защото изтощението и студът изсмукваха малкото останали му сили.

Най-после стигнаха. Беше рибарска гемия с дълбок централен сектор, до половината пълен със солен разтвор, за да пази рибата. Единствената мачта лежеше до перилата отдясно.

— Някой от вас може ли да управлява това нещо? — попита Калис.

Докато с мъка се прехвърляше през борда, Ерик се обади:

— Знам само това, което научих на „Отмъстителя“. Все пак идвам от планините.

— Като че ли никъде няма платно — каза дьо Лунвил, наведе се под една пейка и намери два чифта гребла.

Калис седна, взе единия чифт и нагласи греблата в металните скоби, докато дьо Лунвил режеше въжето, за да освободи гемията от клатушкащата се шамандура. После нагласи втория чифт весла и започна да гребе в такт с Калис.

Шо Пи намери руля и кормилен лост и ги извади. Ерик беше мокър до кости, капнал от умора и всичко го болеше, но беше почти благодарен, че може просто да си стои и да не прави никакви движения.

— Някой да е виждал Ру? — попита Ерик. — Или Джедоу или Натомби?

Дьо Лунвил поклати глава и на свой ред попита:

— Къде е Биго?

— Умря — отвърна Ерик.

— Намери ведро — каза дьо Лунвил. — Ще се влачим като мравки, ако оставим вътре толкова вода. И изгреби и разтвора.

Ерик се огледа и в един сандък откри голямо дървено ведро. Вдигна го и попита:

— Какво да правя с него?

— Виж къде се е събрала вода, пълни го и я изливай през борда — отвърна дьо Лунвил.

— Ох — въздъхна Ерик и клекна. Гемията имаше малко трюмно помещение и там се бе събрала вода. Младежът потопи ведрото и го напълни до половината.

Ако не се броеше разтворът, водата се събираше само от дъжда и той бързо я изчерпи. После погледна напред.

Тесен проток откриваше пряк достъп до устието на реката. Калис извика на Шо Пи:

— Дръж този курс. По-дълбокият канал за големите кораби води към главното пристанище. Тази лодчица може би ще се промъкне между потопените стари корита, но не искам да пробвам.

— При този хаос в пристанището ще трябва да търсим по-малката от двете злини — обади се Ерик.

— Продължавай да изчерпваш водата — каза му дьо Лунвил.

Прозвуча странен, изпълнен с напрежение сигнал и Пъг се изправи. Нощта преваляше и той беше заспал. Наметна халата си, защото вратата на неговото спално помещение беше оставена отворена. Миранда, облечена в тънка прозрачна тъкан, попита:

— Какво е това?

— Тревога — каза Пъг. — Поставил съм наблюдатели по целия Новиндус, за да мога да следя какво става там, без да рискувам да привлека вниманието към себе си. — Той махна с ръка и звукът престана. — Град Махарта.

Бяха започнали да се разбират добре през няколкото седмици, откакто Миранда беше останала с Пъг в Звезден пристан. Тя откри, че работата е доста забавна и че много от „загадките“ около Пъг не са нищо повече от обикновени сплетни.

Когато „изчезваше“, той обикновено беше някъде наблизо, но не можеше да бъде забелязан. Използуваше магическа врата, за да напуска Звезден пристан и да се връща на Острова на чародея, когато пожелае, и обикновено това ставаше през нощта. Там винаги го очакваха ястия, както и изпраното му бельо, което предизвика възторга на Миранда.

— Какво смяташ да правиш? — попита тя. — Да отидеш там ли?

Пъг изгледа тъмните очи, които го изучаваха, и отвърна:

— Не. Това може да е клопка. Ела, ще ти покажа нещо интересно. — Той я изведе от покоите, влязоха в кулата, издигната точно в центъра на твърдината на Звезден пристан, и тръгнаха надолу по стълбите.

— И защо не си наметнеш нещо? Така ме разсейваш повече, отколкото ако спиш съвсем без дрехи.

Миранда му отвърна с лека усмивка, върна се в стаята си и бързо нахлузи една рокля. За чорапи, обувки и така нататък щеше да се погрижи по-късно.

Върна се при Пъг и заслизаха по стълбището. Тя отдавна беше усетила, че Пъг я смята за привлекателна, и няколко пъти беше мислила за него в по-интимен план, но никой от двамата все още не бе направил първата стъпка. Откакто беше в Звезден пристан, тя спеше в стаята до неговата.

Между тях се бе изградило особено доверие, макар че засега Миранда избягваше да говори много за себе си. Тя имаше бърз ум, съобразителност и същото сухо чувство за хумор, което Пъг си беше изработил през годините. Той й беше поверил да се грижи за дома му и тя беше влизала в повечето стаи, но не във всичките. Няколко бяха заключени и когато го попита защо е така, той й отговори, че там имало неща, който не би желал да показва на никой друг, и бързо смени темата.

Спряха пред една врата, Пъг махна с ръка и тя безшумно се отвори. Миранда разбра, че тук действа някакво заклинание, но не беше усетила никаква магия, когато преди месец бе оглеждала вратата.

В стаята имаше голямо разнообразие от пособия за гадаене. Под синя кадифена покривка беше поставен сферичен предмет и когато Пъг свали покривката, Миранда видя съвършен кристален глобус.

— Това ми е наследство от майстор Кълган, който умря преди много години. Изработено е от Алтхафайн от Карс. — Тя кимна; беше чувала името на легендарния производител на магически предмети. Когато Пъг прокара ръка над глобуса, кристалът се покри с млечнобяла пелена. Вътре в кълбото се образува непрозрачен облак с постоянно сменящи се очертания. С друг жест Пъг създаде около облака розови отблясъци.

— Този предмет осигури на Кълган първото доказателство, че имам някакъв талант — каза той тихо и добави: — Преди много, много време.

— Какво може да прави това кълбо?

— Това е уред за наблюдение и най-чудесното е, че е много чувствителен и потаен. Наблюдаваните същества би трябвало да имат много изострено чувство, за да усетят действието му. — Той се отпусна на един стол и посочи на Миранда да седне до него.

— Проблемът е, че това, което го прави много потаен и скрит, същевременно го превръща и в доста глупав уред. Ако не знаеш какво търсиш, той не може да ти помогне.

— За щастие, знам къде съм разположил всеки наблюдател. — Той направи едно движение и Миранда усети магическата вълна. Пъг продължи:

— Нека видим какво става в Махарта. Сега там би трябвало да е някъде към десет сутринта.

Той съсредоточи волята си и градът се появи в кристала, сякаш гледан от птичи поглед. Беше потънал в дим и тъмни облаци.

— Какво разклаща твоя наблюдател?

— Това е, защото се опитвам… Тук, мисля, че е тук.

Гледната точка в кълбото се смени и видяха моста от светлина над реката и армията върху него. След като го наблюдава известно време, Пъг затвори очи.

После отново ги отвори за малко.

— Едно е характерно за пантатийците: имат малко неща, които човек би нарекъл съвършено изкусни. Докато не ги атакувам пряко, не могат да разберат, че ги наблюдавам.

— Ще падне ли Махарта? — попита Миранда.

— Изглежда, че да — отвърна Пъг.

— А Калис?

— Ще се опитам да го открия — рече Пъг.

Затвори очи и сцената в кристалния глобус пак се промени. Когато погледна отново, променящите се цветове в сферата се оформиха в картина. Малка рибарска гемия, движена с гребла от двама души, в която имаше още двамина, напредваше по развълнуваните води. Пъг увеличи картината и видяха, че първият човек в лодката е Калис — гребеше със свръхчовешка сила.

— От само себе си се разбира, че трябва да му помогнем, нали? — попита Миранда.

— Трудно ще е, без да позволим на пантатийците да разберат къде сме. С някои мога да се справя. Онези, които пазят моста…

— Знам — каза тя.

Пъг я погледна.

— Ти го обичаш, нали?

— Калис ли? — Тя замълча за малко. — Да, в известна степен. Той е уникален и аз чувствам, че… между нас има връзка.

— Отдавна не съм изпитвал подобно нещо към някого. — Лицето на Пъг бе непроницаемо. Той погледна отново глобуса и каза:

— Бихме могли да опитаме…

Внезапно в топката блесна оранжева светлина.

— Какво е това? — попита Миранда.

— Какво е това? — извика дьо Лунвил, когато оранжевата светлина избухна от доковете.

Те упорито напредваха срещу настъпващия прилив и вече минаваха границата на устието и навлизаха в самата река. Вятърът се беше усилил, дъждът също и Ерик трябваше да изчерпва водата с все сили.

За момент никой не проговори. Въпреки старанията им да подсилят огньовете, дъждът пак ги беше угасил. Дори и най-големият пожар беше почнал да стихва. И каквато и да беше идеята на Накор, тя все още не беше дала знак за себе си. А после в далечината се чу глух тътен, миг по-късно последван от огромен сноп бяла енергия, която се стовари надолу от моста към центъра на корабостроителниците.

Огромно кълбо оранжев пламък се издигна във въздуха, последвано от виеща се дебела колона черен пушек. Звукът от експлозията отекна болезнено в ушите им въпреки разстоянието, момент по-късно вълна от нагорещен въздух ги удари като ураганен пристъп.

— Греби! — кресна Калис.

Ерик усилено изчерпваше водата от гемията, но обърна глава и погледна назад. Шо Пи също гледаше напрегнато натам.

— Вижте! — кресна той, когато тънка стрела от синя светлина се издигна от доковете и удари предния край на светлинния мост.

За броени секунди друг могъщ енергиен удар се стовари върху района на пристанището, като взривяваше здания и опожаряваше всичко. Два кораба, закотвени на брега за предстоящ ремонт, които до момента не бяха повредени, потънаха в огън.

Сега половината корабостроителница беше обхваната от силни пожарища, достатъчно горещи, за да не може силният дъжд да загаси пламъците. Калис и дьо Лунвил налягаха на греблата. След няколко минути друга синя светкавица отново удари магическия мост.

Третият удар отгоре беше мощен колкото първите два, взети заедно, и всичко по крайбрежието лумна в пламъци.

— Накор! — внезапно се изсмя дьо Лунвил.

Дори Калис не можеше да скрие учудването си.

— Но той каза, че не разполага с никаква магия срещу моста — обади се Ерик.

— Но те не знаят това — рече дьо Лунвил и посочи с брадичка моста, който вече почваше да се извива надолу към Махарта. — Каквото и да прави, те мислят, че е опит за нападение, и така свършват работата вместо нас! Ще опожарят половината град, докато се опитват да опекат малкия лудльо!

Внезапно Ерик започна да се смее. Не можеше да се спре. Представи си дребния мъж, който танцува от място на място, като по някакъв начин избягва разрушителната мощ, стоварвана от пантатийците върху него.

— Това е илюзия — каза Шо Пи. — Змиежреците са готови за битка, те не се занимават с въпроса дали това е само илюзия. Действуват, като че ли е истинско нападение.

Друга синя стрела се отправи към небето и друг гръмовен отговор я последва, и по-голямата част от крайбрежния район на града избухна в пламъци.

— Богове! — прошепна Ерик. — И как ще се измъкне от всичко това?

Миранда внимателно гледаше блестящата картина в глобуса.

— Какво все пак става там?

— Някой е създал впечатление у пантатийците, че са контраатакувани, и те изразходват голяма част от енергията си, опитвайки се да разрушат това, което се опитва да им се противопостави.

— Можем ли да помогнем?

— Това, което става, — каза Пъг, — ме кара да мисля, че бих могъл да пробутам нещо, което ще направи живота на Изумрудената кралица ад. — Той затвори очи и Миранда усети как силата се стича към него. После Пъг леко помръдна устни и подобно на музика в помещението се завихриха могъщи енергии.

Миранда се облегна, за да наблюдава и да чака.

Всеки път, когато пламъците избухваха с нова сила и Ерик решаваше, че Накор най-накрая е загинал, друга синя стрела удряше по моста и отново кълбо от адски огън връхлиташе върху града. Сега цялата крайбрежна ивица беше в пламъци — от залива на корабостроителницата до главното пристанище. Когато поеха по реката към океана и пресякоха надигащата се приливна вълна при входа на пристанището, можаха да видят как грамадните кораби пламтят в сухите докове. Ерик се опитваше да не мисли за Ру, останал в средата на този огромен пожар, сред паникьосаната тълпа, която нямаше друг изход, освен да се хвърли във водите на пристанището.

Минаха зад опасните крайбрежни скали и заплуваха покрай дългия вълнолом, по който бяха влезли в града. Ерик забеляза някакво движение и викна:

— Какво е това там?

В проливния дъжд се виждаше трудно, но Калис отвърна:

— Някои от нашите хора.

Каза на Шо Пи да се приближи колкото се може по-близо към скалите. Ерик се вгледа по-внимателно и забеляза, че това са трима мъже от онези, които се бяха загубили в нощта, когато преминаваха реката. Единият изглеждаше сериозно ранен, а другите двама трескаво махаха с ръце.

— Трябва да доплувате — викна им Калис. — Опасно е да се приближаваме повече до вълнолома.

Мъжете кимнаха и единият веднага се хвърли във водата. Другият прихвана ранения и двамата внимателно заплуваха към гемията.

Единият от мъжете беше Джедоу и Ерик се зарадва да го види. Но от неговата група беше останал само Шо Пи. Ру и Луис не бяха между хората на скалите. Нито път Грейлок.

Докато Калис се готвеше отново да грабне греблата, Ерик дочу нещо.

— Чакайте! — каза той и отново впери поглед към вълнолома.

Една фигура се приближаваше на бегом към тях, като лъкатушеше между камънаците. Сякаш товар падна от раменете на Ерик — това беше дребният му приятел. Ру тичаше към тях и махаше с ръце.

— Виждаме те! — викна Ерик и също замаха с ръка.

Ру се приближи по вълнолома колкото се може по-близо до лодката и внимателно навлезе в бурната вода. В същото време, без да се замисля, Ерик скочи през борда и заплува насреща му.

Съвсем изтощен преди минути, сега той беше почувствал нов прилив на сили, заради радостта от срещата си с Ру, и бързаше да помогне на по-слабия си приятел: размахваше ръце във водата с всичките сили, които имаше. Стигна до дребния младеж и почти го повлече, почти го вдигна на гръб и заплува обратно към гемията.

Хвърли Ру вътре, надигна се над перилата и остави другите да му помогнат да се изкачи. Друсна се на дъното на гемията и попита:

— Какво те забави?

— Някакъв проклет кон ме срита и едва не ми счупи крака. — Той се отпусна на дъските. — Знаех, че ако някой успее да се измъкне от пристанището, може би ще мине оттук. Ето ме и мен.

— Умно — каза дьо Лунвил. Двамата с Калис вече гребяха. — Сега започвай да изчерпваш водата.

— Какво да правя? — попита Ру.

Ерик посочи ведрото на дъното на гемията.

— Взимаш го, пълниш го, после го изливаш през борда.

— Ама аз съм ранен — протестира Ру.

— Сърцето ми кърви за тебе. Изчерпвай!

Като огледа гемията, където нямаше човек без рана, Ерик попита:

— Знаеш ли нещо за Натомби и Грейлок?

— Натомби загина — каза Ру. — Един войник го удари изотзад, докато той се опитваше да се справи с друг. Не съм виждал Грейлок, откакто започнахме да се изтегляме от пристанището.

— Говорете си колкото искате, но почвайте веднага да изчерпвате — каза дьо Лунвил.

Ру измърмори нещо под нос, но взе ведрото, напълни го с вода, събрана на дъното на гемията, и я изля през борда.

Във въздуха се появи някаква нова сила и пеещ звук накара всички да погледнат към града. Гребяха повече от час, бяха се отдалечили доста от входа на пристанището и вече можеха да намалят малко темпото. Сега се обърнаха на северозапад и се насочиха покрай брега към Града на Змийската река.

Мостът от светлина почти беше приближил другия бряг и сега армиите го изпълваха от единия до другия край. Но странният тревожен звук, достатъчно силен, за да накара мъжете в лодката да се намръщят, се ширна навсякъде и макар че не можеха да видят толкова отдалеч, Ерик си помисли, че това е доста мъчително и за хората върху моста.

После мостът внезапно изчезна.

Ру ахна.

Момент по-късно се чу оглушителен тътен и стена от горещ въздух ги удари, донасяйки някакво плющене, по-силно и от рева на морето.

— Някой премахна моста — каза Шо Пи.

Дьо Лунвил се разсмя. Гаден, мръснишки смях. Ерик го погледна и попита:

— Какво има?

— Как мислите, онези сааурци на моста знаят ли да плуват?

Джедоу се ухили до уши и каза:

— Колкото висок беше този мост, питам се знаят ли и да летят.

— Май бяха поне няколко хиляди, нали? — намигна Ру.

— Колкото повече, толкова по-добре — каза дьо Лунвил. — Сега, момчета, някой трябва да дойде и да ме смени. — И внезапно се захлупи по очи.

Ру и Шо Пи го преместиха, а Ерик зае мястото му.

— Беше ранен в ръката — обясни Ерик.

Шо Пи внимателно прегледа сержанта и каза:

— И тук, от тази страна на гърдите. Загубил е много кръв.

Джедоу пое лоста на кормилото и Калис каза:

— Мисля да гребем до зори, после ще слезем на брега. Така ще бъдем далеч по-напред от всички, които отпътуваха след нас, и може би ще намерим място да починем малко.

— Капитане! — изправи се Шо Пи.

— Какво има?

— Мисля, че виждам кораб — каза исаланецът и посочи напред.

Калис спря да гребе и се обърна да види. Едно бяло петно се очертаваше на фона на тъмните димни облаци.

— Надявам се да са приятелски настроени — каза Ру.

След момент Калис се обърна и не се опита са скрие широката си усмивка.

— Да благодарим на боговете! Това е „Рейнджър“!

— О, направо ще разцелувам капитана — каза Джедоу.

— Стига де! — обади се Ру. — Нали искаме да ни вземе, а не да побегне от теб.

Мъжете се разсмяха. Калис каза:

— Започвайте да размахвате неща, които да привлекат вниманието им.

Мъжете се изправиха и започнаха да размахват мечове, като се опитваха да уловят последните слънчеви лъчи, колкото и слаби да бяха те, и да ги отразят върху стоманата. Други пък въртяха във въздуха ризите си.

Накрая корабът започна да завива към тях. След известно време, което им се стори безкрайно, се приближи достатъчно и един мъж от носа извика:

— Вие ли сте, лорд Калис?

— Прати помощ! Имам ранени.

Корабът забави хода си и моряците се спуснаха по въжени стълби, като помогнаха на ранените бойци да се качат на борда. Гемията беше оставена да се носи по вълните и след като бяха вече на борда, капитанът дойде и каза:

— Радвам се да ви видя.

Очите на Ерик се разшириха.

— Ваше височество — прошепна той.

Николас, принцът на Крондор, каза:

— Тук съм само адмирал.

— Как убедихте краля да ви позволи да тръгнете на път? — попита Калис.

— Щом „Рейнджър“ се върна с разузнавателните данни, които бяхте изпратили, казах на Боррик, че тръгвам. В Крондор е Ерланд, заедно с Патрик, и действа като регент — сега и двамата сме там, където трябва да бъдем. По-късно ще ти разказвам за дворцовите интриги. Сега слезте долу и си намерете сухи дрехи за преобличане.

Калис кимна.

— Трябва бързо да се отдалечим оттук. Има много неща за разказване.

— Господин Уилямс! — викна принц Николас.

— Слушам, сир?

— Обърни към морето и вдигни всички платна. Поемаме за вкъщи!

— Слушам, сир! — дойде отговорът.

Ерик беше сигурен, че долови облекчение в гласа на стария моряк. Заведоха ги долу и младежът в полусъзнание усети, че някой го съблича и го слага на топла койка. Събуди се чак на другата сутрин.

— Възползува се от възможността — каза Миранда.

— Не твърде много. Не повече от това, което ми предоставиха обстоятелствата — усмихна се Пъг. — Всичко, което направих, бе да ги раздразня. Градът вече беше в ръцете им.

— А по-нататък?

— Ще продължим да чакаме — каза Пъг и за миг тя го видя раздразнен от необходимостта да прави това. — Когато кралицата е готова да направи следващия си ход и като ни покаже как ще се разпореди с нещата, ще знаем какво да правим.

— Мисля си — каза Миранда, — че трябва да попътуваме.

— Къде?

— Някъде, където е топло и приятно и има празни плажове. Заключени сме между тия книги тук вече месеци и не сме по-близо до това да открием ключа към загадката.

— Тук грешиш, скъпа — каза Пъг. — От известно време вече знам къде е ключът. Ключът е Черният Макрос. Проблемът е къде се намира проклетата ключалка.

Миранда стана, приклекна до него, сложи ръцете си на раменете му и каза:

— Защо да се безпокоим за по-нататък? Имам нужда от почивка. А също и ти.

— Знам точното място — засмя се Пъг. — Топли плажове, малко развлечения — ако канибалите не те забележат — и ще може да се отпуснем.

— Хубаво — отвърна тя и леко го целуна по бузата. — Ще си приготвя нещата.

Когато Миранда излезе, Пъг се отпусна на стола си и се замисли за тази странна жена. Лекото докосване на устните й беше малък жест, но го развълнува и той знаеше, че това е открита покана, може би отдавна назряло решение. Не беше намерил време да се свърже с жена, откакто съпругата му беше починала, преди близо трийсет години. Беше имал любовници, но те бяха жени за мимолетно развлечение. Миранда може би беше нещо съвсем друго.

Внезапно се усмихна и се изправи — осъзна, че именно един такъв самотен плаж е идеалното място, за да открие нейните съкровени тайни. По това време на годината северният голям архипелаг беше прекрасно място и там имаше много повече пустинни острови, отколкото населени.

Когато се върна в покоите си, Пъг почувства бодрост в стъпките си, бодрост, каквато не бе усещал от времето, когато беше младо момче, и внезапно разбра, че бедите на този свят са някъде далеч от него, поне за известно време…

Ерик гледаше белите вълни от двете страни на носа. Ру му бе съобщил какво е станало: принц Николас беше тръгнал от Крондор със завърналия се „Фрийпорт Рейнджър“ и бе поел лично командването на операцията. Беше прочел докладите, написани и изпратени му от Калис след първата среща с Хатонис, и беше в течение на придвижването на противника. Беше оставил „Тренчард Отмъстителя“ закотвен край Града на Змийската река и се беше спуснал покрай брега — смятал, че е възможно Калис и хората му да поемат именно по този маршрут.

Беше престоял в пристанището на Махарта един месец и когато агентите в града му бяха донесли за приближаването на противника и за предстоящото блокиране на пристанището, беше вдигнал котва и отплувал напук на градските стражи и ядосаните пристанищни служители. После „Рейнджър“ се бе изплъзнал от един преследващ ги патрулен съд и бе стоял в открито море около седмица.

Когато забелязали първите димни облаци от битката, Николас дал заповед да се прикрият до крайбрежната линия, толкова близо, колкото позволява релефът на района, за да наблюдават какво става на брега. Отново се беше приближил към пристанището, за да огледа обстановката по-добре — и тогава бяха срещнали рибарската гемия с остатъците от дружината на Калис.

Дьо Лунвил излезе на палубата — гърдите и ръката му бяха превързани — и застана до Ерик.

— Как е?

— Добре — вдигна рамене Ерик. — Всички си почиват. Още съм скапан, но ще се оправя.

— Справи се добре — каза дьо Лунвил.

— Направих каквото можах — отвърна Ерик. — Какво ще правим сега?

— Сега ли? — Дьо Лунвил го погледна учудено. — Нищо. Връщаме се у дома. Отиваме до Града на Змийската река, съобщаваме на старейшините на клана всичко, което знаем, в случай че Хатонис и Праджи не са стигнали дотам, после се качваме на „Тренчард Отмъстителя“ и поемаме към Крондор. И когато пристигнем, си вече свободен човек.

Ерик замълча за момент, после каза:

— Това е странна мисъл.

— Какво е странното? — намеси се Ру, пристъпвайки зад тях, и се прозя. — Не вярвах, че ще доживея деня, когато ще се събудя на борда на кораб.

— Току-що казвах, че да си свободен човек ми звучи някак си необикновено — отвърна Ерик.

— Понякога още усещам примката около врата си — каза Ру. — Знам, че не е там, но пак я усещам.

Ерик кимна.

— Питах се какво планирате да правите след това, вие двамата? — каза дьо Лунвил.

Ерик вдигна рамене, но Ру се обади:

— Има един търговец в Крондор, с грозна дъщеря. Мисля да се оженя за нея и да забогатея.

Дьо Лунвил се разсмя. Ерик само поклати недоверчиво глава.

— Говориш за Хелмут Гриндъл, нали?

— Точно за него — каза Ру. — Имам план, който ще ме направи богат за година, най-много две.

— И какъв е той? — попита дьо Лунвил.

— Ако ви разкажа и кажете на някой друг, тогава какво ще бъде моето предимство?

— Сигурно никакво. — Сега сержантът беше истински развеселен. После се обърна към Ерик. — А ти?

— Не знам — каза младежът. — Ще се върна в Рейвънсбърг да видя мама. После ще видя.

— Смятам, че няма да ви обидя, момчета, като ви кажа, че ви очаква награда в злато.

Ерик се усмихна, а очите на Ру светнаха от възторг.

— Достатъчна сума, за да откриеш ковачница — допълни дьо Лунвил.

— Това ми изглежда като далечна мечта — каза Ерик.

— Добре — допълни сержантът. — Чака ни дълъг път и ще можеш да си мислиш за нея. Но имам и предложение.

— Какво? — попита Ерик.

— Тази битка беше само една от многото, нищо повече. Те са ранени, но са далеч от гибелта си. Това, че изгорихме доковете, ни даде няколко години допълнително. Може би пет или шест, според Калис, после отново ще почнат бързо да строят кораби. Хатонис и другите ще водят бойни действия, като периодично ще нападат товарите с дървени трупи, които ще бъдат смъквани от планините, и ще потопяват баржите в реките; това ще ги забави допълнително, но така или иначе флотилията ще бъде построена. Имаме агенти по цялата територия и ще подпалим някои от корабите и за кратко време ще ги изтормозим доста, но рано или късно…

— Те ще се появят — довърши Ерик.

— През Безкрайното море право в Горчивото море, пред вратите на Крондор. — Той махна към Махарта, която вече не се виждаше. — Помислете какво ще стане, ако това се случи с града на принца.

— Неприятна мисъл — съгласи се Ру.

— Ние с Калис имаме да вършим доста работа. И ми трябва ефрейтор.

— Ефрейтор ли? — каза Ерик.

Ру се ухили.

— Имаш закваска, момче, макар че не си се обучил достатъчно. По дяволите, Чарли Фостър беше добродушен младеж, според общоприетите схващания, преди да се занимая с него. Две години с мен и ти ще плюеш клинци и ще пикаеш мълнии!

— Да служа в армията ли?

— Това не е точно армия — каза дьо Лунвил. — Николас ще даде на Калис мандат, подписан лично от краля. Ще създадем войска, невиждана досега. Ще ги обучаваме и ще ги школуваме и като свършим, ще разполагаме с най-добрите бойци в историята.

— Не съм сигурен — каза Ерик.

— Помисли си. Това е важна работа.

— Малко съм уморен от убиване засега, сержант — отвърна Ерик.

Дьо Лунвил понижи глас и продължи твърдо, но тихо:

— Това е, защото работата е важна и ти си тъкмо човекът за нея. Ние ще подготвим бойците си да оцеляват.

Той потупа младежа по рамото.

— Пътуването е дълго. Имаме много време за разговори. Сега ще отида да си почина.

Ерик и Ру го гледаха как се отдалечава. После Ру се обади:

— Ще приемеш службата, така ли?

— Вероятно — отвърна Ерик. — Не знам дали искам да съм войник до края на живота си, но може би имам заложби за това и по някакъв начин то ме привлича, Ру. Вкъщи никога не съм усещал нещата по този начин. Винаги съм бил „копелето на барона“ или „синът на оная лудата“. — Той замълча за момент, после каза: — В армията на Калис просто ще бъда ефрейтор Ерик. — Усмихна се. — Освен това нямам амбицията да стана богаташ като теб.

— Тогава ще забогатея и за двама ни.

Ерик се засмя, после двамата останаха смълчани за момент, като осмисляха простия факт, че са оцелели и могат да мислят за бъдещето си.

ЕПИЛОГ

НОВА СРЕЩА

Пътникът присви очи.

На склона над пътя седеше човек и свиреше на тънка червена свирка… но лошо.

Пътникът се подпря на патерицата, с която си помагаше при ходенето. Накуцването му се дължеше на лоша рана от меч в бедрото, започнала току-що да зараства. Той вдигна шапката си и прокара пръсти през косата си. Човекът на склона започна да ръкомаха.

Оуен докуцука по-близо и каза:

— Здравей, Накор.

— Здрасти, Грейлок! — викна дребният мъж и се спусна по склона. Крайбрежният път беше задръстен от бегълци към далечния Град на Змийската река.

Прегърнаха се и Накор каза:

— Не се ли оттегли с останалите?

— Не знам кой е успял да се измъкне — отвърна другият, като премести патерицата си, за да се опре по-удобно на земята. Накор приклекна до него и прибра свирката си в неизменната торба, преметната през рамото му.

— Повечето не успяха — каза Накор. — Видях една гемия и си помислих, че Калис е в нея, почти сигурен бях. И някои от другите. Видях и кораб, но бяха прекалено далеч от мен, за да ме забележат.

— Значи все пак някой ще отнесе вестите до принца на Крондор, така ли?

— Със сигурност — каза Накор и се усмихна.

— Какво правиш сега?

— Упражнявам се на свирката и си отдъхвам. Тръгнал съм към Града на Змийската река.

— Имаш ли нещо против, ако продължа заедно с теб? — попита Грейлок. — Имам предвид, че мога да те забавя.

— Всичко е наред — отвърна Накор. — И без това загубих достатъчно време.

— Какво се случи с теб? — попита Грейлок. — Аз попаднах в блъсканицата, когато всички се опитваха да стигнат до устието на реката. Намерих кон, но ме свалиха, после един стражник се нахвърли с меча си върху мен. — Той кимна към крака си. — Едвам успях да се измъкна от града. Нещо се случи с нашествениците, така че успях да продължа. Крих се няколко дни, докато раната на крака ми не зарасна достатъчно, за да мога да продължа. — Той разтри подутия си крак. — Не знам какво се случи там, в града, но някой им направи страшен номер по време на атаката им.

— Пъг от Звезден пристан — каза Накор. — Мисля, че номерът беше негов. Бухна ги всичките в реката. Беше страхотно. Не можах да наблюдавам достатъчно добре, защото трябваше да се пазя от огъня.

— Ти ли беше причината за повечето неща, които се случиха в града?

— Да, за доста от тях. Един изтъркан номер. Накарах пантатийците да свършат работата вместо мен.

— И как успя да се измъкнеш от това ужасно изтребление?

— Открих тунела, за който говорих с Калис — тунела към западните покрайнини и крепостта. Повечето от защитниците й вече бяха избягали.

— Много хитро — каза Грейлок. — Я чакай, малко. Ако си бил от другата страна на реката, как успя да… — Грейлок отстъпи на крачка от Накор. — Защо не ми разкажеш за това, докато вървим?

— Добре — ухили се Накор. — Ако побързаме, можем да стигнем до Града на Змийската река преди Калис и другите да отпътуват за вкъщи.

— Сигурен ли си, че са оцелели?

— Знаеш ли кой беше корабът, който видях преди няколко дни? — каза дребният мъж и махна с ръка към морето. — „Фрийпорт Рейнджър“; ако наистина съм видял Калис в оная гемия, тогава те са живи и здрави и са се отправили натам. — Той посочи на североизток. — Към Града на Змийската река. Ще имат разговори със старейшините на клана, ще изготвят планове и така нататък. Ако не се размотаваме, ще ги намерим там.

— Мислиш ли, че можем да откраднем коне? — попита Грейлок.

Накор само се усмихна, бръкна в торбата си и попита:

— Искаш ли портокалче?

ВЪЗХОДЪТ НА ТЪРГОВЕЦА ПРИНЦ

РАЗКАЗ ЗА РУ

Тази книга е посветена

на Даян и Дейвид Кларк,

добрите приятели

СПИСЪК НА ДЕЙСТВАЩИТЕ ЛИЦА

Азис — сержант от Шамата

Агларана — кралица на елфите в Елвандар, жена на Томас, майка на Калин и Калис

Алфред — ефрейтор от Даркмоор, по-късно войник на Калис

Бетси — прислужница на хана „Седемте цветя“

Боррик — Крал на Островното кралство, близнак на принц Ерланд, брат на принц Николас, баща на принц Патрик

Брайън Дънстин — Мъдреца, водач на Шегаджиите, познат също като търговец на име Лизли Ригър

Винси, Джон — търговец от Сарт

Галайн — елф от Елвандар

Гамина — осиновена дъщеря на Пъг, сестра на Уилям, жена на херцог Джеймс, майка на Арута

Гапи — генерал в армията на Изумрудената кралица

Гастон — търговец на каруци от Рейвънсбърг

Гневливия — наемник на служба при Миранда в Пътя на световете

Гордън — ефрейтор от Крондор

Грейвс, Катерина, наричана Кити — крадла от Крондор

Грейлок, Оуен — капитан на служба при принца

Гриндъл, Карли — дъщеря на Хелмут, по-късно жена на Ру, майка на Абигейл и Хелмут

Гриндъл, Хелмут — търговец от Крондор

Гуен — момиче от Рейвънсбърг

Гюнтер — чирак на Натан

Джамила — собственичка на „Следата на бялото крило“

Джедоу Шати — член на дружината на Калис

Джеймс — херцог на Крондор, баща на Арута, дядо на Даш и Джими

Джеймсън, Арута — лорд Венкар, барон, син на херцог Джеймс

Джеймсън, Дашел (Даш) — малкият син на Арута, внук на херцог Джеймс

Джеймсън, Джеймс (Джими) — големият син на Арута, внук на херцог Джеймс

Джейкъби, Рандолф — син на Фредерик, брат на Тимъти, съпруг на Хелън

Джейкъби, Тимъти — брат на Рандолф, син на Фредерик

Джейкъби, Фредерик — основател на търговската фирма „Джейкъби и синове“

Джейкъби, Хелън — жена на Рандолф

Джефри — каруцар на „Джейкъби и синове“

Ейвъри, Абигейл — дъщеря на Ру и Карли

Ейвъри, Дънкан — братовчед на Ру

Ейвъри, Рупърт, наричан Ру — млад търговец от Крондор, син на Том

Ейвъри, Том — баща на Ру

Ейвъри, Хелмут — син на Ру и Карли

Ерланд — брат на краля и на принц Николас, чичо на принц Патрик

Илейн — момиче от Рейвънсбърг

Истърбрук, Джейкъб — търговец в Крондор

Истърбрук, Силвия — дъщеря на Джейкъб

Каралайн — вдовстваща херцогиня на Саладор, леля на краля

Калиед — управител на магьосническата академия в Звезден пристан

Калин — елф, наследник на трона на Елвандар, брат на Калис, син на Агларана и крал Айдан

Калис — известен като Орела на Крондор, специален агент на принца на Крондор, херцог от кралския двор, полуелф-получовек — син на Агларана и Томас; брат на Калин

Кроули, Брандън — търговец от кафене „Барет“

Курт — келнер в „Барет“, грубиян

Луис де Савона — бивш войник, сътрудник на Ру

Лендер, Себастиан — нотариус и правист в кафене „Барет“

Мило — ханджия от Рейвънсбърг, баща на Розалин

Миранда — магьосница, съюзница на Калис и Пъг

Маккелър — главен келнер в „Барет“

Накор — исаланец, картоиграч, магьосник, приятел на Калис

Пъг — магьосник, херцог на Звезден пристан, роднина на краля, баща на Гамина и Уилям

Патрик — принц на Крондор, син на крал Боррик

Ривърс, Алистер — съдържател на „Щастливия скокльо“

Робер дьо Лунвил, наричан Боби — старши сержант в Пурпурните орли на Калис

Розалин — дъщеря на Мило

Рудолф — пекар от Рейвънсбърг, мъж на Розалин

Танерсън, Сам — крадец от Крондор

Томас — военачалник на Елвандар, съпруг на Агларана, баща на Калис; носител на въоръжението на Ашен-Шугар, последният от Господарите на драконите

Уилям — дворцов съдия на Крондор, син на Пъг, брат на Гамина, дядо на Джими и Даш

Фадавах — генерал, главнокомандуващ армиите на Изумрудената кралица

фон Даркмоор, Ерик — воин от Пурпурните орли на Калис

фон Даркмоор, Манфред — барон фон Даркмоор, природен брат на Ерик

фон Даркмоор, Матилда — баронеса фон Даркмоор, майка на Манфред

Фрида — майката на Ерик

Хоен, Джон — управител на „Барет“

Хюм, Стенли — търговец от „Барет“

Чалмес — управител на магьосническата академия в Звезден пристан

Язон — келнер в „Барет“, по-късно съдружник на „Ейвъри и синове“ и в компания „Горчиво море“

Откакто свят светува, у нас пара̀та прави,

лорд — от чирака дребен, сър тачен от крадеца;

тук потекло и род са лишни;

с нахалство и пари се титли придобиват.

Даниел Дефо

Из „Чистокръвния англичанин“

ПРОЛОГ

ДЕМОНИЯ

Душата изпищя.

Демонът се обърна, със зяпнала паст, разтеглена в подобие на вечна усмивка. Единственият знак за големия му възторг бяха леко разширените очи — черни орбити, приличащи на немигащия поглед на акула: плоски и безжизнени. Той погледна стъкленицата в ръцете си — единственото нещо, което притежаваше.

Тази душа беше особено активна и демонът бе имал късмета да я намери и запази. Сложи стъкленицата под брадичката си, притвори очи и почувства енергията, излъчвана от нея. Душевният мир на това създание не познаваше нищо, което можеше да се нарече щастие — само продължителни състояния на страх или гняв, но избликът на чувство все пак приличаше на щастие. Всеки път, когато душата в стъкленицата се бунтуваше, енергията, отделяна от нея, изпълваше съзнанието на малкия демон с нови представи и идеи.

Демонът се огледа, внезапно разтревожен, че по-големите му събратя могат да му отнемат играчката. Това беше една от многото зали в огромния дворец на Сибул, столицата на вече унищожената раса на Сааур.

Но демонът знаеше, че разрушението не бе застигнало избягалите през магическия портал. Почувства как гневът му се връща и предишното чувство бързо го напусна. Понеже беше малък, демонът не бе интелигентен, а само хитър и ловък, и не можеше да разбере защо се придава такова значение на бягството на малка част от почти изтритата от лицето на планетата раса. Но очевидно бе така, защото господарите на демоните от всички краища на равнината се бяха събрали на изток от град Сибул и разглеждаха мястото на затворения сега разлом, през който бяха избягали оцелелите сааурци.

Господарите на Петия кръг се бяха опитали да отворят портала и успяха да го задържат достатъчно, за да промушат мъничкия демон преди разломът отново да се затвори, като запечата пролома между двата свята и остави слабичкия демон от другата му страна. Големите демони дълго се съвещаваха как да отворят отново цепнатината и да проникнат в новия свят.

Демонът се скиташе из залите, без да обръща внимание на опустошенията. Гоблени, работени десетилетия, бяха смъкнати от стените, напоени с кръв и мръсотия и разкъсани. Демонът настъпи ребро на сааурец и разсеяно го ритна встрани. Накрая стигна до тайната стая, която беше обявил за своя, докато войнството на Петия кръг останеше на тази студена планета. Да се напусне демонското царство бе ужасно преживяване, мислеше си младият демон. Това бе първото му пътуване до този свят и той не беше сигурен, че си заслужаваше мъките по преминаването.

Пиршеството беше славно; никога не беше виждал толкова храна, макар че можеше да се добере само до останките от гуляя, изхвърляни от най-могъщите от воинството, след като се натъпчеха. Но остатъци или не, демонът бе изял много и бе пораснал. А това му създаваше проблеми.

Седна и се опита да намери удобно положение за променящото си се тяло. Пиршеството беше продължило близо година и мнозина от по-малките демони бяха пораснали. Той бе израсъл по-бързо от другите, макар да не се бе развил достатъчно, за да достигне задоволителна интелигентност и полова определеност.

Демонът сведе поглед към играчката си и се засмя: тихо размърдване на огромни челюсти и свистене на въздух. Окото на смъртен не би могло да забележи нещото в стъкленицата. Демонът, който все още нямаше име, имаше късмет да улови тази особена душа. Един велик демонски капитан, почти лорд, беше загинал от мощна магия, когато великият Тугор смачка и изяде водача на сааурците. Сааурският магьосник бе достатъчно могъщ и унищожи капитана с цената на собствения си живот. Малкият демон не беше интелигентен, но беше достатъчно бърз и без колебание улови отлитащата душа, напускаща тялото на умиращия маг.

Демонът отново огледа богатството си, стъкленицата за души, и я прибра. Душата на мага му отвърна с блъскане, доколкото би могло да се каже, че някой без тяло може да блъска.

Демонът знаеше, че е станал много по-силен, но почти неспирното ядене привършваше. Последният сааурец беше мъртъв и изяден и сега храната на демонското воинство зависеше от все по-намаляващите животни — създания с незначителна душевна сила. Имаше някои подчинени раси, чиито пораснали деца можеха да бъдат използвани за ямите на пиршеството, но това значеше, че по-нататък растежът в този свят ще бъде слаб. Тялото му щеше да продължи да съзрява, но не достатъчно, докато не се вмъкнеха в друга реалност.

„Студено“ — помисли си демонът. Огледа просторната зала. Не подозираше за предишното й предназначение: спалня на една от многото жени на предводителя на сааурците. В родния му свят съществуваха необуздани енергии и беше страшно горещо; демоните от Петия кръг растяха като диви създания, изяждаха се един друг, докато не станеха достатъчно здрави и силни, за да се измъкнат оттам, та да служат на краля на демоните, на лордовете му и на капитаните. Този демон имаше бегли спомени за началните дни на съществуването си, помнеше само страха, гнева и случайните моменти на удоволствие, когато поглъщаше нещо.

Демонът се намести по-удобно на пода. С това променящо се тяло трудно можеше да се намести удобно. Гърбът го сърбеше и със сигурност скоро щяха да му поникнат криле — отначало малки и тънки, те щяха да заякват, докато постепенно набираше мощ. Демонът имаше достатъчно ум и знаеше, че трябва да се бори, за да постигне определен ранг. Затова трябваше по-добре да си почива. Бе имал щастието критичният период на израстването му да съвпадне с войната в този свят, когато месеци наред по-голямата част от воинството бе достатъчно заета да поглъща местните жители и не търсеше храна в собствените си редици.

Сега всички се биеха и силата на по-слабите щеше да се добави към тази на победителите, докато те изяждаха жертвите си. Всеки демон без ранг беше лесна плячка за другите, освен ако лордът или капитанът не изискваха ред и подчинение. Просто такъв беше животът на расата им и всеки паднал се смяташе за недостоен дори и за спомен. Малкият демон разсъждаваше, че трябва да има и по-добър начин за трупане на сила от откритото предизвикателство и яростната атака. Но не можеше да измисли нещо друго.

Хвърли още един поглед към някога царствената и богата зала, предназначена за удоволствия, погледна пак стъкленицата в ръцете си и притвори очи. Изхранването можеше да се затрудни, а заедно с това и растежът му, но по време на войната бе научил, че физическият ръст, макар и впечатляващ, не е толкова важен, колкото познанието. Съдържанието на стъкленицата беше богато със знания и малкият демон искаше да ги получи. Той долепи стъкленицата до челото си и мислено проникна в душата, предизвика още по-силно трептене и енергията се вля в тялото му. Зашеметяващо силно като дрогата за всеки смъртен, усещането беше между най-славните, познати в демонския свят. Младото създание почувства нещо ново: удоволствието. Скоро щеше да бъде по-умен, да знае повече и да използва нещо по-силно от животинската хитрост и ловкост, за да спечели ранг и положение.

А когато лордовете на демоните откриеха как да отворят отново портала, запечатан след бягството на сааурците, воинството на Петия кръг щеше да се премести и да има богатата възможност да се храни с оцелелите от Сааур и с другите разумни, носещи душа създания, които населяваха света на Мидкемия.

1.

ЗАВРЪЩАНЕ

Корабът влезе в пристанището.

Черен и страховит, той напредваше бавно като притаен ловец, уловил дирята на жертвата си. Издутите величествено платна на трите високи мачти насочваха военния кораб към пристана на големия град. Другите платноходи му правеха път. Макар че приличаше на голям пиратски кораб от далечните Острови на залеза, на предната мачта се вееше кралският флаг и всеки, който го зърнеше, разбираше, че братът на краля се завръща у дома.

Високо на мачтата един млад мъж работеше бързо и ловко, като обираше горното платно. Ру спря за момент да завърже и последната част към реята и погледна към Крондор.

Градът на принца се простираше край доковете, изкачваше се по хълмовете на юг и продължаваше на север, докъдето поглед стига. От приближаващия се кораб се разкриваше впечатляващ изглед. Младият човек — щеше да навърши осемнайсет на идущия Средлетен празник — мислеше за многобройните случки през изминалата година и най-вече за това, че не се бе надявал да види града отново. Но беше тук и привършваше вахтата си на високата мачта на „Фрийпорт Рейнджър“ — кораб под командуването на адмирал Николас, брат на краля на Островното кралство и чичо на принца на Крондор.

Крондор беше вторият по значение град в кралството, столица на Западните владения и седалище на принца на Крондор, наследника на трона на Островното кралство. Ру гледаше множеството малки постройки, плъзнали по хълмовете около пристанището, над които изпъкваше дворецът на принца, издигнат върху стръмен хълм точно над водите на залива. Величествената постройка се открояваше на фона на грубите сгради около пристана — складове, магазинчета, дърводелски и въжарски работилници и моряшки кръчми. Дворцовият комплекс над бедния квартал придаваше на панорамата величествен вид.

Ру наистина се радваше да види отново Крондор, защото сега беше свободен човек. Погледна за последен път към мачтата, увери се, че платното е здраво прикрепено към реите, и бързо се спусна по въжената стълба с уверени движения, придобити по време на близо двегодишното прекосяване на враждебни морета.

Струваше му се странно, че тук е пролет — за него това бе трета подред пролет без зима. Обърнатите с главата надолу сезони в земите от другия край на света бяха дали на Ру и на неговия приятел Ерик тази възможност и сега те намираха това за доста забавно и същевременно малко смущаващо.

Спусна се още по-надолу, до началото на въжената стълба на бизанмачтата. Ру не обичаше особено работата нависоко, но понеже беше един от най-дребните и ловки в екипажа, често му нареждаха да се качва горе да смъква или изпъва платната на бомбрамстенгите и на брамселите. Той сръчно се спусна по въжената стълба и леко скочи на палубата.

Приятелят му от детските години Ерик фон Даркмоор привърза нок-реята и забърза към перилата, за да разгледа корабите, с които се разминаваха. Беше почти с две глави по-висок и два пъти по-едър от Ру.

Ерик беше по-як от всички младежи в родния им Рейвънсбърг, а Ру — от най-дребните. Ерик не можеше да бъде наречен красавец — имаше открито и дружелюбно лице, което другите считаха за приятно, но и Ру не се заблуждаваше относно собствената си външност — беше най-обикновен по всички стандарти: тясно лице с близко разположени очи, бягащи неспокойно, сякаш в очакване на някаква опасност, с почти неизменен потаен израз. Но в редките случаи, когато се усмихнеше или се разсмееше на глас, от него лъхаше непосредственост и топлота и това му придаваше доста по-привлекателен вид.

„Фрийпорт Рейнджър“ се отправяше към кралския кей, разположен близо до двореца. Ерик гледаше корабите. Един от по-старите моряци се засмя и Ру го попита:

— Какво има?

— Принц Ники пак ще подразни началника на пристанището. — Ерик вдигна глава — косата му беше избеляла от слънцето — и погледна моряка, който имаше сини очи, странно контрастиращи с почернялото му от слънцето лице.

— Какво искаш да кажеш?

— Това е баркасът на началника на пристанището. — Морякът посочи. — Не намаляваме, за да ни поеме лоцман!

— Адмиралът е добър ученик — разсмя се морякът. — Учителят му, старият адмирал Траск, правеше същото, но поне позволяваше на лоцмана да се качи на палубата, че да може да го дразни лично, като не му разрешава да поеме руля до пристана. Адмирал Ники е брат на краля, така че въобще не се интересува от тези формалности.

Ру и Ерик погледнаха нагоре и видяха, че старите моряци чакат да спуснат последните платна по команда на адмирала. Обърнаха се към палубата на кърмата и видяха Николас, бивш принц на Крондор и настоящ адмирал на Кралската флота на Запада да подава сигнал. Незабавно старите опитни ръце дръпнаха тежките платнища и ги привързаха към реите. След секунди Ру и останалите на палубата усетиха как скоростта намалява. Приближаваха кралския пристан, разположен точно под двореца на принца.

Скоростта на „Рейнджър“ продължи да намалява, но Ру смяташе, че все още се движат доста бързо. По-старият моряк като че ли прочете мислите му.

— Сега ще тласнем много вода към кея и тя ще ни отблъсне обратно, докато приближаваме пристана, като ни забави почти до пълно спиране, макар че сглобките ще изскърцат малко. — Той се приготви да хвърли дебелото въже към хората на кея. — Хайде помагайте!

Ру и Ерик грабнаха други две въжета и зачакаха командата.

— Хвърляй! — викна Николас и Ру метна дебелото въже на един мъж на пристана, който ловко го овърза за голям железен кнехт. Както ги предупреди старият моряк, когато приближиха борд до пристана, железните планки започнаха да скърцат и дървеният обков подаде, но носът се отдръпна от каменния кей и грамадният кораб спря с едно-единствено движение и като че ли въздъхна с облекчение, че се е прибрал у дома.

— Чудя се — обърна се Ерик към Ру — какво ли ще каже началникът на пристанището на адмирала.

Ру погледна замислено към Николас, който бе тръгнал към главната палуба. За пръв път беше видял принца на процеса, който се водеше срещу него и приятеля му за убийството на природения брат на Ерик — Стефан. За втори път го беше видял, когато те двамата, заедно с другите оцелели от наемническата дружина, се бяха качили на командвания от него кораб в крайбрежните води до град Махарта. Бяха служили на адмирала по обратния път за дома.

— Може би няма да каже нищо — сподели мнението си дребният младеж. — Просто ще се прибере и ще се напие.

Ерик се засмя. Той също бе разбрал, че принц Николас е мъж със спокоен и твърд характер, с авторитет. Би могъл да притесни до сълзи подчинените си само с поглед, без нито една дума, черта, присъща и на Калис — капитана на дружината „Пурпурните орли“, където бяха служили приятелите.

От големия първоначален военен отряд, наброяващ стотици воини, бяха оцелели по-малко от петдесет. Шестима избягаха с Калис и се качиха на кораба още при Махарта, други се бяха пръснали безразборно и някак си бяха успели да се доберат до Града на Змийската река преди „Фрийпорт Рейнджър“ да отплува за Крондор. Другият кораб на Николас — „Тренчард Отмъстителя“ — беше останал в пристанището на Града на Змийската река още месец — в случай, че и други хора от дружината на Калис успеят да стигнат до сборния пункт. Когато корабът вдигнеше котва, щяха да смятат неявилите се за мъртви.

Спуснаха трапа и Николас и Калис слязоха първи. На пристана ги чакаше принц Патрик — владетел на Крондор, чичо му принц Ерланд — брат на Николас, както и няколко представители на благородническия двор на Крондор.

— Не са достатъчно за едно шумно посрещане, нали? — рече Ерик.

Ру само кимна. Мнозина загинаха, за да може да се пренесе у дома важната информация, която Николас съобщаваше на племенника си. И в най-добрия случай, доколкото Ру знаеше, това беше ограничена информация. Той отново насочи вниманието си към царственото семейство.

Николас, бившият принц на Крондор, предал короната на племенника си, който бе дошъл от столицата на Островното кралство, за да поеме властта, не изглеждаше като брат си. Косата на Ерланд беше почти сива, но все още червенееше достатъчно, за да напомня първоначалния цвят. Николас, който все още не се бе прошарил, беше чернокос мъж, с характерно, волево лице. Патрик, новият принц на Крондор, беше нещо средно между двамата си чичовци — с по-тъмна кожа от тях, но косата му беше кестенява. Имаше нещо от могъщото тяло на Ерланд, а също и от гъвкавостта на Николас.

— Да — съгласи се Ру, — прав си; няма да има много церемонии.

— Скоро ще разберат, че оттук нататък трудно ще печелят слава и победа — каза Ерик. — Принцът и чичо му може би с еднаква тревога очакват да чуят какво ще им съобщят Калис и Николас.

— Нищо добро и утешително — въздъхна Ру. — Това е кървава работа и ще става още по-лоша.

Приятелско шляпване по гърба ги накара да се обърнат. Зад тях стоеше Робер дьо Лунвил, усмихнат по начин, който доскоро ги караше да очакват най-лошото. Но вече знаеха, че е израз на най-нежната страна от характера му. Беше подстригал почти до кожа оредяващата си коса, но имаше нужда и от бръснене.

— Накъде, момчета?

Ру разтърси кесията със злато на колана си.

— Бих искал чаша хубава бира, милувка на лоша жена, а грижата за утрешния ден ще оставя за утре.

— Размислих и приемам предложението ви, сержант — каза Ерик.

— Добре. Ела утре по обяд в канцеларията на лорд Джеймс — каза дьо Лунвил, сержантът на дружината. Той бе предложил на Ерик място в армията — в специалната дружина, ръководена от Калис, загадъчния получовек, съюзника на принц Николас. — Ще кажа на стражата при дворцовата порта да те пусне.

— Нашият принц е внушителен човек — каза Ру, загледан в хората, събрани на пристана.

— Разбирам какво имаш предвид — каза Ерик. — Той и баща му изглеждат така, както подобава на величия.

— Никога не позволявайте да ви подведе рангът им, момчета — каза дьо Лунвил. — Ерланд и нашият крал, а и синовете им, са прекарали доста време на северните граници, за да се сражават с таласъмите и Братството на Тъмната пътека — той употреби нарицателното име за моределите — тъмните елфи, живеещи в далечната част на планините, наречени Зъбите на света. — Чувал съм, че веднъж кралят имал сериозни премеждия долу в Кеш, схватка с търговците на роби или нещо такова. Както и да е, у обикновените хора кралят е оставял само добро впечатление.

— Не сме имали разглезен крал от времето на Родерик, преди старият крал Луам да се качи на трона, а това е станало преди да се родя — продължи той. — Това са корави мъже, прекарали доста време във войни, и трябва да минат няколко поколения преди някой от династията да бъде отново мек и изнежен. Може би капитанът ще може да види това. — Нещо в гласа му издаваше силни чувства; Ру вдигна поглед към сержанта и се опита да проумее на какво се дължи това, но истинското настроение на дьо Лунвил отново бе скрито зад широка усмивка.

— Какво си се замислил? — попита Ерик най-добрия си приятел.

— Колко странни могат да бъдат понякога семействата — отвърна Ру като посочи малката група на пристана, заслушана внимателно в думите на Николас.

— Виж капитана ни — посочи Ерик.

Ру кимна. Знаеше, че приятелят му има предвид Калис. Приличащият на елф мъж стоеше малко встрани, така че да има малко дистанция между него и останалите, но все пак достатъчно близо, за да може да отговаря на зададени въпроси.

— От двайсет години сме приятели — каза Робер дьо Лунвил. — Той ме откри, когато служех при Даниел Тровил, господаря на Висок замък, и ме измъкна от пограничните войни, за да се озова на най-странното място, което човек би си представил. Бил съм по-дълго с него от всеки друг в дружината, споделял съм коравите пътни дажби, спал съм до него, гледал съм как мъже умират в ръцете му, дори ме носи два дни след падането на Хамса, но все пак не мога да кажа, че го познавам добре.

— Наистина ли отчасти е елф? — запита Ерик.

Дьо Лунвил потърка брадичката си.

— Не мога да кажа, че знам цялата истина. Казвал ми е, че баща му произхожда от Крудий; твърди, че бил кухненски прислужник. Не говори много за миналото си. Обикновено гради планове за бъдещето, взима новобранци и ги превръща във воини, като вас двамата. Но това е нещо много важно. И аз не бях нещо повече от кирлив новобранец, когато ме откри. Работи върху мен, докато ме превърна в такъв ценен човек. — Последното изрече с още по-широка усмивка, като че ли беше повече от обикновен сержант, и с това подчерта шегата си, но както Ру, така и Ерик знаеха, че освен военния си пост дьо Лунвил има висок дворцов ранг. — Така че никога не съм задавал много лични въпроси.

Гласът на дьо Лунвил се сниши, като че ли Калис можеше да дочуе нещо от кея, и лицето му стана сериозно.

— И ушите му са заострени. Преди да го видя не бях чувал за подобно същество — получовек, полуелф — способно да върши неща, които никой друг смъртен не би могъл да стори. — Ухили се отново и добави: — Но е спасявал кожите ни безброй пъти, така че защо да мисля за произхода му? Фактът на рождението не означава нищо. Един истински мъж може да промени нещата. Важното е как живееш. — Той ги потупа по гърбовете. — Когато ви открих, бяхте евтино месо за кучетата или годно само за гладните врани, но я се вижте сега!

Ерик и Ру се спогледаха, после се разсмяха. И двамата бяха облечени в дрехите, с които бяха избягали от град Махарта — покрити с кръпки, безнадеждно зацапани, създаващи им вид на обикновени улични скитници.

— Ние сме двама мъже, нуждаещи се от нови, чисти дрехи — каза Ру. — Ако не се броят ботушите на Ерик, сме истински парцаливци.

— А и те се нуждаят от поправка — каза Ерик, като погледна към краката си. Ботушите му бяха всичко, оставено му в наследство от барон фон Даркмоор, измъчено признание за това, че е баща на Ерик, заедно с факта, че не беше отрекъл правото му да се нарича „фон Даркмоор“. Бяха ботуши за езда, но Ерик ги бе носил достатъчно, за да изтрие токовете им почти напълно, а кожата бе овехтяла и сбръчкана.

Шо Пи, исаланецът от империята Велики Кеш, излезе на палубата, понесъл пътната си торба. След него вървеше Накор, също исаланец, човекът, който според Шо Пи трябваше да му бъде „учител“. Изглеждаше възрастен, но се движеше с енергична, широка крачка и притежаваше бързина, добре позната и на двамата младежи. Бе ги обучил в ръкопашен бой и знаеха, че странният дребен мъж, също както и Шо Пи, е опасен дори и без оръжие. Ру беше убеден, че никога не е виждал Накор да се движи с пределната си бързина, и беше сигурен, че подобна демонстрация би му доставила удоволствие. Ру беше надарен ученик в школата за ръкопашни схватки, практикувани в исаланските провинции на Кеш и в дружината на Калис. Само Шо Пи и Накор го превъзхождаха, но той знаеше, че всеки от тях би могъл да го победи само с един бърз, убийствен удар.

— Не искам да се влачиш подире ми, момче! — викна късокракият Накор през рамо. — Не съм бил в града от двайсет години и възнамерявам да се позабавлявам. После ще се върна на Острова на чародея.

Шо Пи, с една глава по-висок от Накор, с дълга черна коса и много по-млад от войнствения дребен мъж, отвърна:

— Както кажеш, учителю.

— Не ми викай „учителю“ — настоя отново Накор, като преметна торбата си през рамо. После тръгна към перилата и попита: — Ерик, Ру, вие накъде сте?

— Да пием по чаша, да грабнем по курва и да си купим нови дрехи — ще действаме по този ред — каза Ру.

— После отивам вкъщи да видя майка си и приятелите — обади се Ерик.

— А ти? — попита Ру.

— Идвам с вас. — Накор нагласи торбата си по-удобно. — До частта „вкъщи“. После ще наема кораб да ме отведе до Острова на чародея. — Той погледна надолу към трапа, без да обръща внимание на по-младия си сънародник, застанал на крачка зад него.

Ерик погледна Шо Пи и рече:

— Трябва да слезем в трюма да си вземем нещата, после ще дойдем при вас на пристана.

Ру беше с крачка напред пред приятеля си — забързаха да се сбогуват с моряците, с които се бяха сприятелили, и откриха Джедоу Шати, другия член на дружината на „отчаяните“, който привършваше с прибирането на вещите си.

— Какво ще правиш? — попита Ру, докато припряно грабваше малката си вещева торба.

— Мисля си за едно питие.

— Ела с нас — предложи Ерик.

— Ще го направя веднага, след като кажа на господин Робер дьо Лунвил, това прасе, че приемам предложението да му стана ефрейтор.

— Ефрейтор ли? — примигна Ерик. — Той предложи този пост на мен.

— Излиза, че се нуждае от повече от един човек — намеси се Ру преди двамата да се сдърпат.

Двамата здравеняци се спогледаха, после едновременно се разсмяха. Когато лицето на Джедоу светваше в усмивка, ослепително белите му зъби изпъкваха на тъмната кожа и изразът му ставаше толкова щастлив, че винаги караше Ру също да се усмихва. Както и другите „отчаяни“, Джедоу беше убиец и престъпник, но в братството на дружината на Калис бе срещнал мъже, за които беше готов да умре и които биха направили същото за него.

Ру често се хвалеше, че бил много самолюбив, и мразеше да си признава, че е обикнал оцелелите от дружината бойни другари почти колкото Ерик. Пълни грубияни, опасни от всякаква гледна точка, те бяха минали заедно през кървави схватки и всеки знаеше, че може да разчита на другия.

Замисли се за тези, които бяха загубили: Биго, огромния засмян бандит със странни изблици на милосърдие; Джером Хенди, гигантът с буен характер, способен да разкаже история като истински актьор и да разиграва като живи сенки на стената; Били Гудуин, иначе благороден младеж, но с гневлив характер, който беше загинал при една от безкрайните злополуки, преди да разбере нещо от живота; Луис де Савона, родезийският главорез, който беше остър като камата си — буен мъж, но изключително верен. Ру върза торбата си, обърна се и видя, че Ерик и Джедоу го наблюдават.

— Какво има? — попита той.

— Отнесе се някъде — каза Ерик.

— Мислех си за Биго и за другите…

— Разбирам — кимна Ерик.

— Възможно ли е още някои да се появят преди „Тренчард Отмъстителя“ да поеме за насам? — обади се Джедоу.

— Би било добре — каза Ру. — И като нарами торбата, добави: — Но Били и Биго няма да се появят.

Ерик кимна. Двамата с Ру бяха видели как Биго умира в Махарта, а Ерик — как Били пада от коня и си чупи главата в една скала.

Тримата мълчаливо се изкачиха на палубата, забързаха надолу по трапа и намериха Робер дьо Лунвил да си бъбри с Накор и Шо Пи.

— Хей ти, гаден завързак! — каза Джедоу безцеремонно на мъжа, който близо три години беше командвал живота му.

— На кого говориш така бе, отрепка от Вейл такава!

— На теб, Боби дьо Лунвил, сержант, сър! — излая Шедоу, но Ерик лесно можеше да забележи подигравателното му изражение. Битките го бяха научили да различава всяко настроение на другарите си и той знаеше кога се майтапят. — И на кого викаш „отрепка“? Ние, мъжете от Вейл, сме най-добрите бойци на света, не знаеш ли? И обикновено си чистим ботушите с такива като теб. — Той помириса шумно и се наведе напред, като че ли да се увери, че от дьо Лунвил се носи неприятна миризма. — И от такива като теб.

Дьо Лунвил сграбчи една от бузите на Джедоу и го ощипа както майка детето си:

— Толкова си прекрасен, че искам да те целуна. — Плесна го игриво по лицето и допълни: — Но не днес.

— Накъде сте тръгнали? — обърна се той към групата.

— За пиячка! — ухили се Накор.

— Добре, не убивайте никого. — Дьо Лунвил вдигна очи към небето, после попита Джедоу: — Ще се върнеш ли?

— Не знам защо, но да — усмихна се Джедоу.

Усмивката му угасна, когато дьо Лунвил тихо каза:

— Знаеш съвсем точно защо.

Внезапно настроението им пропадна. Всеки знаеше защо и всички осъзнаваха, че отвъд моретата набира сили ужасен враг и независимо от това, какво се бе случило през последните няколко месеца, битката тепърва предстои. Можеше да измине десетилетие или повече преди решителния сблъсък с армиите, събрани под знамето на Изумрудената кралица, но тогава всеки мъж, живеещ в Кралството, трябваше да се изправи и да се сражава.

След кратко мълчание дьо Лунвил им махна с ръка към улицата.

— Изчезвайте. И не вдигайте голяма веселба. — Когато тръгнаха, викна подире им: — Ерик, двамата с Джедоу бъдете утре тук, за да си вземете документите. На следващия ден сте дезертьори! Знаете, че бесим дезертьорите!

— Този човек — каза Джедоу, когато закрачиха по улицата да намерят някаква кръчма — винаги си служи със заплахи. Има вродена любов към бесенето, не знаеш ли?

Ру се засмя, другите се присъединиха към него и настроението им се оправи, още повече че като по чудо видяха на ъгъла кръчма.

Ру се събуди. Главата го цепеше, устата му бе пресъхнала. Все едно някой бе сложил пясък под клепачите му, а дъхът му миришеше отвратително. Размърда се. До него Ерик изстена. Обърна се на другата страна и докосна стенещия Джедоу, който го отблъсна инстинктивно.

Понечи да седне и незабавно съжали, че не продължава да спи. Опита се да се стегне и да не повърне червата си. После се огледа.

— Ужас — каза и незабавно съжали, че си е отворил устата. Собственият му глас накара сърцето му да се обърне.

Намираха се в килия. И Ру чудесно я познаваше. Дълго помещение, отворено от едната страна към по-голяма зала, преградено с решетки от пода до тавана и с врата с тежка желязна брава. На другата страна, точно срещу решетките, имаше дълъг прозорец, висок около седемдесет сантиметра, по цялата дължина на килията. Знаеше че затворническото помещение е под нивото на земята и че прозорецът е само на десетина сантиметра над повърхността, за да дава възможност на затворниците да виждат ешафода, издигнат във вътрешния двор. Той беше в килията на смъртниците, под двореца на принца на Крондор.

Побутна Ерик и неговият приятел изръмжа като човек, когото измъчват. Ру продължи да го разтърсва настойчиво и накрая го събуди.

— Какво има? — попита Ерик, като се взираше неуверено в лицето на Ру. — Къде сме?

— Пак в килията на смъртниците.

Ерик се намръщи, огледа се и видя Накор — беше се свил в ъгъла и хъркаше. До него лежеше Шо Пи.

Разбудиха и останалите. Някои бяха изцапани със засъхнала кръв; всички имаха рани, охлузвания и следи от удари.

— Какво е станало? — попита Ру прегракнало.

— Онези моряци от Квег, не помниш ли? — каза Джедоу.

Шо Пи и Накор, които изглеждаха най-трезви от групата, се спогледаха и Накор каза:

— Един от тях се опита да измъкне девойчето от скута ти, Ру.

— Сега си спомням — кимна младежът, макар че предпочиташе да не си спомня.

— Ударих някого със стол — каза Джедоу.

— Може пък и да сме ги убили — обади се Накор.

Ерик се опита да се изправи и се подпря на стената — коленете му се огъваха от махмурлука.

— Боговете си правят черна шега! Преминахме през огън и вода и пак сме тук да чакаме реда си за ешафода.

Ру изпитваше вина, както винаги, когато беше пил много предната нощ. Беше слаб младеж, а се опитваше да пие наравно с такива огромни мъжаги като Джедоу и Ерик; наистина беше глупаво. Но и Ерик не носеше много на пиене.

— Ако бях убил някого, щях да си спомням — обади се отново Ру.

— Добре де, какво правим пак в килията на смъртниците бе? — попита Джедоу, очевидно притеснен от разсъжденията им. — Не преплувах целия свят напред и назад, за да може накрая Боби дьо Лунвил да ме обеси.

Докато идваха на себе си, вратата на голямото помещение се отвори и се блъсна в стената и всички се смръщиха от силния шум. Появи се дьо Лунвил и изкрещя:

— Стани, свине такива!

Без да мислят, всички, с изключение на Накор, се изправиха и секунда по-късно всеки изстена. Джедоу Шати се наведе и повърна в кофата за нечистотии, после се изхрачи. Другите стояха неуверено на краката си. Ерик се хвана за железните решетки, за да се задържи прав.

— Каква прекрасна сбирщина сте ми вие — каза дьо Лунвил и се ухили.

— Какво правим тук, сержант? — попита Накор.

Дьо Лунвил отиде до вратата на килията и я отвори — не беше заключена.

— Не можахме да измислим друго подходящо място. Знаете ли, че по-голямата част от часовите на Градската стража и отряд дворцови пазачи бяха необходими, за да ви арестуват? — Засия като горд баща. — Какво меле! И ви стигна умът да не убиете никого, макар че понасинихте добре доста от стражата.

После махна с ръка да го последват.

— Принц Патрик и чичовците му решиха, че е добре да сте по-близо през остатъка от нощта — допълни той и ги изведе от килията.

Ру се огледа и си припомни предния път, когато бе минавал по тези коридори — тогава го водеха към фалшивото бесене. Не вярваше, че върви отново по същия път. Преживяното премеждие като че ли бе много отдавна — изпитанието бе толкова ужасно, че умът му почти го бе погребал.

Двамата с Ерик бяха избягали от родните си домове в Рейвънсбърг, след като бяха убили природения брат на Ерик — Стефан, наследника на барон фон Даркмоор. Ако бяха останали и бяха изчакали процеса, може би щяха да убедят съдията, че е било самозащита, но бягството беше натежало значително срещу тях и бяха осъдени на смърт.

Стигнаха стъпалата, водещи към вътрешния двор, където се издигаше ешафодът, но този път минаха покрай тях. Дьо Лунвил, човекът, който бе разполагал с живота им от момента, в който се бяха строполили на дървеното скеле на бесилката с въжените примки, закачени само привидно на напречната греда, до вчерашния ден, когато бяха слезли от кораба, каза:

— Вие сте раздърпана пършива пасмина, така че трябва да ви лъснем добре преди аудиенцията.

— Аудиенция ли? — попита Ерик, който все още не можеше да се оправи от снощното преживяване. Един от най-силните мъже, които Ру бе познавал — и несъмнено най-здравият в родния им Рейвънсбърг, — Ерик беше хвърлил един страж през прозореца тъкмо преди друг да счупи кана с вино в главата му. Ру не беше сигурен от какво бе пострадал повече — от удара или от изпитото вино преди да започне сбиването; Ерик не държеше много на пиене.

— Едни важни мъже искат да си поговорят с вас. Не може да се показвате в такъв вид в двореца. — Той отвори една врата и викна: — Събличайте се!

Очакваха ги вани с гореща сапунена вода и мъжете бързо изпълниха нареждането. Двете години непрекъснато подчиняване на заповедите на дьо Лунвил бяха изградили навик, труден за забравяне, и скоро петимата седяха във ваните, а дворцови пажове ги изтриваха с гъби.

Донесоха големи кани със студена вода и мъжете ги изпразниха на един дъх. След горещата баня и голямото количество студена вода, която изпи, Ру отново започна да мисли, че може би си заслужава да се живее.

Изкъпаха се и откриха, че старите им дрехи са изчезнали. Дьо Лунвил посочи две черни куртки с познатата емблема на гърдите. Ерик взе едната и рече:

— Пурпурните орли.

— Николас ги смята за подходящи и Калис не възрази — каза дьо Лунвил. — Това е емблемата на новата ни армия, Ерик. Ти и Джедоу сте първите ми ефрейтори, така че бързо се обличайте.

После се обърна към другите:

— Има чисти дрехи и за вас.

Накор и Шо Пи изглеждаха еднакво странно в чистите наметки и панталони вместо обичайните роби, които носеха, но Ру откри, че видът му коренно се е променил. Ризата като че ли бе малко широчка за тесните му рамене, но бе от най-фината тъкан, която бе носил, а панталоните му станаха идеално. Все още беше бос, но месеците в морето го бяха научили да не мисли много за това.

Ерик обу износените си ботуши, но Джедоу, както и останалите, бяха боси.

След като се облякоха, последваха дьо Лунвил в познатата зала; тук хората от отчаяната дружина на Калис бяха стояли пред съда на Николас — тогава принц на Крондор. Просторното помещение не се беше променило, помисли си Ру, но осъзна, че предния път умът му беше толкова завладян от преживяния ужас, че не бе имал време да го разгледа достатъчно добре.

От всяка греда на тавана се спускаха древни щандарти и засенчваха светлината, идваща от прозорците, вградени високо под дъговидния таван. В специални железни поставки покрай стените горяха факли, защото въпреки огромните прозорци на отсрещната стена залата беше достатъчно голяма и светлината не стигаше до всеки ъгъл. Ру си помисли, че ако е принц, ще нареди да махнат знамената.

Покрай стените стояха придворни и пажове, готови незабавно да изпълнят всяко нареждане. Официално облеченият церемониалмайстор удари по пода с железния край на жезъла си и обяви появата на Робер дьо Лунвил, барон при двора и специален агент на принца. Ру поклати глава развеселен, защото възприемаше дьо Лунвил като сержант на дружината им и да мисли за него като за барон бе твърде странно и непривично.

Придворните наблюдаваха как малката група приближава към трона. Ру пресметна наум стойността на златото, използувано за изработка на свещниците, вградени в близката стена, и реши, че принцът би могъл да използува по-добре богатството си, като ги замести с медни — много ефектни и много по-евтини, и така да освободи достатъчно средства за някое подходящо начинание. После си помисли дали някога би могъл да говори с него по подобен въпрос.

После насочи вниманието си към мъжа, който някога бе произнесъл смъртната му присъда. Николас, сега адмирал на Западната флота на своя племенник принц Патрик, стоеше вдясно от неговия трон. От другата му страна бяха Калис, Джеймс, херцогът на Крондор, и чичото на Патрик принц Ерланд, когото бяха видели на кея. Той бе застанал точно до своя брат близнак, седнал на трона. Ру внезапно почервеня, когато разбра, че са пред самия крал!

— Ваше величество — каза дьо Лунвил и се поклони, — имам честта да ви представя петима мъже, които се държаха смело и достойно.

— Само петима ли оцеляха? — попита крал Боррик. Той и брат му бяха еднакво едри, но у краля се чувстваше острота, твърдост и още по-могъщо излъчване. Ру не можеше да разбере в какво точно се състои разликата, но инстинктивно осъзна, че кралят е по-опасен от принц Ерланд.

— Има и други — каза дьо Лунвил. — Някои от тях ще бъдат представени пред двора този следобед — войници от различни ваши гарнизони. Но това са единствените оцелели измежду осъдените.

— Това е известно — каза Накор.

Дьо Лунвил се обърна, раздразнен от нарушаването на протокола, но Боррик само се усмихна:

— Накор, и ти ли участвува в рискованата акция?

— И аз, ваше величество. Заминах с тях и се върнах благополучно. На следващия кораб са Грейлок и малцина други оцелели, които са стигнали до Града на Змийската река, и пътуват насам.

Дьо Лунвил премълча това, което се готвеше да каже на дребния мъж. Очевидно бе, че кралят и Накор се познават. Накор кимна и на Ерланд, който се усмихна при вида на нисичкия исаланец.

Кралят се обърна към четиримата затворници:

— Вашите престъпления са опростени и присъдите ви — отменени. — Впери поглед в Ерик и Джедоу и допълни: — Виждам, че вече сте започнали и служба.

Ерик само кимна, а Джедоу отсече:

— Тъй вярно, ваше величество.

После кралят се обърна към Шо Пи и Ру:

— А вие не сте.

Шо Пи склони глава и каза:

— Ще следвам моя учител, ваше величество.

— Престани да ме наричаш „учител“ — бързо каза Накор. — Момчето ме мисли за някакъв мъдрец и настоява да се мъкне след мен и да ми досажда.

— Чудя се, защо ли? — каза принц Ерланд. — Може би си му показвал своята „мистична прозорливост“? Не е ли така, Накор?

— Или трика със „странствуващия монах“? — попита кралят.

Накор се ухили и потри брадичката си.

— Всъщност не съм прилагал тия неща наскоро. — После настроението му помръкна. — Пък и въобще не съм ви говорил за това на вас двамата, като се връщахме от Кеш.

— Е, добре, вземи го тогава със себе си — рече кралят. — Сигурно ще ти са от полза две допълнителни ръце по пътя.

— По пътя ли? — зачуди се Накор. — Аз се връщам на Острова на чародея.

— Не за дълго — каза кралят. — Искаме да заминеш за Звезден пристан от името на Короната, за да говориш с ръководителите на Академията.

— Боррик — лицето на Накор потъмня, — известно ти е, че съм скъсал със Звезден пристан, и не се съмнявам, че знаеш защо.

— Знаем — отвърна кралят, без да показва, че е засегнат от толкова неофициално обръщение — но си видял лично срещу какво трябва да се изправим и си бил два пъти в Новиндус. Необходим си ни, за да разкажеш на магьосниците от Звезден пристан за това, което се задава. Нуждаем се от помощта им.

— Намерете Пъг. Те ще го послушат — каза Накор.

— Ако успеем, ще го направим — каза кралят и въздъхна. — Оставил е тук-там съобщения, но още не успяваме да го открием и да говорим лично с него.

— Опитайте се пак и упорствайте — обади се Накор.

— Ти, приятелю — усмихна се Боррик, — си най-доброто, с което разполагаме. Така че, ако не искаш да съобщим на всяка игрална зала из Кралството как се отнасяш с картите и заровете, направи тази услуга на старите си приятели.

Накор направи гнуслива гримаса и махна с ръка.

— Ей! Повече те харесвах, когато беше още момче. — Лицето му запази още малко киселия си вид, а Боррик и Ерланд се спогледаха развеселени.

Кралят се обърна към Ру:

— А ти какво ще кажеш, Ру Ейвъри? Също ли не можем да разчитаме на помощта ти?

Това, че кралят се обърна лично към него, смути Ру и му попречи да отговори веднага; след малко той преглътна с мъка и промълви:

— Съжалявам, ваше величество. Обещах си, че ако живея достатъчно дълго, ще се върна и ще стана богат. Това и смятам да направя. Възнамерявам да се занимавам с търговия, а това не може да се върши в армията.

— Търговия? — Кралят кимна. — Предполагаме, че този занаят е по-добър от много други, които можеше да избереш. — Той избегна по-нататъшните забележки за миналото на дребния младеж. — Все пак си видял много неща, които хората извън нашите среди не знаят. Разчитаме на твоята дискретност и ако смисълът на думите ни е неясен, настояваме за мълчанието ти!

— Чудесно разбирам, ваше величество — усмихна се Ру. — И обещавам, че когато му дойде времето, ще помогна с всичко, на което съм способен. Ако онези змии дойдат тук, ще се бия. — После с лукава физиономия добави: — Освен това събитието може да настъпи, когато ще съм в състояние да помогна с повече от една сабя.

— Може би, Рупърт Ейвъри — каза крал Боррик. — Очевидно не страдаш от липса на амбиция. — Той махна на лорд Джеймс и допълни: — Ако това не уронва достойнството ви, вижте дали можете да помогнете в началото на господин Ейвъри. Може би едно препоръчително писмо или нещо подобно. — После махна към един дворцов служител, който донесе пет торби и ги раздаде на всеки от петимата. — Благодарност от вашия крал.

Ру пое торбата, веднага разбра, че вътре има злато, и дори успя грубо да пресметне стойността по тежестта му. Бързо съобрази, че сега е с година по-напред в плановете си да забогатее. После забеляза, че другите се покланят и се оттеглят, така че след бърз поклон към краля хукна подир останалите.

Когато излязоха, дьо Лунвил се усмихна и каза:

— Е, сега отново сте свободни хора. — Обърна се към Джедоу и Ерик. — Пазете се от неприятности и бъдете тук в първия ден на новия месец.

На Накор и Шо Пи каза:

— Посланието на краля ще бъде готово утре. Срещнете се със секретаря на херцог Джеймс и той ще ви даде пътни заповеди и пари. А ти, Ейвъри, си мръсен гризач, но обикнах сплесканото ти лице. Ако промениш решението си, с радост ще използвам още един опитен воин.

— Благодаря, сержант — поклати глава Ру, — но смятам да открия един търговец с мома за женене и да започна да трупам богатство.

— Ако искате да се порадвате на плътски удоволствия преди да се приберете у дома — каза дьо Лунвил, — отидете в „Следата на Бялото крило“, близо до Търговската порта. Това е публичен дом от висока класа, така че не внасяйте кал вътре. Кажете на дамата, която ви посрещне, че аз ви изпращам. Тя може би никога няма да ми прости, но ми дължи услуга. И не вдигайте скандал и там, защото втори път няма да мога да ви измъкна от такава бъркотия.

И като ги огледа подред, добави.

— В крайна сметка се справихте добре, момчета.

Никой не проговори. Накрая Ерик каза:

— Благодарим, сержант.

Дьо Лунвил се обърна към Джедоу и Ерик:

— Отбийте се в службата на Дворцовия съдия, за да получите документите си. Вие сте хора на принца и от днес отговаряте само пред Патрик, Калис и мен.

— Къде е това? — попита младежът.

— Надолу по стълбите през тази зала, после надясно, втората врата отляво. Сега изчезвайте — рече сержантът — преди да съм си променил решението и да ви арестувам отново.

И изпрати Ру по стълбите с шеговито плясване по тила.

Петимата заслизаха по широката стълба.

— Гладен съм — обади се Накор.

— Ти си винаги гладен — каза Джедоу със смях. — Главата ми още ми напомня, че не бях най-големият умник снощи. А и стомахът не ми е простил. — После замълча и добави: — Но с удоволствие бих хапнал нещо след всичко това.

— И аз огладнях — засмя се Ерик.

— Тогава да намерим някоя странноприемница — каза Накор.

— Някое спокойно място — намеси се Ру.

— Да, някое спокойно място — повтори Накор, — и да хапнем.

— После какво, учителю? — попита Шо Пи.

Накор направи гримаса, но каза само:

— После отиваме в „Бялото крило“, момче.

Поклати глава, посочи Шо Пи и каза на другите:

— Тоя има още много да учи.

„Следата на Бялото крило“ не беше това, което Ру бе очаквал. После осъзна, че въобще не беше знаел какво да очаква. Беше си имал работа с курви, но по време на похода — жените следваха лагерите и можеха да се търкалят с някого до другаря му, а после да се прехвърлят на следващия — веднага след като получеха таксата си.

Но това тук беше съвсем различен свят. Петимата пийнали мъже трябваше да питат два-три пъти, докато открият мястото. След няколко неуспешни опита накрая видяха скромна сграда близо до края на Търговския квартал. Табелата отпред почти не можеше да се види, защото беше просто метално крило, боядисано в бяло, и се губеше между по-големите и натрапващи се търговски надписи.

Вратата им отвори слуга, който ги пусна да влязат, без да каже дума. Кимна им да изчакат и излезе от тясното преддверие, в което нямаше никаква мебелировка — украсата му се състоеше само от два гоблена, провесени на двете по-дълги стени. Срещу входа имаше друга врата от обикновено боядисано дърво. Тя се отвори и добре облечена жена с вид на зряла матрона се приближи към тях и каза:

— Да?

Мъжете се спогледаха и накрая Накор отвърна:

— Казаха ни да дойдем тук.

— Кой? — попита тя със съмнение.

— Робер дьо Лунвил — тихо каза Ерик, като че ли се плашеше от гласа си.

— О, Боби дьо Лунвил! — Внезапно изражението на жената се преобрази от подозрително в радостно. — Богове, щом сте приятели на Боби, сте добре дошли!

После плесна с ръце и вратата, през която се бе промъкнала, се отвори широко, откривайки тесен коридор, почти задръстен от двама яки въоръжени пазачи. Те се отдръпнаха и Ру разбра, че са охрана на жената.

— Казвам се Джамила и съм вашата домакиня, а оттук — каза тя, като стигнаха до вратата, която сега бе широко отворена — влизаме в Дома на Бялото крило.

Петимата зяпнаха. Дори Накор, който беше виждал разкошния двор на императрицата на Велики Кеш, стоеше като гръмнат. Помещението, разбира се, не беше толкова блестящо; даже беше твърде далеч от това. Тук липсваха лъскавите признаци на богатство и именно това правеше залата толкова впечатляваща. Всяко нещо беше деликатно и подбрано с вкус, макар Ру да не можеше да определи какво точно създава това впечатление. Креслата и диваните в залата бяха разположени така, че влезлите се виждаха, но оставаха с чувството, че всеки кът е отделен от другия. Това личеше от вида на богато облечения мъж, изтегнат на един диван — сръбваше си вино от широка стъклена чаша, докато две прекрасни млади жени го обсипваха с ласките си. Едната беше седнала на пода, като му позволяваше да милва раменете и врата й, а другата се бе надвесила над него и му предлагаше вкусни хапки от позлатен поднос.

Иззад няколко завеси, като по магия, се появиха момичета. Всички бяха облечени скромно, като другите две, които се грижеха за мъжа в залата — с широки роби от лека материя. Това, че бяха покрити от глава до пети, никак не криеше сладострастните извивки на телата им, докато пристъпваха, за да поздравят гостите.

Всеки се оказа между две момичета, които го водеха към кресло или диван, като му позволяваха да избере къде ще му е по-приятно и удобно, за да се отпусне — седнал или полегнал. Преди да разбере, Ру беше заведен до близкия диван и леко побутнат върху него, главата му бе положена удобно на високата мека облегалка, а едно от момичетата му подаде бокал с искрящо вино; другото започна да разтрива енергично мускулите на раменете му.

— Когато сте готови — каза Джамила, — момичетата ще ви покажат стаите ви.

Джедоу, прегърнал с могъщата си ръка една млада жена през кръста, я притегли към себе си и шумно я целуна.

— Хора и богове, умрял съм и съм се пренесъл в рая!

Това предизвика силен смях. Ру се отпусна напълно и позволи лекият допир на женските ръце да го освежи — не се бе чувствал така добре от години.

2.

ВКЪЩИ

Ру се прозя.

Тялото до него се размърда под белите чаршафи и той си спомни къде се намира. Усмихна се, припомняйки си предната нощ, протегна ръка под чаршафите и помилва гърба на младата жена. Не бе мислил за нея като за курва. Думата подхождаше много повече на онези мърли, които се влачеха след войнишките лагери, или за жените, които се навеждаха и подвикваха от балконите в Бедняшкия квартал на Крондор и подхвърляха гнусни намеци и обиди към работниците и моряците, минаващи отдолу. Но тези тук бяха дами, за каквито не беше си и мислил.

Изглеждаха добре образовани, ласкави и внимателни, с впечатляващо безукорни маниери и освен това — както бе открил Ру през нощта — с фантазия и страстно желание в леглото. Младата жена му показа много неща, които доставиха истинско удоволствие и на двамата, и това бе повече, отколкото бе научил от момичетата, преминали през леглото му досега. От нея се носеше прекрасен аромат — тя миришеше на цветя или на някаква подправка. Почувства, че отново се възбужда, и с усмивка притисна тялото й до себе си.

Момичето се събуди и дори да й беше неприятно, че я будят с нетърпение и страст, го прикри с невероятно умение. Изглеждаше наистина щастлива, че Ру е до нея.

— Добро утро — каза тя с широка усмивка и прокара пръсти надолу по корема му. — Какъв хубав начин за събуждане.

Ру я прегърна и си помисли, че е голям късметлия. Не се самозалъгваше за външния си вид — беше недодяланото момче от Рейвънсбърг, успяло да спи с две от момичетата в града преди да трябва да избяга. Знаеше, че ако има достатъчно време, може и да очарова някое, макар и рядко да опитваше. Но сега беше изпълнен с живот, имаше злато в кесията и жена, която го караше да се чувства красив. Началото на деня беше чудесно.

По-късно се сбогува с момичето и се сети, че не е сигурен дали се казва Мери, или Мари. Слезе долу и откри Ерик, вече облечен, да го чака в преддверието, погълнат в разговор с изключително красива блондинка.

— Готов ли си да тръгваме? — попита той.

— А другите? — попита Ру.

— Ще се срещнем с тях, когато се върнем от Рейвънсбърг, или поне аз ще направя така. — И стана, без да пуска ръката на момичето.

Нещо в поведението му странно порази Ру и на излизане от публичния дом той подхвърли:

— Изглежда, доста си се сближил с тази красавица.

— А, няма такова нещо — изчерви се Ерик. — Тя е…

— Курва — след кратко мълчание допълни Ру.

В този сутрешен час градът беше пълен с хора и двамата криволичеха из навалицата.

— Да — тихо каза Ерик. — Но мисля, че прилича повече на дама.

— Платени са добре, това е сигурно — вдигна рамене Ру. Сега мислеше за олекналата си кесия и пресмяташе разходите срещу това, което бе получил в замяна. Реши, че трябва да стопанисва капитала си малко по-внимателно и грижливо. Можеше да се намерят и много по-евтини курви.

— Сега накъде? — попита той.

— Трябва да говоря със Себастиан Лендер.

Лицето на Ру просветна. Къщата, където се намираше кафене „Барет“, беше едно от местата, където искаше да отиде, за да почувства атмосферата на предприемачите, които въртяха своя бизнес. За него това беше основателна причина за едно посещение.

Навлязоха в градския район, който наричаха Търговския квартал, макар че тук имаше не повече търговски канцеларии, отколкото в другите части на Крондор. Забележителното в Търговския квартал бяха десетките богатски къщи, издигнати над или зад магазините, осигурили състоянието на собствениците им. Тук живееха най-много влиятелни хора без благороднически титли.

Занаятчиите имаха свои гилдии, крадците — също: тяхната се наричаше Шегаджиите. Но докато благородниците имаха титлите си по рождение, мъжете, преследвали и постигнали богатството си чрез търговия, разполагаха само с разум и воля. От време на време някои от тях се съюзяваха, за да създават търговски синдикати, но повечето бяха независими бизнесмени — без съдружници и с много съперници.

Малко бяха оцелелите в трудната борба. Те трудно намираха съмишленици, поели като тях трудния път на търговията, с които да споделят гордостта от постигнатото и да се похвалят с богатството и търговската си обиграност. Имаше и такива като търговеца Хелмут Гриндъл, когото Ру бе срещнал по пътя за Крондор — хора скромни, които избягваха показността, като че ли вниманието към тях криеше опасност да разруши състоянието им. Но повечето предпочитаха да крещят за успеха си, строяха огромни и богати къщи, съперничещи си с тези на благородниците из града. Така се бе променил през годините и характерът на Търговския квартал.

Все повече и повече богати търговци търсеха имот в района и цената на земята бе нараснала толкова, че сега малкото магазини в Търговския квартал бяха собственост на онези, които живееха там, защото наемите бяха извънредно високи. Имаше няколко малки магазини и складове — наследствени имоти от поколения, и сегашните им собственици продължаваха да предлагат стоки и услуги за жителите на района — хлебар на едната улица, обущар — на другата. Те отстъпваха все по-бързо място на магазини, специализирани в продажбата на луксозни предмети за богаташите: скъпоценни камъни, бижута, модни и скъпи дрехи, редки стоки. Онези, които живееха сега в Търговския квартал, бяха почти без изключение много богати търговци с финансови империи, широко разгърнати из провинцията и далечните градове. Наближаваше времето, когато и последните скромни занаятчии и търговци нямаше да устоят на изгодните предложения да продадат собствеността си и да се преместят в по-далечни квартали или в предградията, в разширяващата се част извън старите крепостни стени.

Сградата, където се помещаваше кафене „Барет“, беше на ъгъла на улица, известна под името „Пътя на Арута“, кръстена в чест на покойния принц на Крондор, бащата на краля — но местните жители все още я наричаха „Пътя към пясъчния бряг“ или „Мелничарското шосе“, защото някога бе водила до отдавна разрушена мелница. Кафенето беше във високо триетажно здание с широки врати, излизащи на две улици. На всяка от тях стоеше келнер с бяла блуза, черни панталони, ботуши и престилка на синьо-бели райета.

На отсрещните ъгли се намираха кръчма, къща на корабен търговец и диагонално срещу кафенето — изоставен дом. Някога той бе чудесен, може би един от най-хубавите в Крондор, но нещастие бе отнело на собственика почти всичко. Миналата слава вехнеше сред лющеща се боя, изпочупени прозорци, липсващи керемиди и все по-голяма мръсотия.

— Може би някой ден ще купя тази къща и ще я оправя — каза Ру.

— Не се съмнявам, Ру — усмихна се Ерик.

Двамата приятели минаха покрай келнера, застанал на вратата, и влязоха в непретенциозна приемна с няколко красиви тапицирани стола; тя бе отделена от главната зала на кафенето с дървен парапет. В средата, между перилата, седеше мъж, облечен като другите двама пред входа. Неговата престилка обаче бе черна.

Мъжът втренчи поглед в Ерик, после погледна Ру и каза:

— Какво обичате?

— Идваме при Себастиан Лендер — каза Ерик.

Мъжът кимна.

— Последвайте ме, моля. — Обърна се и тръгна през главната зала на кафенето.

Младежите го последваха. Минаха през обширна зала, запълнена с малки масички, някои от които заети от клиенти, пиещи кафе; келнерите сновяха между тях с поръчките. Почти в средата имаше широка стълба, водеща към балкона, който беше нещо като втори етаж. По този начин високо издигащият се таван оставаше открит към главната зала. Ру вдигна глава и видя, че всъщност трети етаж няма — това впечатление по-скоро се създаваше от редицата високи прозорци, намиращи се над балконския етаж. В резултат на архитектурното решение кафене „Барет“ беше една добре построена и много светла сграда. Стигнаха до перилата на балкона, които бяха високи до кръста, и келнерът каза:

— Моля, изчакайте тук.

После мина през част от перилата, окачена на панти, подобно на врата, и се отправи към една маса в дъното на помещението. Ру посочи и Ерик вдигна очи.

Над тях, на втория етаж, седяха няколко мъже.

— Посредниците — каза Ру.

— Откъде знаеш?

— Чух някои неща — каза приятелят му.

Ерик се засмя и поклати глава. Вероятно го бе научил от Хелмут Гриндъл, търговеца, с когото пътуваха, когато пристигнаха за пръв път в Крондор. Ру и Гриндъл бяха обсъждали много търговски въпроси и макар че някои от тях Ерик намираше за интересни, по-често му беше направо скучно.

Миг по-късно приближи внушително изглеждащ човек, облечен в очевидно скъпа риза, със сако и вратовръзка. Огледа внимателно двамата младежи, застанали пред него, и възкликна:

— Не може да бъде! Младият фон Даркмоор и господин Ейвъри, ако не се лъжа.

— Да, господин Лендер — отвърна Ерик, а Ру кимна. — Получихме помилване.

— Доста необичайно — каза Лендер и кимна на келнера да отвори вратата между перилата, за да минат. — Само на членове на „Барет“ е позволено да минават през този вход. — Той посочи с ръка на Ерик и Ру да седнат на една празна маса наблизо, после нареди на келнера:

— Три кафета. — Погледна младежите и попита: — Днес яли ли сте нещо?

Леко притеснени, те му отвърнаха отрицателно и той добави:

— Донеси и кифлички, сладко, мед и едно плато със сирена и наденици. — Келнерът забързано се отдалечи, а Лендер продължи: — След като сте помилвани, очевидно се нуждаете от правните ми услуги или може би ме търсите в качеството ми на нотариус?

— Не съвсем — отвърна Ерик. — Идвам да ви платя хонорара.

Лендер запротестира, но Ерик каза:

— Преди отказахте да вземете златото, но макар че загубихте делото, отново сме тук, живи и здрави, и смятам, че сте заслужили възнаграждението си. — Той извади кесията си и я сложи на масата. Чу се плътният звук на златни монети.

— Вие сте забогатели, млади господа — каза Лендер.

— Това е заплата за службата ни при принца — каза Ру.

Лендер повдигна рамене, отброи петнайсет златни монети и върна кесията на Ерик.

— Достатъчно ли е това? — попита Ерик.

— Ако бях успял, щяхте да ми дължите петдесет — отвърна Лендер. В този момент донесоха кафето.

Ру никога не бе харесвал кафе, така че сръбна само от учтивост и остави чашата встрани, като се готвеше да я забрави. Но за негова изненада, вместо горчивия вкус, който бе опитвал преди, черната течност бе вкусна и много ароматична.

— Добро е! — измърмори той.

— Наистина — засмя се Ерик, докато отпиваше.

— Кешийско е — обясни им Лендер. — Много по-добро от това, което се отглежда в Кралството. По-ароматично и не толкова горчиво. — Махна с ръка. — „Барет“ е първото заведение в Крондор, специализирано в различни видове хубаво кафе, и твърде далновидно основателят предпочете да направи първото си заведение тук, в сърцето на Търговския квартал, и се отказа от традицията да го продава само на благородниците.

Ру веднага наостри уши; историите за успех го привличаха.

— И защо е решил така? — полюбопитства той.

— Защото благородниците трудно допускат някого до себе си, очакват големи намаления и рядко плащат навреме.

— Чувал съм за това от търговците на вино у дома — засмя се Ру.

— Господин Барет разбираше, че местните богати търговци — продължи Лендер — често се нуждаят от място извън домовете или канцелариите си, където да обсъждат сделките си по време на обеда или вечерята си, без да ги смущава кръчмарска шумотевица.

Ерик кимна в знак на съгласие — бе прекарал доста години в кръчмата на хана, където беше живял и работил като хлапак.

— Така се появи кафене „Барет“, което процъфтя още от първата седмица на откриването си. Отначало като по-скромно заведение, то съществува вече седемдесет и пет години, а на това място — вече шейсет.

— Какво ще кажете за посредниците, за синдикатите и… за вас? — попита Ру.

Лендер се поусмихна. В това време донесоха поднос с горещи кифли, шунка, сирене и плодове, заедно с панички конфитюри, мед и масло.

Внезапно огладнял, Ру взе една кифличка, намаза я с масло и мед и лакомо започна да се храни, докато Лендер обясняваше:

— Някои от хората, които нямат канцеларии, използуват това място по цял ден, за да въртят бизнес, и за да е доволен господин Барет, постоянно поръчват кафе и храна. Това като че ли е по-добре, отколкото да се гледат през празните маси между обяда и вечерята. Някои от масите господин Барет е запазил за постоянните си гости.

— Така се създаде първия синдикат и предприемачески съюз. Те се нуждаят от представител — той сложи ръка на гърдите си и се поклони леко, — така че юристите и хората, занимаващи се с различен вид дела в съда, са добре дошли в това заведение. Когато стана многолюдно, синът на основателя се премести в това помещение, остъкли третия етаж и направи зона, запазена изключително за членове, и нещата продължиха своя ход. — Той посочи втория парапет. — Някои членове се принудиха да използуват този край на основния етаж, като поставиха допълнителна бариера. Сега новодошлият трябва да купи място в залата за някой синдикат или посредническа фирма, или рискува да не намери маса за сядане, когато дойде за разговор по работа.

— Намирате се — добави той — в сърцето на един от най-значителните търговски центрове в Кралството и несъмнено най-важният в Западните владения, на който съперничат само онези в Риланон, Кеш или Квег.

— Как може да се стане посредник? — попита Ру.

— Първо имате нужда от средства — каза правникът на любознателния младеж. — Голяма сума пари. Точно затова има толкова много синдикати — защото цената на сделките е много висока, независимо дали са сключени тук, в „Барет“, или някъде другаде.

— А как може да започне човек — продължи да разпитва Ру. — Разполагам с известна сума, но не съм сигурен дали да я вложа тук, или да се опитам да започна търговия сам.

— Никое сдружение не приема вложител без сериозна причина — каза Лендер, сръбна от кафето си и продължи: — С годините е изграден сложен правилник. Благородници често идват в „Барет“, за да вложат богатства или да вземат заеми, затова интересите на тези тук, на обикновените граждани, трябва да бъдат добре защитени. Така че за да се присъедини човек към някое от сдруженията, са необходими много пари — макар и не толкова, колкото да се започне като индивидуален посредник — а и човек все пак се нуждае от спонсор.

— Какво е това? — попита Ру.

— Някой, който вече е член на „Барет“ или има тесни връзки с хората, които ще гласуват приемането. Човек може да има капитал, но трябва и някой да го представи.

— Може ли да направите това? — попита Ру, очевидно запален.

— Не — отвърна Лендер с малко тъжна усмивка. — С всичкото ми влияние и положението, което заемам, тук съм само гост. Моят офис е тук от близо двайсет и пет години, но само защото представям близо трийсетина различни посредници и синдикати и никога не съм влагал и петак от капитала си срещу оферта за някакво рисковано начинание.

— Какво е оферта? — попита Ерик.

— Има много въпроси, но времето е недостатъчно, млади фон Даркмоор — вдигна ръка Лендер. После махна на един от неотлъчно присъствуващите келнери. — В моя личен бокс ще намериш дълга синя чантичка от кадифе. Моля те, донеси я тук. — После се обърна към Ерик и Ру. — Радвам се, че прекарах приятно с вас, но времето не ми позволява да говоря безкрайно за бизнеса си.

— Смятам да стана посредник — каза Ру.

— Наистина ли? — попита Лендер и лицето му светна от възбуда. Не изглеждаше да се подиграва, но видът му очевидно показваше, че му е забавно. — Какво е начинанието, което ще обсъждаме?

— Това е план — наведе се Ру напред. — Ще отнеме дълго време, за да ви го разкажа, съжалявам.

Лендер се засмя, а Ерик почервеня пред наглостта на приятеля си.

— Добре казано — вметна Лендер.

— Освен това — допълни Ру — държа много на дискретността.

— Често е така — съгласи се Лендер, докато келнерът се връщаше с поисканата вещ. Юристът отвори кадифената чанта и измъкна една кама — майсторски изработено оръжие с кания, украсена със слонова кост и с малък рубин, покрита със злато на върха. Той я подаде на Ерик. — Това беше другата част от завещанието на баща ти.

Ерик взе камата и я измъкна от канията.

— Впечатляващо — рече той. — Може би не съм свикнал толкова много с оръжията в ковачницата, както с конете и подковите, но това е изящна работа.

— Смятам, че е от Родез — каза Лендер.

— Най-добрата стомана — съгласи се Ерик. Острието беше гравирано с фамилния знак на фон Даркмоор, деликатно ецван върху стоманата, и освен това оръжието беше балансирано — едновременно красиво и смъртоносно. Ръкохватката беше от обработена кост, може би от рог на елен или лос, и завършваше със злато там, където опираше в ножницата.

Лендер се облегна назад в креслото.

— Млади господа, връщам се към своите дела, но моля ви, продължавайте спокойно и прекарайте приятно. Ако някога ви потрябва правник или нотариус, знаете къде да ме намерите. — Той махна с ръка към мястото, откъдето беше дошъл, и добави: — Беше ми приятно да се срещна с вас.

Ерик стана, Ру също, и се сбогуваха с домакина си. После се спогледаха. Като стари приятели, споделяха една и съща мисъл.

— Хайде вкъщи — каза Ру.

Промъкнаха се през препълнената обща зала на кафене „Барет“, място едновременно странно и вълнуващо за Ру, което щеше и в бъдеще да го привлича силно. Ерик се обърна към един от келнерите на входа го попита:

— Къде човек може да купи добър кон?

— И изгодно! — намеси се Ру.

— При Търговската порта — не се поколеба младият човек и посочи по Пътя на Арута. — Ще намерите няколко търговци. Повечето са свестни, но на Морган със сигурност може да се вярва. Кажете му, че ви изпраща Язон от „Барет“, и няма да ви излъже.

Ру погледна втренчено младежа. Беше луничав, с кестенява коса.

— Ще те запомня, ако не стане така — каза му Ру.

Младият келнер се понамръщи, но рече само:

— Той е честен човек, сър.

— А да ни кажеш къде да намерим добро облекло? — попита Ерик.

— Кроячът при кръстовището на Пътя към Новата порта и Голямата улица ми е братовчед, сър — отвърна Язон. — Кажете му, че аз ви изпращам, и ще ви предложи приемлива цена.

Ру не изглеждаше много убеден, но Ерик благодари на младия човек и поведе приятеля си по улицата. След около час стигнаха до шивача и след още един си избраха подходящи дрехи за път. Ерик взе наметало за езда, което покриваше униформената му куртка, а Ру си купи риза и панталони, наметало и шапка с широка периферия. Ерик намери и обущар, който му даде чифт ботуши за път, а той остави бащините си за поправка. Ру беше свикнал да ходи бос, докато беше на кораба, но сега също си купи ботуши.

После отидоха при Търговската порта и за около час намериха добри коне. Оказа се, че келнерът е казал истината — Морган бе почтен търговец. Ерик подбра две здрави кобили, червеникава за себе си и сива за Ру. Заведоха ги до следващия ъгъл, където един седлар им даде всичко, каквото им трябваше.

Ру се метна на седлото и каза:

— Не знам как се справям с язденето, но никога няма да го обикна.

— Въпреки твоите оплаквания ти си по-добър от среден конник, Ру — засмя се Ерик. — А и сега ще яздим без да ни е грижа дали ще трябва да се сражаваме.

Лицето на Ру помръкна.

— Какво има? — попита Ерик.

— Какво означаваше това „без да ни е грижа“?

Ерик се засмя още по-силно.

— Няма никакви гаранции в този живот, приятел. — Пришпори коня си, насочи се към Търговската порта и оттам — по пътя на изток.

— Към Рейвънсбърг — викна възторжено той.

Ру само се засмя на въодушевлението, обзело приятеля му, и го последва учуден, че конят му е склонен да се противи на всяка команда. Придърпа здраво юздите със съзнанието, че колкото по-скоро започне схватката, толкова по-бързо ще дойде победата, и се понесе след Ерик.

Бяха подгизнали от непрестанния дъжд. Нощта бързо приближаваше и по пътя се срещаха само търговци и фермери, забързани за вкъщи. Примирен каруцар ги погледна за момент, докато водеше мудните си коне през калта. Кралският път можеше да се оприличи на артерия, пренасяща кръвта на търговията от едната граница до другата, но когато дъждовните облаци се спуснеха откъм баронството на Даркмоор, кръвта спираше да тече и се процеждаше едва-едва.

— Светлини! — извика Ерик.

Ру погледна изпод измокрената периферия на шапката си.

— Това Вилхелмсбърг ли е?

— Така мисля — отвърна Ерик. — Утре следобед сме вкъщи.

— Няма да мога да те убедя да спим в нечий обор, нали? — каза Ру. Пътуването бе по-дълго, отколкото се бе надявал.

— Не — отвърна намусено Ерик. — Аз съм за сухо легло и горещо ядене.

Тази представа победи желанието на Ру да спести някоя и друга пара и той последва приятеля си към светлините на града. Откриха скромен хан с табела с изрисуван палешник, която се поклащаше от вятъра, и се отправиха към вратата на конюшнята. Един слуга, увит презглава заради лошото време, се затече да поеме конете им. Изслуша възпитано указанията на Ерик и кимна, но младият човек реши, че ще е по-разумно да се върне тук след вечерята и да види дали момчето се грижи за животните както му е наредено.

Влязоха забързано в кръчмата и вече вътре изтръскаха водата от плащовете си.

— Добър вечер, господа — каза им едно младо момиче с кафява коса и също така кафяви очи. — Ще ви трябват ли стаи за нощувка?

— Да — каза Ру, очевидно неприятно изненадан от цената, но топлината отново се връщаше в тялото му и той бе доволен, че няма нужда да излиза пак навън.

— Тази нощ като че ли се надига силна буря — каза ханджията и взе наметалата и шапките им. — Ще вечеряте ли? — Подаде дрехите на момичето, което ги отнесе някъде, за да ги изсуши.

— Да — каза Ерик. — Какво вино имате?

— Става и за лордове — отвърна човекът с усмивка.

— Нещо от Рейвънсбърг — допълни Ерик, докато отиваше към една празна маса.

В дъното на помещението бе седнал някакъв мъж, запасал дълъг меч; имаше и двама търговци, които очевидно се наслаждаваха на уюта пред камината, но иначе ханът беше празен. Собственикът ги последва.

— Имаме, сър. Рейвънсбърг е наблизо — минавате следващия град, после още един и сте там.

— Значи сме във Вилхелмсбърг — каза Ру.

— Да — отвърна ханджията. — Познавате ли района?

— Ние сме от Рейвънсбърг — отвърна Ерик. — Известно време не бяхме тук и в тъмнината не разбрахме в кой град влизаме.

— Донеси ни вино — подхвърли Ру. — От най-качественото.

Ако не изключителна, храната беше вкусна, а виното — по-добро от очакваното; вкусът му бе познат на двамата приятели. Беше обикновено вино от Рейвънсбърг, но сравнено с това, което бяха пили през изминалата година и нещо, им се струваше като бутилка, предназначена за кралската маса. И двамата изпаднаха в приятно настроение и започнаха да обсъждат прибирането си на следващия ден.

Ру не можеше да каже нещо много за миналото си; семейството му се състоеше само от баща му, Том Ейвъри, пиян каруцар, дал на Ру единствено побоища и умението да управлява товарна каруца. Ру беше много по-заинтересуван да се срещне с някои дребни търговци на вино, които познаваше, и да уреди това, което се надяваше да бъде начало на кариерата му.

За Ерик това беше завръщане към изгубените детски мечти и при майка му, ковачницата и семейството му. Години наред беше чиракувал при стария ковач Тиндал, а след смъртта му — около година при Натан, човека, който най-много се приближаваше до представата му за баща. Но животът му се бе развил по свой начин и нищо не изглеждаше така, както си го бе представял преди, като момче в Рейвънсбърг.

— За какво се замисли? — попита Ру. — Само мълчиш.

— Няма да ми дърпаш ушите за това, нали? — отвърна Ерик с усмивка. — Мислех си за вкъщи и за живота преди.

Не искаше да изрече преди кое, но Ру го разбираше — преди сбиването между Ерик и природения му брат Стефан, завършила с това, че Ру заби камата си в гърдите на Стефан, докато Ерик го държеше. След това бяха избягали от Рейвънсбърг и оттогава не бяха виждали нито старите си приятели, нито семействата си.

— Чудя се дали някой им е казал, че сме живи — каза Ру.

— Ако не са — засмя се Ерик, — пристигането ни утре ще бъде хубава изненада.

Вратата се отвори и поривът на вятъра накара двамата младежи да се обърнат. Четирима войници в униформи на баронството влязоха шумно, като проклинаха мръсното време.

— Ханджия! — викна ефрейторът, докато смъкваше подгизналия си от дъжда сив плащ. — Гореща храна и греяно вино с подправки! — Огледа се, видя Ерик и Ру и се ококори.

— Фон Даркмоор! — възкликна той. Другите трима извърнаха глави — несигурни защо ефрейторът им бе изрекъл името на барона, но разтревожени от тона му.

Ерик и Ру се изправиха. Двамата търговци станаха от креслата си пред камината и се долепиха до стената. Единственият друг присъстващ в кръчмата, човекът с меча, гледаше с интерес, но не се помръдна.

Ефрейторът извади меча си, Ру също, но Ерик му кимна да го върне в ножницата си.

— Не искаме неприятности, ефрейторе — каза той.

— Чухме, че сте обесени — каза ефрейторът. — Не знам как ти и твоят хитър приятел сте избягали, но скоро ще уредим нещата. Хванете ги.

— Чакайте малко — каза Ру.

Мъжете се нахвърлиха върху тях, но Ерик и Ру бяха по-бързи и първите двама войници, които скочиха към тях, бяха проснати на пода. Двамата търговци се промъкнаха покрай стената и се изнизаха гологлави и без връхни дрехи на дъжда. Мъжът, който седеше на масата, се засмя и викна:

— Браво!

Ефрейторът замахна с меча си, но Ерик го сграбчи за китката преди онзи да може да реагира. Ерик бе много силен и бе специално обучен в ръкопашна борба — желязната му хватка измъкна меча от пръстите на ефрейтора, който зина от болка.

Ру замахна отсечено с ръка и нанесе саблен удар под брадичката на другия войник, който се строполи до останалите като повален с чук.

— Спрете! — изкомандва Ерик с глас, който беше отработил като ефрейтор на Робер дьо Лунвил по време на завръщането им от Новиндус. Двамата войници, които бавно се надигаха, се поколебаха, но Ерик отново изкрещя командата: — Мирно, дяволите ви взели!

Пусна китката на ефрейтора, изрита меча му настрани и разпери ръце, за да покаже, че няма оръжие.

— Имам документи. — Той бавно бръкна под куртката си, извади листа, даден му предния ден от службата на Дворцовия съдия в Крондор, и го подаде на ефрейтора.

— Има печат от Крондор в долния край — промърмори той, като се взираше дълго в документа. Все още седеше на пода. После наведе очи и каза: — Не знам да чета.

Човекът, който досега не се намесваше, стана и спокойно се приближи към тях.

— Ако мога да помогна, ефрейторе — каза той и протегна ръка.

Ефрейторът му подаде документа и мъжът го прочете на глас:

— Да се знае, потвърдено с моята ръка и печат, че Ерик фон Даркмоор се е заклел да ми служи… — очите му пробягаха до края на документа. — Има много канцеларски подробности, ефрейторе. Важното е, че току-що се опита да арестуваш воин от личната охрана на принц Николас. Според написаното в документа, той е ефрейтор като теб.

— Наистина? — Очите на седналия мъж се разшириха.

— Да, този документ е подписан не само от Дворцовия съдия на Крондор, но и от самия принц.

— Наистина? — попита пак ефрейторът и бавно се изправи.

— Наистина — отвърна непознатият. — И по начина, по който ти отне меча, мисля, че има сериозни основания да бъде в личната охрана на принца.

Ефрейторът бавно си разтри китката.

— Да, може би. — Очите му се присвиха. — Но не сме чули нищо за това и последния път, когато бе споменато името на Ерик, се чу, че бил обесен заради убийството на младия барон.

— Принцът ни помилва — въздъхна Ерик.

— Така казваш ти — отвърна ефрейторът. — Но мисля бързо да отидем с моите хора до Даркмоор и да разберем какво ще каже по въпроса лорд Манфред.

Прибра меча си и махна на хората си да тръгват. Един от тях поклати глава недоволно заради пропуснатата топла вечеря, а другият погледна през рамо Ерик и Ру, докато помагаше на приятеля си да се вдигне от пода.

Мъжът още беше замаян.

— Тръгваме ли? Ядохме ли? Вече се е съмнало, така ли?

— Млъквай, Блюи — каза другият. — Малко дъждец ще те освести, бързо при това.

Войниците напуснаха хана, Ерик се обърна към странника и каза:

— Благодаря ви.

— Ако не им го бях прочел, щеше да го направи ханджията или някой друг — повдигна рамене мъжът.

— Аз съм Ерик фон Даркмоор — каза младежът.

— Дънкан Ейвъри. — Мъжът стисна протегнатата му ръка.

Очите на Ру се разшириха.

— Братовчедът Дънкан?

Очите на мъжа, който се бе представил с фамилното име Ейвъри, се присвиха, докато разглеждаше дребния младеж. След момент той каза:

— Рупърт?

След секунда вече се смееха високо и мъжът, който Ру бе нарекъл братовчед, го тупаше по гърба.

— Не съм те виждал, откакто беше попова лъжичка, младежо. — Широка усмивка смекчи чертите му.

Ерик гледаше ту единия, ту другия, но не можеше да открие и най-малка прилика. Докато Ру беше нисък, жилест и определено непривлекателен, Дънкан Ейвъри беше висок, елегантен, с широки рамене и симпатичен. Нещо повече, беше облечен по модата, с изключение на меча, който очевидно бе доста използуван и добре поддържан. Имаше тънък мустак, но иначе беше гладко избръснат и косата му висеше, подрязана до раменете и може би леко накъдрена.

Дънкан дръпна един стол и кимна на момичето да му донесе храната и каната с вино.

— Не знаех, че имаш братовчед, Ру — обади се Ерик.

— Разбира се, че знаеш. — Очите на Ру се свиха.

— Исках да кажа, знаех за роднините ти в Саладор, — продължи Ерик, като подмина забележката на приятеля си — и на други места на изток, но никога не си ми споменавал за този господин.

Дънкан благодари на девойката за виното и й намигна, което я накара да се отдалечи с хихикане. После каза:

— Поразен съм, Рупърт. Твоят млад приятел твърди, че никога не си споменавал за мен?

— Не бяхме много близки, Дънкан — отвърна Ру и се облегна назад. — Колко пъти съм те виждал? Може би три пъти в живота си?

— Нещо такова — засмя се мъжът. — Опитвах се да уча каруцарския занаят като момче — каза той на Ерик. — Пътувах с бащата на Ру от Рейвънсбърг до Малаково средище — точно там ги оставих. Тогава Ру беше не повече от петгодишен. — Лицето му помрачня. — Само тогава можах да видя майка му.

— Кога за последен път сме се виждали? — попита Ру.

— Не мога да си спомня точно. — Дънкан потърка брадичката си. — Помня само, че край фонтана имаше едно прекрасно момиче: тънко кръстче, широк ханш и обли гърди, приятно държане… коя беше тя?

— Гуен — отвърна Ру. — И това трябва да е било преди четири или пет години. — Ру посочи с вилицата си към Дънкан. — Ти й беше първият. — После се усмихна. — Мнозина от местните момчета ти дължат благодарности; ти събуди… известен ентусиазъм у Гуен, който оценяваме.

— Не съм един от вас — разсмя се Ерик.

— Може би си единственият в Рейвънсбърг — вдигна рамене приятелят му.

— Каква ви е роднинската връзка? — запита Ерик.

— Баща ми е братовчед на бащата на Ру — каза Дънкан. — И нито един от тези достойни господа не ми е бил от голяма полза, Ерик.

После се обърна към Ру.

— Как я кара старият?

— Всъщност не сме се виждали близо две години — отвърна замислено Ру. — Сега се връщаме в Рейвънсбърг. Накъде пътуваш?

— Поел съм на изток, да си търся късмета, както обикновено. Опитах като наемник в Долината на сънищата, но там работата е твърде опасна, а и жените също… — При тази забележка и тримата се разсмяха. — А и парите не стигат. Сега съм тръгнал към източните благороднически дворове, където знанията на мъжа струват повече от меча му.

— Бих имал полза от знанията ти — каза Ру.

— Какво си намислил? — попита Дънкан, внезапно заинтересуван.

— Нищо нередно. Малко почтена търговия, но предполагам, че ще се нуждая от човек, който знае да се държи във възпитана компания.

— Добре, мога да яздя с вас до Рейвънсбърг — вдигна рамене Дънкан — и да си говорим по пътя. Пък и разпалихте любопитството ми.

— Защо? — поинтересува се Ерик.

— Начинът, по който се бихте… невероятно! Когато последния път видях Рупърт, беше тарикатче, което едва стоеше право, докато пикае, но сега изглежда опасен, щом с един удар повали онзи войник. Къде се научихте на тези хватки?

Ерик и Ру се спогледаха. На никой от двамата не трябваше да се напомня за вече изградената мрежа от шпиони в Кралството, докладващи на Изумрудената кралица. Далечен братовчед или не, Ру нямаше излишни илюзии за почтеността на този мъж.

— Къде ли не — небрежно отвърна той.

— Това трябва да е вид исаланска ръкопашна борба или съм новородено теле — каза Дънкан.

— Къде си я виждал? — заинтересува се Ерик.

— Нали ви казах, току-що се връщам от Долината на сънищата. Там се срещат исаланци, както и някои, родени в Кеш, които знаят тези номера.

Той се наведе напред и допълни с по-тих глас:

— Чувал съм, че може да се разцепи черепа на мъж с един удар, ако знаеш как да го направиш.

— Това е лесно — каза Ерик. — Просто си мисли, че държиш ковашки чук, когато удряш.

Дънкан се вгледа за момент в Ерик, после избухна в смях.

— Добре казано, момче — подхвърли той и гребна от чинията си. — Мисля, че почвам да ви харесвам.

Продължиха да си бъбрят, докато се нахраниха. След това Ерик отиде да провери конете и когато се върна, тримата се оттеглиха да спят в общото спално помещение на горния етаж, за да поемат рано сутринта на другия ден.

Селището изглеждаше непроменено, но някак си смалено.

— Нищо ново — каза Ру. Яздеха бавно и след един завой пред тях се откри гледка към Рейвънсбърг. През последния час бяха минали край познати ферми, покрай лозя и ниви, покрай царевица и зеленчукови градини. Но сега в далечината се виждаха нисичките постройки в края на града.

Ерик се умълча, а Дънкан каза:

— И на мен не ми изглежда различен, все същият си е.

Пътуваха из познатия край и Ру си мислеше, че грешат. Всичко беше променено, или най-малкото се бе променил той и начинът, по който гледаше нещата. Стигнаха до хана „Червената патица“ и Ерик каза:

— Малко неща се променят в Рейвънсбърг, но ние не сме същите. — Като че ли повтори на глас мислите на приятеля си.

— Е, винаги е така — допълни Дънкан. Ерик беше почнал да харесва приветливия мъж, а и Ру беше доволен, защото братовчед му му се нравеше, макар че не изпитваше голямо доверие към него. Той беше Ейвъри и Ру знаеше какво означава това. Имаше някакъв далечен дядо — Джон, който си беше спечелил ужасната репутация на жесток пират много преди Ру да се роди, а и повече от половината роднини на младежа бяха вече мъртви, обесени или убити по време на грабежи. Все пак неколцина от рода Ейвъри бяха пробвали да се занимават с почтена работа и Ру мислеше, че това му дава шанс да забогатее, без да търси пари от убийства или кражби.

Докато слизаха от конете, едно момче изтича от обора и попита:

— Да се погрижа ли за конете ви, господа?

— Кой си ти? — попита Ерик.

— Гюнтер — отвърна момчето. — Аз съм чирак на ковача, господине.

Ерик хвърли поводите на момчето и попита:

— Тук ли е майсторът ти?

— Хапва си в кухнята, господине. Да му съобщя ли за вас?

— Сам ще го намеря — каза Ерик. Момчето взе юздите на конете и ги поведе.

— Твоят заместник, така ли? — каза Ру.

— Така изглежда — отвърна Ерик и поклати глава. — Сигурно няма и дванайсет години.

— Ти беше по-млад, когато започна да помагаш на Тиндал при наковалнята — припомни му Ру.

Ру последва приятеля си и тръгнаха към задната врата, водеща направо в кухнята. Ерик я бутна и влезе вътре.

Майка му седеше на кухненската маса и говореше с ковача Натан. Погледна влезлите, очите й се разшириха и лицето й пребледня. Тя понечи да стане; после очите й се подбелиха и тя се свлече. Ковачът я подхвана навреме, за да не падне на пода.

— Проклет да съм — каза Натан. — Това си ти! Наистина си ти!

Ерик се хвърли към масата и хвана ръцете на майка си.

— Донеси малко вода — нареди той на Ру.

Ру взе едно канче и го напълни от помпата, после намокри един чист парцал, изстиска го и го подаде на Ерик, който го сложи на челото на майка си.

Ерик погледна над все още неподвижното тяло на майка си и видя, че ковачът го гледа със страшна изненада и че очите му се пълнят със сълзи.

— Жив си значи — каза той. — Не знаехме.

— Аз съм идиот — изруга младежът.

Ру свали пътната си пелерина, седна и махна на Дънкан също да седне. После викна:

— Розалин! Вино!

— Розалин не е тук — поклати глава Натан. — Ще ви донеса една бутилка. — И докато ставаше, допълни: — Изглежда, има много да си разказваме.

Момент по-късно се върна с ханджията Мило, който викна:

— Богове! Ерик! Ру! Живи сте!

Ерик и Ру се спогледаха и Ру попита:

— Е, каква е все пак тайната?

— Преследват ли ви? — попита Натан.

— Не, майсторе — засмя се Ру. — Ние сме свободни хора, с личното разрешение на краля. И доста се позамогнахме. — И разтърси многозначително кесията си.

Натан измъкна тапата на бутилката, която бе донесъл, и наля на всички. Фрида дойде на себе си. Мигна няколко пъти и с тих глас попита:

— Ерик?

— Да, мамо.

Тя обви с ръце врата му и започна да плаче.

— Казаха ни, че сте обвинени в убийство и сте осъдени на смърт.

— Бяхме — тихо каза Ерик. — Но си издействахме помилване и сега сме свободни.

— Защо не се обадихте, защо не пратихте два реда? — попита тя с лека нотка на обвинение, докато докосваше лицето му с невярващи пръсти.

— Нямахме възможност — каза Ерик. — Служихме на принца — той се огледа наоколо — и не ни беше разрешено да се обаждаме на никого. Но сега всичко това е минало.

Тя поклати изумено глава. Галеше страните му и го целуваше. После склони глава на рамото му и въздъхна облекчено:

— Молбите ми са били чути.

— Тя се молеше за теб, момче — обади се Натан и избърса една сълза. — Молеше се непрекъснато.

Ерик също бе много развълнуван, но успя да се овладее — той никога не показваше открито чувствата си. Ру също пое дълбоко дъх и внезапно се почувства под влиянието на дълбоко избликнали емоции.

— Как сте вие? Как вървят нещата? — попита Ерик.

— Много работи се промениха. — Фрида седна и хвана ръката на Натан.

— Вие двамата… — Ерик погледна майка си, после ковача.

— Оженихме се миналото лято — усмихна се ковачът. — Надявам се, че нямаш нищо против?

Ерик го грабна в мечешката си прегръдка, като за малко не разля бутилката вино — само бързата реакция на Ру я спаси.

— Възражения ли? Натан, ти си най-добрият мъж, когото познавам, и с удоволствие бих те наричал баща. — Пусна ковача, погледна майка си и една сълза се търколи по бузата му, после отново разтвори мечешките си лапи и я прегърна. — Толкова съм щастлив за теб, майко!

Фрида почервеня като млада невеста.

— Той беше толкова мил, когато избягахте, Ерик. — Тя докосна бузата на Натан с повече нежност, отколкото младежът можеше да си спомни да е проявявала някога, включително и към него.

— Той ме върна към живота.

Ерик плесна с ръце по масата и каза:

— Ще празнуваме! — После се обърна към Мило. — За довечера искам от най-хубавото ти вино и ястия, ама такива, че да засрамят и масата на императрицата на Велики Кеш!

— Дадено! — отвърна ханджията. Очите му блестяха от вълнение. — И ще ти прихвана само цената, никаква надценка.

— Не си се променил — разсмя се Ру.

— Къде е Розалин? — попита Ерик.

Мило и Натан се спогледаха и ковачът каза:

— Тя е при семейството си, Ерик.

— Семейство ли? — Младежът го погледна неразбиращо. — Нали ти си й баща…

— Искат да кажат, че е омъжена, Ерик — каза Ру и хвана ръката на приятеля си.

— Така ли?

— Аха, вече съм и дядо — кимна ханджията.

— Тя има бебе, така ли? — Ерик се облегна назад. Главата му се замая.

— Да — каза Мило.

— И за кого се омъжи? — попита Ерик.

Мило се огледа и каза:

— За Рудолф, калфата на пекаря. Знаеш го. — Ерик кимна. — Сега е кандидат-майстор и скоро ще открие собствена фурна. Живее със семейството си зад площада.

— Знам къде. — Ерик стана. — Ще ида да я видя.

— По-леко, сине — намеси се Фрида. — Тя също те мисли за мъртъв.

Ерик се наведе, целуна пак майка си и каза:

— Знам. Ще се помъча да не я изплаша до смърт. Искам да бъде довечера тук. — И добави: — С Рудолф.

— Ще дойда с тебе — обади се Ру.

— Не се бавете много, защото ще си помисля, че е само сън.

— Трудно ще ти е — засмя се синът й. — Братовчедът на Ру, Дънкан, ще те забавлява с чудесни и невероятни истории.

Натан погледна красивия Дънкан и каза:

— Мисля, че няма да я омайва твърде дълго.

— Скоро ще сме тук — разсмя се Ерик.

Двамата припряно излязоха от кухнята през празната зала на кръчмата и минаха през главния вход. Закрачиха бързо по улицата, водеща към главния площад, като почти не забелязваха малкото жители, които спираха и изумено ги гледаха. Един мъж изпусна глинена кана с вино и остана с ококорени очи при вида на двамата млади мъже, за които се знаеше, че отдавна са мъртви. Един-двама се опитаха да кажат нещо, но Ерик и Ру бяха далеч още преди те да отворят уста за поздрав.

Стигнаха до градския площад, завиха и тръгнаха към пекарната, където работеше и живееше Рудолф. Когато стигнаха до вратата, Ру видя, че Ерик се колебае. Той знаеше за обърканите чувствата на Ерик към Розалин. Тя му беше като сестра, но в същото време имаше и нещо повече. Ру, както и всички в града, знаеше, че Розалин е влюбена в Ерик, макар той да беше толкова тъп, че не можеше да го разбере. Накрая, точно преди бягството им от Рейвънсбърг, бе разбрал, че чувствата са й повече от сестрински. После си бяха говорили с Ру неведнъж и приятелят му си даваше сметка, че Ерик все още не може да разбере какво точно изпитва към нея.

Внезапно преодолял колебанието си, Ерик прекрачи прага на пекарната. Рудолф стоеше зад тезгяха и когато го видя, започна:

— Какво ще же… — После се ококори и можа да каже само: — Ерик? Ру?

— Здрасти, Рудолф — отвърна му с приятелска усмивка Ерик и му подаде ръка.

Навремето Рудолф не беше сред тези, които Ерик и Ру смятаха за приятели, макар че в градец като Рейвънсбърг всички момчета на една и съща възраст се познаваха.

— Чух, че сте мъртви — почти прошепна той, като че ли се страхуваше да не го чуят.

— Е, това е общото мнение — каза Ру. — Но бяхме помилвани и освободени лично от краля.

— От краля! — повтори Рудолф, очевидно впечатлен. Хвана ръката на Ерик и я стисна здраво, после се здрависа и с Ру.

— Да — потвърди Ерик, — и затова можах да се върна. — Лицето на Рудолф помръкна и Ерик бързо добави: — Само за няколко дни. Сега съм на служба при принца на Крондор. — Той посочи герба на куртката си. — Трябва да се върна там преди края на месеца.

Рудолф се отпусна.

— Ами тогава, добре сме се видели. — Огледа Ерик отгоре до долу. — Дошъл си да видиш Розалин, нали?

— Тя ми беше като сестра — каза Ерик просто.

— Разбирам — кимна Рудолф. — Тя е отзад, елате с мен.

Ерик и Ру минаха зад тезгяха и последваха Рудолф покрай изстиващите вече пещи, които щяха да бъдат напалени отново след полунощ, за да има топъл и пресен хляб в ранните часове на утрото. Големите маси, сега чисти, очакваха хлебарите и тестото, което щеше да втасва до късните вечерни часове. Редици чисти пекарски форми очакваха да бъдат напълнени, а в ъгъла двама чираци спяха в очакване на предстоящата нощна работа.

Излязоха от фурната, минаха по къс коридор и спряха пред една врата.

— Почакайте тука — каза им Рудолф и влезе вътре.

След няколко минути Розалин се появи на прага с бебе на ръце. Рудолф стоеше зад нея.

— Ерик? — прошепна тя. — Ру?

Ерик се засмя, а Розалин пристъпи напред, прегърна го през врата и го притисна до себе си. Той я придържаше внимателно, като внимаваше да не уплаши неспокойно мърдащото бебе — и внезапно разбра, че тя плаче.

— Хайде, успокой се — каза й тихо. — Нищо не се е случило. Жив съм. Направих услуга на принца на Крондор и той ми прости извършеното деяние.

— Защо не ми писа? — прошепна тя горчиво.

Ру беше изненадан от яда в думите й. Но якият младеж погледна към Рудолф, който само кимна.

— Не можехме — каза Ерик, посочи емблемата на куртката си и каза: — Сега съм човек на принца на Крондор, заклех се да му служа и съм положил клетва да не говоря след освобождението си.

Не искаше да споменава изнасилването, убийството и съдебния процес в Крондор.

— Взех си отпуск и сега съм тук.

Детето на Розалин започна да мърда и да мрънка и тя се опита да го успокои:

— Тихо, Герд.

— Герд? — учуди се Ерик.

— Така се казваше баща ми — обясни Рудолф.

Ерик кимна и погледна детето. В следващия миг очите му се разшириха и той се олюля и се подпря на рамката на вратата.

— Какво има? — попита Ру, после погледна бебето. И изведнъж разбра. Рудолф беше набит, нисък мъж с червеникавокафява коса. Детето изобщо не приличаше на него. По външния вид и по големината на детето Ру веднага разбра какво е станало.

И плахо зададе въпроса, който Ерик не можеше да изрече.

— На Стефан ли е?

Розалин кимна. И без да вдигне очи, каза:

— Герд е твой племенник, Ерик.

3.

ПАЗАРЛЪЦИ

Бебето заплака.

Ру се засмя, а Ерик бързо подаде детето на Розалин. Бяха му предложили да го подържи, но само след минута той разбра, че няма да се справи с енергично извиващия се малчуган.

Настроението в гостилницата продължаваше да е все същото — смес от щастие и взаимно внимание. Всички се радваха да видят Ерик и Ру живи и здрави, но хората в „Червената патица“ знаеха, че вестта за завръщането на Ерик бързо ще стигне до неговия брат. Принцът на Крондор бе простил на двамата младежи престъплението им срещу Стефан — по-големия син на барон фон Даркмоор, но брат му Манфред едва ли щеше да направи същото. Чувството за мъст и ярост определено бе обхванало и майка му. Между буквата на закона и действителността зееше доста голяма пропаст, когато бяха замесени отмъстителни благородници, и всички знаеха това.

Мило и Натан дръпнаха Ру настрани и ковачът попита:

— Смятате ли да останете по-дълго?

Ру хвърли поглед към мястото, където приятелят му задълбочено разглеждаше малкия си племенник.

— Ерик много искаше да види майка си и вас — каза той. — Аз пък имам малко работа. Ще останем около седмица.

— По-добре тръгнете по-скоро, Ру — тихо каза Натан.

— Знам — каза дребният младеж. — Матилда фон Даркмоор.

Мило кимна, показвайки, че Ру е съвсем прав в предположението си.

— Навремето Фрида заплашваше наследството на момчетата на Матилда — продължи Ру. — Казали сте на всички, че детето е на Рудолф, нали?

— Да, разбира се — отвърна Натан.

— По личицето му е ясно от чия семка е, Ру — каза Мило. — В този град няма тайни. Баронът вече знае за бебето.

— Може би. Но пък аз чух какво каза Манфред на Ерик — отвърна Ру.

— Кога? — попита Натан с тревожен шепот.

— В килията на осъдените на смърт. В нощта преди да бъдем отведени на бесилото. Дойде и каза на Ерик, че нямал лоши чувства към него; заяви му също, че Стефан бил свиня.

— Едно е да кажеш това на човек, когото ще бесят следващия ден — поклати глава Натан, — а съвсем друго е, ако той се окаже съперник за баронската ти титла.

— Не мисля, че това е проблем — каза Ру. — Манфред каза, че имало и други незаконни деца, не е само Ерик. Изглежда, старият барон си е падал по жените.

— Вярно е — кимна Мило. — Чух, че във Волфсхайм имало момче, което много приличало на Ерик.

— Е, добре — обади се ковачът. — Гледай да измъкнеш Ерик от града колкото е възможно по-скоро. Ще направим всичко възможно да опазим малкия Герд, но присъствието на Ерик може да привлече вниманието и към бебето…

— Ще видя какво мога да направя — отвърна Ру. — Имам малко работа тук и колкото по-скоро я свърша, толкова по-бързо ще си заминем.

— С нещо да ви помогнем? — попита отново майсторът.

— Ами, след като го казваш… — в очите на Ру се мерна пресметливост, — бих искал да разчитам на сигурна каруца. Но не много скъпа, нали разбирате.

Мило вдигна очи към тавана, а Натан се засмя на очевидната хитрост на младежа.

— При Гастон все още е единственото място, където вероятно ще намериш подходяща каруца — каза ковачът.

Ерик погледна към приятеля си, който говореше с Натан и ханджията. И тримата бяха развеселени, а Натан избухна в силен смях на нещо, казано от Ру. Ерик поклати глава с умилена усмивка. Ру го видя и му отвърна със също такова кимване, сякаш казваше:

„Добре е да си си вкъщи.“

Рано сутринта, още по първи петли, Ру стана и макар да бе малко махмурлия, се запъти към предградията.

— Гастон! — викна той, като стигна до целта на сутрешната си разходка. Сградата приличаше на голям полусрутен обор, превърнат в нещо като склад, с малък навес отпред. Там се поклащаше тенекиена табела, на която грубо бяха нарисувани два чука, кръстосани като благороднически саби.

Когато Ру стигна до входа, оттам надникна мъж с дълго тясно лице, погледна сънено към него и възкликна:

— Ейвъри? Мислехме, че са те обесили!

— Не успяха — отвърна Ру и му подаде ръка.

— То си личи. — Гастон поклати глава. Говореше с лек акцент, характерен за живеещите в по-малките задморски градове на провинцията Батира, но се бе преселил в Рейвънсбърг още преди Ру да се беше родил. Стисна ръката на младежа и попита:

— От какво имаш нужда?

— Имаш ли добра каруца? — попита Ру.

— Имам за продан една отзад. Трябва й малко работа, но иначе е здрава.

Заобиколиха сградата — смесица от дърводелски навес, налбантница и калайджийница. Гастон не беше майстор, но обичаше да поправя всякакъв вид неща и това беше единственото място за хората, които нямаха достатъчно пари, за да идат при местните ковачи или дърводелци. Ако беден фермер имаше коса, която му трябваше поне за още един сезон, носеше я при Гастон, а не в ковачницата, където Ерик беше чиракувал при покойния вече Тиндал и при заместника му Натан. Ру беше чувал приятеля си да казва, че от Гастон можело да излезе добър ковач, но не ставало, защото не се задоволява само с едно нещо. Бащата на Ру също караше каруците си при Гастон за поправка.

Минаха покрай ниска ограда, направена почти изцяло от счупени дъски, довлечени тук от Гастон, и домакинът отвори една паянтова врата. Влязоха в двора, където майсторът по всичко складираше повечето от нещата си. Ру спря за момент и поклати глава. Беше идвал тук безброй пъти и въпреки това бе поразен от огромната сбирка отпадъци на Гастон — метални парчетии, навес, пълен със стари дрехи, и грамаден дървен сандък, в който бяха нахвърляни вещи, известни само на стопанина; но Ру знаеше, че навсякъде цари безупречен ред. Ако Гастон имаше това, което търсиш, знаеше точно къде се намира и моментално можеше да го намери.

— Видях баща ти.

— Къде е? — попита Ру. Не че се интересуваше много.

— Отспива си след поредното пиене. Върна се от пътуване до Саладор. Шест или седем коли, не помня, но ги закарали в добър вид и получили бакшиш, така че натоварил каруцата и се върна в града. Снощи го удари малко на живот.

Гастон посочи с пръст през рамо куп парцали на завет между двете каруци. Ру се наведе и видя, че купът хърка. После видя, че една от двете каруци е на баща му. Беше му толкова позната, колкото собствения му сламеник вкъщи. И наистина, беше спал много пъти в нея. Когато баща му изпадаше в пиянски бяс, Ру често се криеше в каруцата и прекарваше там нощта вместо да рискува да го набият за нищо.

— Толкова ли беше пиян, че да не може да стигне вкъщи? — попита Ру, коленичи и дръпна горния парцал. Смрадта, която го лъхна, го накара да съжали. Не само че баща му не се бе къпал сума време, но тежкият му лъх направо го вцепени.

— Пфу! — Младежът се отдръпна.

Гастон потърка брадичката си и каза:

— Вярно, малко прекалихме. Том черпеше и не можех да го оставя да лежи насред улицата. Домъкнах го дотука — как да го влача, по дяволите, чак до вас?

— Така си е — поклати глава Ру. Вгледа се в баща си. Зачуди се колко се е смалил старецът — но знаеше, че ще изглежда достатъчно едър, ако се събуди преди да е изтрезнял.

Засмя се. Вече не беше дете и баща му не му бе посягал от години. Ру се зачуди дали ако баща му пак посегне да го бие, ще се свие като уплашено дете, или ще действа, без да се замисли, и ще счупи челюстта му за секунди?

Нямаше желание да пробва.

— Нека си спи. Сигурно не съм му липсвал, когато си отидох, така че се съмнявам, че ще се радва много, като ме види — каза той.

— Не говори така, Ру — каза Гастон. — Беше страшно разтревожен, когато чу, че ще те бесят. Смяташе, че е по-справедливо да те осъдят на трийсет години тежка работа, така казваше.

Ру поклати глава и смени темата:

— Това ли е каруцата?

— Ей оная — каза Гастон и посочи колата до тази на баща му. Беше фургон за доставки, макар че се нуждаеше от доста поправки и от много боя.

Ру бързо го огледа и се увери, че осите и колелата са здрави.

— Трябва да се сменят някои от закрепките на теглича, но това може да се оправи. Колко й искаш?

Започнаха да се пазарят и след минута се договориха. Колата беше малко по-скъпа, отколкото Ру смяташе да плати, но цената все пак беше умерена, а и колата беше точно такава, каквато търсеше. Той плати и каза:

— А коне?

— Мартин все още продава най-изгодно здрави коне — отвърна Гастон. — Татко ти си взе допълнителен чифт тези дни. Спечели ги на зарове миналия месец.

Ру го погледна с пресметлив поглед и каза:

— Благодаря ти. Добре е да се знае. — После хвърли поглед към похъркващия и допълни: — Ако се събуди преди да се върна, накарай го да остане тука. Трябва да говоря с него преди да напусна града.

— Къде ще ходиш сега? — попита Гастон.

— В Дома на фермерите и винарите. Трябва да купя няколко бъчонки вино.

Излезе от двора и пое към центъра на града, започнал да се събужда за сутрешните си дела. Занаятчиите вече бяха отворили дюкяните си, жените, тръгнали на пазар, за да сготвят обяда на семействата си, също бяха на крак. Ру кимна разсеяно за поздрав на няколко познати, но бе погълнат от мисли за следващия етап на плана си.

Стигна централния площад, където се издигаше Домът на фермерите и винарите, и долови чаткане на копита по калдъръма, издаващо приближаването на конници. По звука разбра, че се движат бързо. Миг по-късно отрядът се показа иззад ъгъла на същата сграда, към която се бе запътил Ру — петима конници, движещи се в лек галоп. Пешеходците се отдръпваха, докато ездачите, облечени в униформи с цветовете на барон фон Даркмоор, яздеха по улицата. Ру забеляза водача им — същия ефрейтор, когото бяха срещнали предния ден — и внезапно разбра къде отиват: в хана на Мило. Поколеба се за миг, но реши да не ходи там веднага. Трябваше да свърши започнатото, а освен това беше сигурен, че това е лична работа между Ерик и Манфред. Ако баронът искаше да говори с Ру Ейвъри, можеше да го намери, след като откриеше Ерик.

Ерик стоеше и се възхищаваше на новата наковалня и огнището. Натан и чиракът му Гюнтер показваха промените, направени след като Ерик бе напуснал. Бяха малки, но той се наслаждаваше на добрата работа на младежа. Очевидно бе добре обучен от Натан и се отнасяше към майстора си по същия начин, по който и Ерик гледаше на ковача — отношение на момче към пастрок. Собствените деца на Натан бяха убити в една почти забравена война и той полагаше особени грижи за чираците си.

— Изглеждаш във форма — каза Натан. — Хареса ли ти в армията?

— Има много неща, които не одобрявам, но… да, мисля, че харесвам реда. Чувството, че знаеш какво се очаква от теб.

Натан кимна на Гюнтер да си намери работа навън и да ги остави насаме.

— Ами убийствата?

— Не ме притесняват много — повдигна рамене Ерик. — Има мигове, когато се чувстваш, като че ли сечеш дърва за огъня. Нещо, което трябва да направиш. Понякога се плаша, като мисля за това. Но в повечето случаи е… как да кажа… грозно.

— Работил съм с много войници в живота си — кимна Натан. — Внимавай с онези, който изпитват удоволствие от касапницата. Те са подходящи, когато битката е тежка, но са като кучета пазачи — по-добре е да ги държиш на къс синджир.

Ерик вдигна очи към Натан и погледите им се срещнаха. После младежът се усмихна.

— Обещавам ти, никога няма да ми хареса.

— Тогава ще се справиш — каза Натан и на свой ред се усмихна на Ерик. — Макар че несъмнено щеше да станеш добър ковач.

— Ковачеството е нещо, което още ми доставя удоволствие. Ще ми позволиш ли да опитам…

— Натан! Ерик! — извика Ру от вратата.

— Как е тайнственият ти бизнес? — попита Ерик.

— Почти свърших — отвърна Ру и се ухили. — Още няколко нещица и съм готов да тръгваме. — Той сбърчи нос. — Из града обикалят войници. Търсят те.

Звукът от конници, влизащи в двора на хана, прекъсна отговора на Ерик. Тримата излязоха от ковачницата тъкмо когато петимата стражи на барона слизаха от конете си.

Ерик позна водача им — ефрейтора, с когото се бяха сблъскали преди два дни.

— Вие — каза той, като посочи Ру и Ерик. — Баронът иска да си поговори с вас.

Ру погледна към небето и потупа джоба на куртката си, за да се увери, че кралският документ за помилване е у него.

— Това не може ли да почака?

— Не! Но ви предлагам избор: да яздите собствените си коне или ще се радвам да ви влача зад моите.

— Ще си взема коня — каза Ру.

След няколко минути Ру и Ерик се качиха на седлата и преминаха край групата войници.

— Ей, чакайте! Къде отивате?

Те се забавиха, та ефрейторът да ги настигне, и Ерик каза:

— Пристигнахте на галоп, а конете ви са само леко запъхтени и почти не са потни. Така че едва ли сте минали и два километра, за да дойдете тук. Манфред очевидно ни очаква в старото пасище в края на града.

Ефрейторът го изгледа учудено, но преди да може да каже и дума, Ерик пришпори коня си и препусна в галоп. Ру беше на секунда след него. Отрядът потегли зад тях и седмината ездачи профучаха през града.

След няколко минути минаха между крайните постройки на източния градски квартал и както бе предположил Ерик, откриха палатката на Манфред, издигната на старото пасище, където Кралският път се пресичаше с пътя от юг.

Ерик слезе от коня и подаде юздите на войника, застанал до входа на палатката. Когато петимата конници пристигнаха, Ерик погледна ефрейтора и попита:

— Как се казваш?

— Алфред — отвърна той. — Защо?

— Просто исках да знам — усмихна се Ерик. — Наглеждай ми коня.

Двамата приятели тръгнаха към палатката. Един от войниците дръпна платнището, закриващо входа.

Вътре седеше братът на Ерик барон Манфред фон Даркмоор.

— Да си призная, мислех си, че никога повече няма да ви видя вас двамата — каза баронът и им посочи да седнат. — Особено като се имат предвид обстоятелствата на последната ни среща.

— Навремето и аз мислех така — каза Ерик.

Ру наблюдаваше природените братя. Манфред никак не приличаше Ерик, който бе впечатляващо копие на баща им. Тази прилика подтикваше още повече майката на Манфред да иска смъртта на Ерик, заради убийството на по-големия й син. Манфред се бе метнал на майка си. Тъмнокос, гъвкав и красив по някакъв особен, невротичен начин. Имаше грижливо подстригана брада — ново модно увлечение — и Ру си помисли, че изглежда малко глупаво с нея, но запази мнението си за себе си.

— Моят господар, херцогът на Саладор, който, както знаете, се пада братовчед на краля, заповяда да изпратя конен отряд в Крондор за специална задача. Без подробности за това колко дълго ще стои там и какво ще прави. Знаете ли нещо по този въпрос?

— Да, знам някои неща — кимна Ерик.

— Ще ми кажеш ли?

— Не мога.

— Не можеш или не искаш?

— И двете — отвърна Ерик. — Аз съм човек на принца и се подчинявам на заповедите му да не приказвам преди да ми е наредено.

— Добре, ако не възразяваш, бих искал да ги пратя в Крондор с теб приятеля ти.

— Като ескорт ли? — попита Ерик.

Манфред се усмихна и в изражението му се появи нещо, по което заприлича на Ерик.

— Донякъде може и така да се каже. Тъй като сте хора на принца, ще ги поставя под ваше командване. И ти — като изпълнителен войник, не съмнявам, ще ги заведеш при нашия благороден принц по най-бързия начин.

— Ако можех да ти кажа, Манфред, щях да го направя. — Ерик се наведе напред. — Никога няма да разбереш какво означава за мен това, че дойде да ме видиш в затвора. Беше много любезно от твоя страна — усетих разликата. Но когато разбереш защо принцът издава подобни заповеди ще проумееш защо сега не бих могъл да ти кажа нищо. Всичко е от изключителна важност.

— Чудесно — въздъхна Манфред. — Мисля, че никой от вас двамата няма да се размотава дълго в Рейвънсбърг, нали?

— Трябва да се върна в Крондор в края на месеца — каза Ерик. — Но Ру е свободен човек и може да реши да остане.

— Може да прави каквото си иска — усмихна се Манфред. — Но ако приятелят ти е разумен мъж, ще си тръгне бързо. — Той впери поглед в Ру. — Майка ми не ви е простила и дори да не искам да ви причиня зло, няма начин да ви защитя от хората й. Ако искаш да доживееш до старост, по-добре иди другаде, Ру. — Той отново се наведе към Ерик и каза сериозно: — С тази униформа си солидно защитен, Ерик. Дори и тук, в заспалия Даркмоор, знаем за Орела на Крондор. Ти си човек на човека на принца. Но Ру няма покровителство и много приятели. По-добре ще е за всички ни, ако го вземеш със себе си.

— Събирам стока и ще напусна града след ден-два с братовчед ми — каза Ру.

— Гледай да е така. — Манфред се изправи. — По-добре би било да не сте в града, когато майка ми разбере, че сте живи и отново сте близо до нея.

Погледна ги и допълни:

— И дори и в Крондор си пазете гърбовете.

— Какво ще стане с детето? — попита Ерик.

— Майка ми все още не подозира за съществуването му — отвърна Манфред — и ще се помъча тази вест да стигне до ушите й възможно най-късно.

Изглеждаше притеснен.

— Но тази история е малко по-различна от твоята, Ерик — продължи той. — Детето е на Стефан — нейния син, а не на влюбчивия й мъж. Това е собственият й внук. Но е копеле и тъй като предстои да се женя…

— Разбирам.

— Присъствието ти в Рейвънсбърг може да я настрои срещу детето, нали разбираш?

— Не съвсем — повдигна рамене Ерик. — Да ти кажа истината, Манфред, не се упражнявах много в мислене през последните две години. Имаше много работа за вършене. Но не е излишно да отделиш и минути за размисъл.

— Променил си се — поклати глава Манфред. — Последния път, когато се срещнахме, беше момък от малкия град… сега си станал корав мъж.

Ерик погледна замислено брат си и после каза:

— Мисля, че и двамата сме се променили.

— Казал съм, че съм на лов — каза Манфред и се надигна — и ще е добре да покажа на майка някакъв дивеч, когато довечера се върна в замъка. Свърши си работата и очаквай войниците да се появят пред хана, който считаш за свой дом.

— Надявам се някой ден да се срещнем при по-благоприятни обстоятелства — каза Ерик и последва барона навън.

Манфред се изсмя и приликата помежду им отново пролича.

— Съмнявам се. Нашите съдби и житейски пътища са много различни, братко. Докато си жив и аз нямам деца, майка ще се отнася към теб като към заплаха за наследствената си линия. Това е обяснимо.

— Тогава ожени се и си народи няколко — сухо каза Ру.

— Де да беше толкова просто — отвърна Манфред. — Служа на прищевките на краля и на целите на херцога на Саладор. Те ще ми покажат коя благородническа дъщеря според тях е подходяща за булка. — Той въздъхна. — Но честно казано, не ги притискам много да решават. Намирам женските компании за… трудни.

— Някоя жена ли има? — попита Ерик, почувствал, че природеният му брат, когото почти не познаваше, крие някаква мъка.

— Нищо, за което да си струва да се говори — каза Манфред някак прекалено спокойно.

Ерик нямаше какво да добави, а брат му не му стисна ръка за довиждане. Той отдаде чест и се върна при коня си. Преди да го яхне, се обърна към брат си.

— Онзи ефрейтор, Алфред.

— Да?

— Прати ми го заедно с другите.

— Имаш някакви сметки с него ли? — Манфред поклати глава и леко се усмихна.

— И така може да се каже — отвърна Ерик.

— Не бих могъл да ти го препоръчам много — каза Манфред. — Той е скандалджия. Заради това никога няма да стане сержант.

— Имаме нужда от скандалджии — каза Ерик. — Като ги поочупим, стават хора, каквито ни трябват.

— Можеш да го вземеш. — Манфред се обърна и влезе в палатката.

Приятелите яхнаха конете си. Ерик погледна Алфред и каза:

— Довиждане, ефрейторе.

— С нетърпение ще чакам да се срещнем, копеле — каза Алфред злобно.

— Е, разчитам на това. — Ерик също го изгледа мрачно.

— Ще стане по-скоро, отколкото си мислиш — додаде Ру с мръснишка усмивка.

— Казвам ти, натовариш ли още нещо на тази каруца, ще й счупиш оста! — кресна Том Ейвъри.

Ру стоеше пред баща си, който беше малко по-висок от него. Помисли за момент и каза:

— Прав си.

— Разбира се, че съм прав — каза доволно Том.

Двете каруци стояха в стопанския двор зад магазина на Гастон, натоварени с бъчонки вино. Дънкан проверяваше за трети или четвърти път дали всяка е привързана добре, но все още се съмняваше, че толкова много бъчонки могат да бъдат закрепени стабилно.

Ру прекара деня си в правене на сделки и бе похарчил парите си до стотинка, дори и сумата, която Ерик му беше дал, за да закупи известно количество вино от средно качество, което се надяваше да продаде с голяма печалба, когато стигнеха Крондор.

Макар че не беше специалист, Ру беше от Рейвънсбърг и знаеше за виното повече от мнозина търговци в Крондор. Знаеше, че високата цена на виното в града на принца се дължи на факта, че го превозват бутилирано. Само най-обикновените и некачествени вина пристигаха там, превозвани в големи бъчви. Неголемите бъчонки вино от средно качество често се използуваха в кръчмите из района, но не ги превозваха по-надалеч, защото виното не носеше големи печалби в област, където беше нещо нормално то да е висококачествено. Това, което бяха натоварили, не беше толкова добро, колкото вината, поднасяни на благородниците, но веднага щеше да направи впечатление в обикновените кръчми на Крондор. Ру бе закупил сортове вино, за които беше уверен, че са два пъти по-хубави от това, което обикновено се сервираше в града на принца. Бе пресметнал, че ако успее да продаде виното в хановете и кръчмите, посещавани от деловите хора в Търговския квартал, може да реализира почти тройна печалба, дори след като приспадне разходите за каруците и конете.

— Сигурен ли си, че знаеш как се кара такова нещо? — попита Дънкан.

Том се обърна да погледне племенника си и каза:

— Ру е първокласен каруцар, какъвто щеше да станеш и ти, ако не се беше затичал след оная фуста…

— Алиса. — Дънкан се усмихна. — Това не продължи дълго. Освен това — той сложи ръка на меча си — така си изкарвах хляба през последните петнайсет години.

— Добре, ще ни потрябваш — каза Том, като разтриваше наболата си брада. Ру го бе цапардосал, когато старият мъж се събуди след пиянството си и се нахвърли върху него. Три пъти се бе опитвал да хване ръцете на младежа и три пъти се бе оказвал долу, в прахта, гледайки нагоре към сина си. Последния път на Ру не му стигна търпение и нанесе къс силен десен удар в челюстта на баща си. След това Том Ейвъри гледаше на сина си с новопоявило се уважение.

— Сигурен ли си, че познаваш пътя? — попита той сина си.

Ру кимна. Това беше западнал второстепенен път, на места само за една каруца, пътят, на който той и Ерик бяха срещнали Хелмут Гриндъл, търговеца от Крондор. Ру беше научил, че има маршрут от Рейвънсбърг до Крондор, по който можеше да се мине, без да се плаща пътна такса. Ерик имаше документи от принца, които им бяха спестили всякакви пътни разходи на идване към Рейвънсбърг, но Ерик и мобилизираният отряд от Даркмоор бяха поели тази сутрин към Крондор и щяха да са там цяла седмица преди да пристигнат тромавите каруци.

Ру знаеше, че и двете коли са пренатоварени и че всяка грешка крие опасност половината от товара да се разбие по горските друмища между Даркмоор и крайбрежието. Но ако планът му сполучеше, щеше да събере капитал за нещо още по-амбициозно и смело и бе уверен, че ще изкара достатъчно от пътуването, за да започне желаната кариера.

— Добре — отсече Ру, — няма какво да се мотаем. Колкото по-скоро тръгнем, толкова по-скоро ще пристигнем.

Не спомена нищо за предупреждението на Манфред във връзка с майка му. Не вярваше много на Дънкан, но той можеше да научи, ако някой благородник пратеше хора след тях. Знаеше, че може да довери на баща си едната каруца: за Том Ейвъри можеха да говорят всичко, но беше много печен в занаята, когато бе трезвен. В битка обаче би бил безполезен, независимо от хвалбите му, когато се напиеше.

— Давай с мен — каза Ру на Дънкан. — Ще те науча как се кара впряг от четири коня.

Дънкан завъртя отегчено очи, но скочи на капрата до него. Беше продал коня си за малко пари, с което си осигури дял в начинанието на Ру, и сега беше собственик на малка част от едната каруца, четирите коня и на значително количество от виното. Бащата на Ру беше поискал за себе си само обичайното заплащане, нито стотинка повече или по-малко, което наистина впечатли Ру, макар и да не го показа. Радваше се, че баща му се отнася към него като към всеки друг търговец.

Гастон им махна за сбогом, докато излизаха от двора и завиваха по павираните улици на Рейвънсбърг. Колите скърцаха и пукаха под голямата тежест и конете цвилеха недоволно, че ги карат да работят — но вече бяха поели по пътя. Ру се почувства приятно, в очакване на нещо хубаво.

— Гледайте да не се пребиете — викна им Гастон, докато затваряше портите.

Ру се смъкна зад каруцата, когато долетя следващата стрела; първата се бе забила на сантиметри от главата му. Той кресна предупредително към баща си и Дънкан, докато се привеждаше до колата. Извади меча си и се опита да отгатне откъде е долетяла стрелата. Трето острие блесна в светлината на залеза и той забеляза посоката, от която бе изстреляна стрелата. Посочи на Дънкан, че трябва да се промуши между каруците и да заобиколи отстрани тези, които бяха устроили засадата. Дънкан му даде сигнал, че е разбрал, притича бързо около мястото, където лагеруваха, и се насочи към нападателите.

Пътуваха вече почти седмица. Бяха отбили от Кралския път малко след Рейвънсбърг и бяха поели по тесния западен път, който преди две години Ру и Ерик бяха използували, за да избягат от преследвачите си.

Пътуването досега бе минало без особени проблеми — каруците се оказаха надеждни, а конете здрави, което допълнително бе допринесло за нарастващия оптимизъм на Ру. Може би баща му не одобряваше решението да вози големия товар, без да го покрие, но той очевидно пазеше мнението си за себе си. Беше стар и препатил каруцар и много пъти бе превозвал и по-странни товари от тези бъчонки.

Правеха лагер всяка вечер по залез-слънце, като оставяха конете да пасат наоколо и допълваха храната им с малко зърно, смесено с мед и орехи. Това ги поддържаше енергични и силни. Всеки ден Ру ги проверяваше дали са здрави, доколкото разбираше, и неведнъж му се искаше Ерик да е с тях, защото приятелят му можеше да забележи нещо, което той е пропуснал. Но с учудване разбра, че баща му разбира също колкото Ерик или най-малко знае доста за уморените коне. Всеки ден старият мъж ги гледаше заедно със сина си и редовно преценяваше дали са годни да продължат пътя си на следващия ден.

Сега Ру пълзеше на лакти и колене между каруците и гледаше да са между него и посоката, откъдето идваха стрелите. Стана и изтича между дърветата. Двете години сражения и усилено обучение спасиха живота му, защото един от бандитите се бе придвижил от противоположната страна и се опита да го прониже с меча си. Единственото, което успя да направи, бе да умре тихомълком — Ру го повали, без да забавя крачка, продължи напред и се огледа за други противници.

Посрещна го тишина. Спря, за да обмисли следващия си ход. Успокои дишането си и се огледа. Слънцето бе залязло преди малко повече от час и небето на запад още светлееше, но под гъстите дървета бе тъмно, като че ли беше полунощ. Ру се ослуша. След момент чу свистенето на друга стрела и смени посоката на движението си.

Заобиколи с възможно най-тихи стъпки и затича в тъмнината към мястото, където се криеше предполагаемият стрелец. Вече бе убеден, че са нападнати от двама окаяни бандити, опитващи се да повалят пазачите, за да разграбят каруците, тръгнали по изоставения път, далеч от кралското правосъдие.

Застина в очакване. След няколко минути чу, че някой шава в храстите пред него, и се хвърли напред. Бърз като котка срещу мишка, разтвори храстите и скочи върху бандита. Битката свърши бързо. Като разбра, че някой се приближава зад него, мъжът остави лъка и посегна към ножа си.

Загина преди да е успял да измъкне оръжието от пояса си.

— Край — каза Ру.

Минута по-късно Дънкан и Том се появиха запъхтени — приличаха на призраци в тъмното.

— Само двама ли бяха? — попита Дънкан.

— Ако е имало и трети, той е преполовил пътя до Крондор — каза Том. Очевидно беше паднал зле — бе кален от главата до петите от лявата страна и имаше голяма драскотина на лявата буза. Държеше дясната си ръка през гърдите, стискаше се за рамото и размърдваше пръстите на лявата си ръка.

— Какво има? — попита Ру.

— Май паднах лошо — отвърна баща му. — Ръката ми се е вцепенила и боли. — Задъхваше се. — Отдавна не ми се бе случвало. Не ме е срам да си призная, че се изплаших.

Дънкан коленичи, преобърна бандита и каза:

— Тоя прилича на просяк.

— Малко почтени търговци и още по-малко престъпни смелчаци се отправят по този път — обясни Том. — Не съм чувал за богат бандит и сигурно наоколо няма такива.

Поклати глава и продължи да разтрива вдървените си пръсти.

Дънкан се изправи с една кесия.

— Може да не е бил богат, но все пак не е бил и беден. — Отвори кесията и извади няколко медни монети и един полускъпоценен камък. Приближи се към лагерния огън, разгледа го и каза:

— Нищо особено, но може да се вземат малко пари за него.

— По-добре да видим дали и другият е мъртъв — каза Ру.

Другият лежеше в калта и когато го преобърна, той видя, че го гледат безжизнените очи на момче. Поклати глава с отвращение, пребърка го и откри, че загиналият няма дори и кесия.

Върна се при каруците. Дънкан тъкмо бе донесъл лъка на първия бандит.

— Нещастен голтак — каза той и хвърли оръжието встрани. — Свършили са му стрелите.

Ру седна и въздъхна.

— Какво ли щяха да правят с толкова много вино? — попита Дънкан.

— Е, щяха да пийнат малко — каза Том — и щяха да отмъкнат конете и каквито монети намерят, а също така и мечовете и въобще всичко, годно за продан.

— Ще ги погребваме ли? — попита Дънкан.

— Не биха направили същото за нас — поклати глава Ру. — Освен това нямаме лопата. А нямам намерение да рия гробове с ръце.

Въздъхна отново.

— Ако бяха сериозни бандити, утре заран ние щяхме да храним гаргите, а не те. По-добре е да сме по-внимателни.

— Добре тогава, застъпвам — каза Дънкан.

Том и Ру седнаха край огъня. Заради възрастта му, Ру и Дънкан даваха на Том първата смяна след вечеря. Втората беше най-лоша, защото трябваше да се разбудиш след няколко часа сън, да изкараш поста си и да се опиташ отново да поспиш. Ру знаеше, че малко преди разсъмване е най-опасното време за нападение: стражите в тези часове бяха сънливи и най-малко внимаваха, защото мислеха, че всеки, замислил сериозно нападение, ще изчака първата поява на слънчевите лъчи. Ако Том дежуреше при изгрев-слънце, шансовете да ги убият, докато спят непробудно, бяха големи.

— Имах такъв камък някога, като този, който намери Дънкан — каза Том.

Ру не отвърна нищо. С баща си говореше рядко — навик, който беше придобил още през детството. Като момче бе пътувал много с баща си, за да учи каруцарския занаят, но дори по време на най-дългите пътувания от Рейвънсбърг до Саладор и обратно си разменяха най-много по десетина думи. Като се върнеше у дома, Том се напиваше до безпаметство, но докато работеше, беше трезвен и не слагаше грам алкохол в устата си.

— Бях го взел за майка ти — додаде тихо той.

Ру го погледна с внимание. Когато беше трезвен, баща му бе спокоен човек, но никога — нито пиян, нито трезвен, не говореше за майка му. Младежът знаеше за майка си само това, което бе научил от други в селището, защото бе починала при раждането му.

— Беше крехка и слабичка — каза Том. Ру знаеше, че дребният му ръст е нещо, наследено от майка му: майката на Ерик го бе споменавала неведнъж. — Но беше здрава и издръжлива — допълни Том.

Ру се изненада.

— Имаше твърд характер — продължи баща му с очи, блеснали от лагерния огън. — Много й приличаш, да знаеш.

Държеше дясната си ръка върху гърдите й разсеяно разтриваше удареното си място. Впери поглед в огъня, като че ли търсеше нещо в танцуващите пламъци.

Ру само кимна, защото се страхуваше да говори. Откакто бе ударил баща си и го бе свалил на земята, старецът се отнасяше към него с някакво уважение, което никога преди не бе усещал. Том въздъхна:

— Тя искаше да те роди, момче. Лекуващият жрец й каза, че ще е късметлийка, ако може да роди толкова слабичка. — Той избърса с дясната си ръка лицето си, после погледна загрубелите си мазолести ръце. — Знаеш ли, плашех се да я докосна, защото беше толкова дребна, а в мен нямаше нежност. Страхувах се да не я счупя. Но бе по-силна, отколкото изглеждаше.

Ру преглътна, внезапно почувствал буца в гърлото си. Накрая прошепна:

— Никога не си говорил за нея.

— Имах толкова малко радости в този живот, момче — каза Том. — Тя беше всичко за мен. Срещнах я на един фестивал — тя изглеждаше като подплашено птиченце, застанала встрани от тълпата на Средлетния празник. Тъкмо се бях върнал от Саладор; карах един фургон за чичо ми, дядото на Дънкан. Бях пийнал и много горд със себе си и тогава тя застана пред мен, светла като лъсната мед, и ми каза: „Танцувай с мен“.

Той въздъхна.

— И аз го направих.

Том замълча. Дишаше трудно. Трябваше да преглътне, за да продължи да говори.

— Изглеждаше точно като теб — не много привлекателна и с малко криви зъби, докато не се засмееше — тогава светваше и ставаше хубава. Камъка, за който ти говорих, й го донесох за сватбата. Един златар го постави в пръстен.

— Като за благородничка — каза Ру, като се насили да говори небрежно.

— Като за кралицата — отвърна Том със задавен смях. Пак преглътна. — Тя каза, че съм луд и че трябвало да спестявам за нова каруца, но аз настоях да запази пръстена.

— Никога не си ми казвал — тихо каза Ру.

Том повдигна рамене и замълча. Пое дълбоко дъх и продължи:

— Сега вече си мъж. Доказа ми го — събудих се и открих, че стоиш над мен, в двора на Гастон. Не бях си и помислял, че толкова си заякнал — станал си много жилав, щом си надвил личните палачи на краля и си се научил да се биеш така, че и аз не можах да те надвия. Реших, че ще можеш да се справяш добре и по пътищата.

Том се усмихна:

— Ти си като нея — по-здрав, отколкото изглеждаш.

Ру мълчеше — не знаеше какво да каже. След малко все пак каза:

— Защо не поспиш малко, татко? Имам да обмисля някои неща.

— Да, така ще направя — кимна Том. — Боли ме много вратът.

Помръдна лявото си рамо, за да разпусне скованите си мускули.

— Сигурно съм се изкълчил при падането, когато ония момчета започнаха да ни обстрелват. Боли ме от кръста до челюстта. — Той изтри челото си с ръка. — И ме избива пот.

Пое дълбоко въздух и въздъхна, като че ли бе много изморен.

— Остарях вече. Когато забогатееш, ще си спомниш за стария си баща, нали, Ру?

Ру се засмя и отвори уста да каже нещо, но очите на баща му се подбелиха и той падна по очи в огъня.

— Дънкан! — викна Ру и с едно-единствено движение измъкна баща си от пламъците.

Дънкан дотича и погледна восъчно бледото лице на Том, бялото на очите му и обгорените места по бузата и врата. После каза:

— Мъртъв е.

Ру стоеше неподвижен, загледан мълчаливо в мъжа, който му беше баща, а се бе споминал като чужд за него човек.

4.

ПРЕПЯТСТВИЕ

Ру даде знак.

Дънкан дръпна поводите на каруцата, която караше, и спря зад първата кола. Ру се надигна и извика:

— Крондор!

След като погребаха Том в гроб, който синът му изкопа с голи ръце, и го покриха с камъни, за да го пазят от дивите зверове, по-нататък пътуваха без проблеми. Дънкан се оказа добър каруцар. Припомни си някои неща, които Том го беше учил като малък, а Ру доразви уменията му и накрая престана да се тревожи всяка минута за товара във втората кола.

Ру все още тъжеше за баща си; не можеше да избегне чувството, че е пропуснал нещо от последния им разговор за майка му. Даваше си сметка, че има още много от семейната му история, което не знае. Когато бе трезвен, баща му беше затворен, а когато се напиеше, ставаше агресивен. Сега Ру започна да разбира каква беше причината за това: всеки път, когато Том погледнеше сина си, той му напомняше за починалата му съпруга, която бе обичал безмерно и бе загубил по време на раждането на момчето.

Но очевидно имаше и нещо друго и сега Ру си задаваше десетки въпроси, на който баща му никога не бе отговарял. Реши да намине пак в Рейвънсбърг и да открие малцината в града, които Том би могъл да нарича приятели, и да ги разпита за това, което го вълнуваше. Може би трябваше да отиде и до Саладор, за да се запознае с клона на фамилията на Дънкан. Искаше непременно да си отговори на някои въпроси и осъзнаваше, че не знае кой е в действителност. Отпъди тези мъчителни мисли и реши, че не е толкова важно кой е, а какъв ще бъде — а бе решил да се превърне в богат и уважаван човек.

Дънкан завърза поводите, скочи от каруцата и се запъти към Ру. Нисичкият младеж бе започнал да харесва братовчед си, макар все още да намираше поведението му за малко тарикатско и да смяташе, че не бива да му се доверява напълно — така, както се доверяваше на Ерик или на другите мъже, с които бе служил под началството на Калис. Но го харесваше и мислеше, че ще му е полезен с богатия си опит при общуването с благородници и че може да го наставлява относно поведението и облеклото му.

Дънкан се качи на капрата до него и се вгледа в далечния град. После попита:

— В града ли ще нощуваме?

— Не — Ру погледна слънцето и въздъхна. — Ще трябва да търся къде да складираме бъчвите до утре сутринта, а и имаме още час път до градските порти. Дай да разпрегнем конете и да потеглим при изгрев-слънце, преди кръчмите да започнат да се пълнят.

Хапнаха студено месо до малкия огън, който накладоха. Вързаните наблизо животни дъвчеха последното зърно и от време на време пръхтяха.

— Какво смяташ да правиш с каруците? — попита Дънкан.

— Мисля да ги продам. — Ру не искаше да бъде зависим от други превозвачи, но и не смяташе да губи времето си, като прекарва стока между Рейвънсбърг и Крондор. — Може и да наема някой каруцар и да ви изпратя обратно за още товар, след като продадем този.

— Не беше много вълнуващо, ако не броим нещастните бандитчета.

— Един от тези нещастни бандитчета за малко не ми проби главата със стрелата си — каза Ру.

— Прав си — въздъхна Дънкан. — Но имах предвид жени и пиячка.

— Ще ги имаме утре вечер. — Ру се огледа. — Лягай, аз ще поема първата смяна.

— Няма да споря. — Дънкан се прозя.

Ру седна до огъня, а братовчед му грабна едно одеяло и се мушна под каруцата, за да се предпази от росата, която можеше да падне през нощта. Тук, близо до морето, това беше възможно, а да се събудиш мокър не бе много приятно.

Ру пресмяташе какво трябва да направи следващата сутрин и обмисляше подходящите изречения — готвеше ги внимателно, като махаше една или друга дума и се опитваше да прецени кой търговски подход би бил най-добър. Премисляше подробно утрешните пазарлъци — толкова дълго, че накрая всичко в главата му се обърка и не усети как е минало времето, докато не забеляза, че огънят постепенно гасне. Помисли да разбуди Дънкан, но вместо това реши отново да обмисли търговските си предложения за следващия ден и сложи още дърва в огъня.

Все още мислеше какво точно да направи със стоката, когато светлеещото небе привлече погледа му. Той се стресна, като разбра, че въобще не е заспивал. Но бе много развълнуван, че ще пристъпи към новия живот, а и предполагаше, че Дънкан няма да възрази срещу допълнителна почивка. Изправи се и откри, че краката му са се схванали от влажния студен въздух — нали бе седял неподвижно часове наред. Косата му също бе влажна, а наметката му — просмукана от росата.

— Дънкан! — викна той на братовчед си. — Ставай! Имаме вино за продан!

Каруците потропваха по калдъръма на крондорските улици. Ру каза на Дънкан да се движи плътно зад него, за да могат да се разминават с другите коли. Беше си набелязал първата спирка — скромен хан, наречен „Щастливия скокльо“, близо до началото на Търговския квартал. Табелата изобразяваше две деца, въртящи въже, а трето тъкмо го прескачаше.

Ру бутна вратата и се озова в спокойна обща зала. Зад тезгяха едър мъж чистеше чашите.

— Заповядайте — посрещна ги кръчмарят. — Какво ще обичате?

— Вие ли сте собственикът? — попита Ру.

— Алистер Ривърс на вашите услуги. С какво мога да ви бъда полезен. — Беше пълен мъж, но Ру долавяше силата му — повечето кръчмари трябваше да могат да се справят сами с нарушителите на реда. Поведението му бе възпитано, но сдържано, докато не разбра причината за посещението на Ру.

— Рупърт Ейвъри — каза младежът, докато подаваше ръка. — Търговец на вино от Рейвънсбърг.

Мъжът стисна ръката му до счупване и каза:

— Имате нужда от стая ли?

— Не, имам вино за продаване.

Изражението на мъжа показа явна липса на ентусиазъм.

— Имам достатъчно вино, не ми трябва още. Благодаря.

— От какъв сорт и качество? — попита Ру.

Мъжът наведе носа си към Ру и каза:

— Каква стока имаш?

— Роден съм в Рейвънсбърг, господине — започна Ру. И се впусна в кратко описание на винарското могъщество на малкия градец и на това какво обикновено се пие в по-скромните заведения в Крондор.

— Доставките за Крондор досега — завърши Ру своята търговска оферта — са или лошо вино за обикновените хора, или непосилно скъпо за благородниците, но няма нищо подходящо за търговец, разчитащ на качествена клиентела. Мога да доставям вина с превъзходно качество на умерена цена, защото не пренасям бутилки.

— Имаш ли вино за проба? — попита мъжът след известно мълчание.

— Имам — каза Ру и излезе да донесе стомната, която беше напълнил още при потеглянето им от Рейвънсбърг. Когато се върна, кръчмарят вече бе поставил две чаши на тезгяха. Ру отпуши стомната и внимателно ги напълни.

— Малко е разклатено заради тръскането по пътя, но ако се остави седмица-две да почине преди сервиране, ще имате по-добър оборот от много други в района — обясни той.

Мъжът не беше много убеден, но опита. Завъртя глътката около небцето си, после я изплю в едно канче. Ру направи същото. Алистер помълча известно време и накрая каза:

— Не е лошо. Малко е подскочило, както казваш, от пътя, но има плътност и богат букет. Повечето от клиентите ми не биха го различили от обичайната помия, но имам неколцина сериозни посетители, които могат да го преценят като нещо по-особено. Мога да взема половин дузина бъчонки. Каква е цената ти?

Ру помълча и спомена цена, тройно по-голяма от това, на което щеше да се съгласи, и само 15 процента под тази на най-хубавите благородни вина от Рейвънсбърг. Алистер примигна и рече:

— Защо по-добре не запалиш кръчмата ми, та да изгори до основи? Така по-бързо ще ме разориш. — И предложи цена, която беше дори по-ниска от това, което Ру беше платил в Рейвънсбърг. Започнаха истинския пазарлък.

Към един следобед Ру влезе в третата кръчма. Първите два пъти преговорите се бяха оказали изгодни и му бяха осигурили по-голяма печалба, отколкото бе очаквал. Беше взел с десет процента по-висока цена от Алистер Ривърс от предвидената, което го бе накарало да се пазари по-здраво в хана „Много звезди“. Там цената беше малко по-голяма от тази, на която бе продал стоката си на Алистер, а сега се надяваше да вземе също толкова и в кръчмата „Лисици и кучета“.

Щом свърши пазарлъка, извика на Дънкан:

— Дънкан! Пет бъчонки!

И изведнъж спря, защото братовчед му леко мръдна с глава към мъжа, седнал до него на капрата и опрял кама в ребрата му. Отстрани човек трудно можеше да я забележи — за минувачите двамата изглеждаха като заети в приятелски разговор.

Появи се друг човек, който го запита:

— Ти ли си собственик на тези каруци?

Ру кимна и го огледа. Беше слаб, почти мършав, но движенията му издаваха бързина и застрашителност. Ру не виждаше оръжие в ръцете му, но беше сигурен, че по него има поне няколко, които лесно можеха да бъдат извадени. Лицето му бе обрасло с тридневна брада, неравно подстриганата му черна коса, тук-там прошарена с бели косми, висеше до раменете му.

— Забелязахме, че се въртите наоколо и продавате. Май сте нови в Крондор.

Ру погледна мъжа, после другия, седнал до Дънкан, и се озърна, за да види дали са сами. Още двамина висяха наблизо до каруците — мъже, които щяха да се притекат на помощ на приятелите си незабавно, без да привличат внимание към себе си, ако не е необходимо.

— Пристигнахме тази сутрин, но сме идвали и преди — каза Ру.

— Аха! — Гласът на непознатия бе изненадващо басов за слабото му тяло. — Е, значи затова не знаете за местните разрешителни и за митата.

— Обявихме товара си при градската порта на магистрата на принца. — Очите на Ру се присвиха. — Нищо не ни казаха за разрешителни и мита.

— Е, честно казано, това не са разрешителни и мита за принца. — Мъжът понижи глас така, че да не могат да го подслушват. — Има начини за спокойно въртене на търговия в града, а има и други, ако разбираш какво искам да ти кажа. Ние представляваме интереса на онези, които могат да ви предпазят от неприятности в Крондор, ако загряваш.

Ру се облегна на каруцата. Мъчеше се да изглежда спокоен и преценяваше колко бързо би могъл да го убие, ако потрябва, и какви шансове има Дънкан без оръжие срещу мъжа, опрял кама в ребрата му. За първото не се съмняваше — можеше да ликвидира този човек преди приятелите му да направят и две крачки, но Дънкан нямаше бойната подготовка на Ру и макар че беше опитен със сабята, сигурно щеше да умре.

— Малко съм оглупял тази сутрин — каза младежът. — Да предположим, че не знам нищо. Би ли ми обяснил?

— Е — започна мъжът, — ние сме от онези хора в Крондор, които искат търговията в града да върви без затруднения и пречки, ако разбираш какво искам да кажа. Не се интересуваме много от промени в цените и големите различия между търсенето и предлагането. Осигуряваме нещата по такъв начин, че всеки дошъл в града да има разумна печалба, така че да няма излишно предимство. Разбираш ли? Искаме всичко да е цивилизовано. И накрая пазим крадци да не нападат търговците и да не съсипват стоката им. Осигуряваме спокойния сън на всеки — без да се безпокои, че някой ще му пререже гърлото, загря ли? И, разбира се, искаме известни компенсации за усилията си.

— Разбрах. Колко? — попита Ру.

— За твоя товар ще бъдат двайсет златни монети… — очите на Ру се разшириха — за всяка каруца.

Това беше приблизително половината от очакваната печалба. Той не можа да скрие гнева си.

— Луд ли си? Двайсет жълтици! — Направи крачка назад и рече: — Няма да стане!

Мъжът пристъпи към него и каза тихо:

— Искаш ли приятелят ти да остане жив и здрав?…

Внезапно Ру измъкна меча си и го допря до гърлото на мъжа преди той да успее да помръдне. Мъжът беше бърз и се опита да се отскубне, но Ру го държеше здраво и продължаваше да опира острието в гърлото му.

— Ей! — каза Ру. — Не мърдай толкова. Мога да те резна и всичко ще стане в кръв. Ако приятелят ти не махне ножа си от ребрата на братовчеда или ако някой от онези двамата отсреща направи грешно движение, ще трябва да гълташ въздух през друга дупка.

— Спрете! — викна мъжът. Погледна встрани, без да мърда главата си, и викна: — Бърт! Слез долу!

Мъжът на капрата до Дънкан се смъкна без въпроси, а мъжът до Ру изсъска:

— Правиш голяма грешка.

— Може и да е така, но не ми е първата — отвърна Ру.

— Срещни се с Мъдреца. Това е последно предложение — каза неуспелият изнудвач.

— Мъдреца — повтори Ру. — Кой е пък тоя?

— Важен човек в града — отвърна мъжът. — Това днес ще го приемем за недоразумение. Утре ще дойдем пак и очаквам по-възпитано отношение от твоя страна.

Махна на съучастниците си да тръгват и те бързо се сляха с обедната тълпа. Неколцина минувачи се бяха спрели, за да зяпат сценката: как един мършав младеж е опрял меча си в гърлото на друг, също толкова мършав, но по-възрастен. Очевидно младежът не се притесняваше от нищо.

Един търговец надникна от магазина си и започна да вика градската стража.

Мъжът погледна Ру и каза:

— Ако бъда заловен от стражите, ще се окажеш в още по-голяма беда, отколкото си сега. — Той нервно прехапа устните си. През един квартал се чу остро изсвирване. Ру свали меча си и мъжът бързо изчезна в тълпата.

— Какво беше това? — попита Дънкан.

— Опит за сплашване.

— Шегаджиите. — Дънкан поклати глава.

— Шегаджиите ли?

— Гилдията на крадците — обясни братовчед му, като разтриваше ребрата си, за да се увери, че са непокътнати.

— Така и предположих. Спомена за някакъв, дето му викали Мъдреца.

— Без съмнение, това са Шегаджиите. Не можеш да въртиш търговия в Крондор, без да плащаш някому.

— Да ме вземат мътните, ако го направя — каза Ру и се качи в каруцата.

Дори Дънкан да каза нещо, Ру не го чу, защото развързваше въжето, придържащо бъчонките, и сваляше страничния капак на каруцата. Чу викове, погледна и видя хора от Градската стража, облечени в сини униформи и въоръжени с големи дървени палки, да говорят с търговеца, който сочеше към него.

Младежът тихо изруга. Началникът се приближи и каза:

— Онзи господин твърди, че сте се дуелирали на улицата.

— Да се дуелирам? Аз? — Ру подхвърли едното въже на Дънкан. — Съжалявам, но нещо се е объркал. Тъкмо разтоварвах вино за този хан. — Посочи с брадичка към вратата на заведението и към Дънкан, който смъкваше една от наредените бъчонки.

— Добре — каза началникът, който очевидно не искаше да си търси белята в град, пълен със скандали и побоища като Крондор. — Работете си.

Махна на другия страж и двамата закрачиха по улицата.

— Някои неща никога не се променят — подхвърли Дънкан. — Дори и да загубя залога си, мисля, че тия двамата ще се върнат в кръчмата, където са били преди да чуят сигнала.

Ру се изсмя. Смъкнаха пет бъчвички на паважа и Ру убеди ханджията да прати работник да помогне на Дънкан да ги внесат, за да може той да охранява колите. След като се разплатиха и останалият товар бе привързан добре, тръгнаха към следващата кръчма.

Привечер бяха продали близо една трета от виното, купено в Рейвънсбърг. Нещо повече, бяха си върнали почти всичкото злато, което младежът бе изразходвал за покупката. Ру пресметна, че е на път да утрои парите си, ако търговията в следващите ден-два е толкова успешна, колкото досега.

— Къде ще нощуваме? — попита Дънкан. — И кога ще ядем? Ужасно изгладнях.

— Трябва да намерим някой хан — отвърна Ру — с двор, достатъчно добре ограден, за да можем да опазим виното от нашите приятели.

Дънкан кимна — прекрасно разбираше кого има предвид Ру. Дънкан много пъти беше идвал в града през последните години, но този район не му бе познат; както личеше от витрините на магазините, край които минаваха, не беше от най-процъфтяващите в Крондор.

— Да се върнем по пътя, по които дойдохме. Мисля, че тук няма да имаме успех.

Улицата беше пълна с пешеходци — хора, връщащи се от работа или отиващи в местните кръчми. Някои магазини вече бяха затворени, други палеха фенери, подсказващи, че собствениците им работят до късно, за онези клиенти, които могат да пазаруват само вечер.

Придвижваха се бавно сред навалицата. Ру реши да завие по друга улица и Дънкан го последва. Отне им повече от час да открият хан с обор, достатъчно голям, за да бъдат вкарани вътре двете каруци. Ру се договори с прислужника в обора, взе си стомната с виното за проба и двамата с Дънкан влязоха вътре.

Ханът се казваше „Седемте цветя“ — скромно заведение със смесена клиентела от търговци и работници. Ру видя една свободна маса до тезгяха и махна с ръка на Дънкан да седне там. После проследи с интерес една прислужница с доста пищни форми и каза:

— Като се освободиш за минута, донеси ни по халба бира и нещо за ядене. — И посочи масата, където Дънкан вече беше седнал.

Жената погледна натам, видя красивия братовчед на Ру и се усмихна. Ру откри, че е вперил очи в гърдите й, стегнати от тъканта на блузата, и допълни:

— А като се освободиш, ела при нас.

Постара се да изглежда очарователен, но думите му срещнаха равнодушно изражение и неопределен звук.

— Къде е стопанинът? — поинтересува се накрая Ру.

Тя кимна към един натежал мъж в другия край на бара. Ру се промъкна през неколцина посетители и започна да рекламира стоката си. Наля чаши за проба и скоро се спазариха за цена, включваща преспиването и храната. Ру остана много доволен и се върна на масата, готов да се отпусне след дългия ден.

Храната беше средна работа, но след дните, прекарани на път, изглеждаше чудесна. Бирата беше най-обикновена, но студена и пенлива. След вечерята, когато публиката оредя, Дънкан започна да сваля прислужницата — жена на средна възраст, казваше се Джийн. Друга келнерка — Бетси, се присъедини към тях и някак си успя да седне в скута на Ру. Дали историите на Дънкан бяха много смешни, или бирата беше много, но скоро всички на масата посрещаха шегите с бурен смях. Няколко пъти собственикът подканяше жените да се заемат със задълженията си, но те пак намираха начин да се върнат при масата на младежите.

Разделянето по двойки беше очевидно: Дънкан бе спечелил вниманието и на двете жени, но Джийн, по-привлекателната от двете, беше заложила по-рано на него и Бетси се задоволи да прекара времето си с Ру, който настойчиво я опипваше. Не знаеше дали го харесва, или очаква пари, но това въобще не го интересуваше. Нежната топлина на плътта под дрехите й го беше възбудила и не след дълго той предложи:

— Хайде да се качим горе.

Жената стана, хвана го за ръка и го поведе нагоре. В пиянския си унес той дори не разбра дали и Дънкан и Джийн са влезли в стаята заедно с тях, но скоро потъна в приятния унес от допира и дъха, от вкуса и топлината на женското присъствие.

По едно време мярна Дънкан и Джийн, когато легнаха на съседния сламеник, но не им обърна внимание. Във военните лагери си беше имал работа с курви само на ръка разстояние от други войници и въобще не се притесняваше.

Смъкна дрехите си и накара Бетси бързо да съблече и своите, когато отвън изведнъж долетя вик, последван от шум на счупено дърво. Отначало той почти не му обърна внимание, но последва друг трясък и преди да се замисли, Ру вече беше на крак, с меч в ръката, и крещеше:

— Дънкан!

И както си беше гол, се втурна надолу по стълбите в общата зала. Беше тъмно, но Ру успя да намери входа към вътрешния двор, без да се пребие в някой стол или маса. Клетвите на Дънкан зад него показваха, че не е сам в пиянската си беда.

Отвори вратата и хукна към обора, където бяха прибрани каруците и конете. Краката му стъпиха в нещо мокро и той подуши познатия мирис на вино.

Влезе в тъмния обор предпазливо — беше изтрезнял напълно от напрежението преди предстоящата схватка. Дънкан надникна зад него и Ру го побутна по рамото да мине от другата страна — при яслите. Нещо не беше наред. А после Ру стигна до първия кон. Животното лежеше на земята и от гърлото му се лееше кръв. Той бързо се огледа и видя, че и четирите коня са заклани, с прерязани гърла — точно там, където кръвта щеше да изтече най-бързо.

— О, по дяволите! — рече Дънкан и Ру притича до него. Конярчето също лежеше в локва кръв.

Побързаха към каруците и видяха, че всяка бъчонка е разцепена или чепът й е изваден. Виното течеше към двора на хана. Шумът от счупено дърво, който Ру бе чул, бе причинен от някой, който бе използувал голям чук, за да разбие спиците на колелата, така че сега и каруците бяха безполезни, докато не им се направеше скъпо струващ ремонт.

Ханджията бързо притича през двора и спря пред двамата голи мъже с мечове в ръце.

— Какво е станало?

— Някой е убил слугата ти в обора, убил е и конете ми и е унищожил стоката и каруците — каза Ру.

Внезапно вик разцепи нощта и Ру затича покрай ханджията преди Дънкан да може да реагира. Буквално влетя през вратата на хана, блъсна се силно в една маса и затича нагоре. Стигна до стаята, която споделяха с Дънкан, и влетя с вдигнат меч.

И замръзна на място. Дънкан се изкачи по стълбите след него, погледна над рамото му и изпъшка:

— По дяволите!

Джийн и Бетси лежаха голи на двата сламеника, празните им погледи показаха на мъжете, че са мъртви, още преди да забележат тъмните кървави струйки, стичащи се от прерязаните им гърла. Някой се бе промъкнал през прозореца, беше изненадал двете жени и безжалостно ги бе заклал. Ру осъзна, че стъпва в нещо лепкаво и топло, и разбра, че те сигурно са тръгнали към вратата, след като двамата с Дънкан бяха хукнали навън, и са умрели преди да разберат, че някой е влязъл през прозореца.

Загледа се и видя, че дрехите му са разхвърляни из стаята. Бързо ги претърси, погледна Дънкан и каза точно когато ханджията пристигна:

— Взели са и златото.

Дънкан имаше вид на човек, който всеки момент ще припадне. Облегна се на рамката на вратата и рече за трети път:

— По дяволите!

Констабълът от Градската стража очевидно бързаше да свърши с разследването. Погледна убитите коне и мъртвото конярче, влезе в хана да огледа убитите келнерки, а после зададе няколко въпроса на Ру и Дънкан. Очевидно му беше ясно, че е работа на Шегаджиите и това щеше да бъде докладвано като поредното „неразкрито престъпление“. Осъждането на престъпник беше рядко явление в град с размерите на столицата на Западните владения и обикновено ставаше само ако хванеха някого на местопрестъплението или имаше доказателства за очевидна вина. Констабълът ги посъветва да съобщят за всичко, което би спомогнало за разкриване на престъплението, в канцеларията на Градската стража в двореца.

Ханджията беше смазан от смъртта на конярчето и жените и бе ясно, че го е страх да не го постигне същата участ. Помоли настоятелно Ру и Дънкан да напуснат хана му още призори и се барикадира в стаята си.

Когато изгряха първите слънчеви лъчи, Ру и Дънкан, излязоха от „Седемте цветя“.

— Сега какво? — попита Дънкан.

— Не знам — отвърна Ру. Пое дъх, огледа се и забеляза на отсрещния тротоар позната фигура. Облегнат на стената, кльощавият изнудвач от предния ден ги наблюдаваше мълчаливо. Ру пресече улицата и тъкмо да стисне мъжа за гушата, когато той каза:

— Спокойно, чужденецо, ако не искаш приятелите ми да те застрелят.

Дънкан дотича и задържа Ру навреме. Ру се огледа. На съседния покрив мъж бе сложил стрела на опънатата тетива и се бе прицелил в тях. Слабият мъж рече:

— Мисля, че вече разбрахте от какви беди можем да ви защитаваме, нали?

— Ако бях сигурен, че има възможност братовчед ми да не бъде уцелен от стрела по време на спора ни — ядосано каза Ру, — щях да ти срежа черния дроб още тук.

— Бих искал да опиташ — каза кльощавият. — Вчера ме изненада, но това няма да се случи повече. — Той се усмихна, но в усмивката му нямаше нищо весело. — Освен това в действията ни няма нищо лично, момче. Това е само бизнес. Следващия път, когато дойдеш по търговия в Крондор, остави на тези, които могат да ти помогнат… наистина да го направят.

— Защо уби момчето и двете жени? — попита Ру.

— Да убия някого? Аз? Не знам за какво говориш — каза мъжът. — Питай когото поискаш и ще ти кажат, че Сам Танерсън цяла нощ е играл покийр в кръчмата на Мама Джамила в Бедняшкия квартал. Някой ги е убил, така ли?

Той махна на хората си и преди да си тръгне, допълни:

— Когато си готов да опиташ отново с търговията, поразпитай. Не е трудно да се открие Сам Танерсън. Той винаги ще ти помогне. — И изчезна зад ъгъла.

— Защо убиха момичетата и слугата? — попита Ру след минута.

— Предполагам — обади се Дънкан, — защото бяхме много неотстъпчиви. Искали са всеки да разбере какво ще стане, ако някой търгува с нас.

— Досега съм се чувствал толкова безпомощен само веднъж в живота си — каза Ру. — И това беше, когато щяха да ме бесят.

Дънкан знаеше историята за Ру и приятеля му Ерик — как били спасени от ешафода след фалшивото бесене.

— Е, сега може и да не сме мъртви, но какво правим по-нататък?

— Ще започнем отново — каза Ру. — Какво друго?

Замисли се и добави:

— Но първо ще отидем до службата на Градската стража в двореца.

— Защо?

— За да им кажем, че знаем името на човека, който стои зад това — Сам Танерсън.

— Мислиш, че това е истинското му име ли?

— Може би не — отвърна Ру. — Но е едно от имената, които използва и ще използва и занапред.

— Не знам дали ще има някаква полза — вдигна рамене Дънкан, — но като нямаш по-добра идея, защо не?

Ерик гледаше към двора, където се упражняваха мобилизираните. Спомни си със смесено чувство на вина и удоволствие как Алфред, ефрейторът от Даркмоор, изпадна в отчаяние, когато беше смъкнат по ранг до редник в новата армия на принца. Трети път вече, на строевия плац, Ерик му бе крещял в ухото да млъкне и да изпълнява заповедите. Алфред може би щеше да се представи по-добре от средното равнище, ако успееше да укроти нрава си.

— Какво мислиш? — запита го Робер дьо Лунвил, застанал зад него.

Без да се обръща, Ерик отвърна:

— Бих знаел по-добре какво да мисля, ако по-точно разбирах какво сте намислили вие — херцогът, принцът и всички, с които се срещате всяка вечер.

— Беше там. Знаеш какво ни чака — каза дьо Лунвил.

— Мисля, че тук имаме няколко души, които биха могли да се справят достатъчно добре — добави Ерик. — Всички са опитни войници, но някои от тях ще са безполезни.

— Защо? — попита на свой ред Робер.

Ерик се обърна към него.

— Някои са абсолютни некадърници, негодни за нищо освен за лек гарнизонен наряд и три пъти ядене дневно. Мисля, че лордовете им са решили, че ще им излезе по-евтино, ако ги зачислят на храна при нас. Други са много… Не знам — като коне, обучени да правят едно, а ти ги използваш за друго. Трябва първо да им премахнеш лошите навици.

— Продължавай — кимна дьо Лунвил.

— Някои от тези мъже просто не могат да мислят. Ако са на бойното поле и получават заповеди, ще са добри, но ако трябва да действат сами… — Ерик повдигна рамене.

— Веднага след ядене, по пладне, събери всички плъхове от замъците и онези, които трудно мислят със собствените си глави — каза сержантът. — Ще ги върнем на лордовете и господарите им. Искам тези, които могат да мислят, да бъдат събрани час след като първата тълпа излезе от двореца. Тази група трябва да бъде обучена много добре, докато започнем сериозната мобилизация.

— Сериозна мобилизация?

— Няма значение. Ще ти кажа, като му дойде времето.

Ерик отдаде чест и тъкмо се канеше да тръгне, когато един страж дотича от замъка, отдаде чест и каза:

— Сержант, Дворцовият съдия нареди вие и ефрейторът да отидете незабавно в канцеларията на Градската стража.

— Как мислиш? — ухили се дьо Лунвил. — Басирам се, че е някой от нашите.

— Няма да се обзалагам — повдигна рамене Ерик.

Тръгнаха през плетеницата коридори в двореца на принца. Преди столетия постройката била издигната с цел да предпазва пристанището от набезите на квеганските разбойници и пирати. С течение на годините бе достроявана със свързани сгради, с високи външни стени, издигнати като крепост откъм пристанището и покрили целия хълм, където беше изградена първата защитна кула.

Ерик бе започнал да се ориентира в този лабиринт и да се чувства малко по-удобно, но в Крондор все още имаше много неща, които не разбираше. Рядко се срещаше с Боби, откак се бе върнал от Рейвънсбърг. На него и на Джедоу им беше наредено всеки да обучава по повече от стотина мъже и ясната заповед на сержанта бе:

— Стягайте ги и ги наблюдавайте внимателно.

Ерик не беше много сигурен какво точно означава това, но заедно с Джедоу започнаха серия от сериозни учения, основани на личната им подготовка, когато се бяха оказали под командването на дьо Лунвил. След седмица Ерик вече имаше достатъчно добра представа кой от мобилизираните става за армията, която проектираше Калис.

Калис не се бе мяркал, откак Ерик се беше върнал в столичния град, и когато веднъж той попита дали капитанът е тук, дьо Лунвил само вдигна рамене и отвърна, че се бил запилял нанякъде. Това накара Ерик да се почувства неудобно, защото не разбираше къде точно е мястото, определено му в новата схема. Редовната стража в двореца или го избягваше, или се отнасяше с него с по-голямо уважение, отколкото се полагаше на един ефрейтор. Случваше се сержанти от гвардията да се обръщат към него със „сър“. Когато попиташе нещо, получаваше бързи, дори стегнати отговори. Явно беше, че се предвиждат размествания в част от съществуващия гарнизон, според плановете на Калис за създаване на нова армия.

Когато стигнаха до канцеларията на началника на Градската стража, Ерик несъзнателно стисна дръжката на меча си още щом видя Ру да се измъква гърбом от помещението с меч в ръка.

— Няма да ви направи нищо! — чу се вик зад вратата. — Прибери меча!

Ерик позна гласа на Уилям, дворцовия съдия на Крондор.

Ру приличаше на човек, който никак не е убеден от думите на съдията, макар че Ерик още не можеше да разбере каква е причината за силната тревога на приятеля му. Следващото нещо, което видя, го накара да извика от изненада. От канцеларията на командира на Градската стража излизаше същество, покрито със зелени люспи — с големи червени очи, с глава като на алигатор и дълга, извиваща се шия. После Ерик зърна гърба на съществото и видя крила. Това беше малък дракон!

Преди Ерик да може да направи нещо, Робер каза:

— Спокойно. — Пристъпи напред и приклекна пред дракона. — Фантус! Ах ти, стари разбойнико! — И го прегърна като любимо куче.

После поясни на Ерик и Ру:

— Това е домашният любимец на лорд Уилям, така че не тревожете братовчеда на краля, като се опитвате да убиете Фантус. Разбрахме се, нали?

Внезапно от канцеларията се чу смехът на лорд Уилям, а после и гласът му:

— Казва, че искал да види как ще опитат.

Боби игриво потърка гърба на съществото, почеса го зад очните вдлъбнатини на главата и каза:

— Още си печен стар воин, нали?

Ерик разбра, че това е домашен любимец, макар и най-фантастичният, който бе виждал. Създанието го изгледа и внезапно младежът разбра, че зад тези очи се крие голяма интелигентност.

Ерик мина покрай Ру, който се беше притиснал до стената, мина и покрай съществото и влезе в канцеларията. Вътре стоеше командирът на Градската стража, а дворцовият съдия Уилям седеше зад бюрото си. Лорд Уилям беше нисък, почти колкото Боби, но изглеждаше стегнат за петдесетте си години. Радваше се на репутацията на един от най-острите военни умове в Кралството. Говореше се, че през последните години от управлението на принц Арута е прекарвал почти всеки ден със стария владетел, като поемал всички възможни знания. Талантите на Арута бяха отчасти история, отчасти — легенда, но той беше всепризнат като един от най-добрите генерали в аналите на Кралството.

— След минута ще дойде и лорд Джеймс — каза Уилям на Робер, после се обърна към Ерик и Ру. — Бихте ли донесли малко вода? Вашият приятел припадна.

Ерик погледна към пода и видя, че краката на Дънкан стърчат през вратата. Разбра какво се е случило — той сигурно бе влязъл пръв в канцеларията, беше видял малкия дракон и беше припаднал.

— Ей сега — каза Ерик и се обърна да излезе. — Тъкмо бях решил, че нещата не могат да станат по-шантави.

5.

НОВАКЪТ

Ру се прозя.

Обсъждането продължаваше часове. Беше се разсеял и когато го запитаха нещо, бе принуден да каже:

— Извинете, милорд? Съжалявам, не чух какво казахте.

— Робер — поде отново лорд Джеймс, херцог на Крондор — мисля, че нашият приятел има нужда от нещо освежаващо. Заведи ги с братовчед му до вашата столова, докато с Уилям обсъдим нещата.

Ру бе тук от сутринта — разговаряха в канцеларията на началника на Градската стража; и докато лорд Джеймс не бе споменал думите „освежаващо“ и „столова“, не се бе сещал, че двамата с Дънкан не са слагали нищо в устата си от вчера. Дьо Лунвил им махна с ръка да го последват.

Излязоха и когато тръгнаха през просторния хол, Ру попита:

— Сержанте, какво става? Няма никаква надежда да видя отново парите си, но поне искам онези хора и копелето Сам Танерсън на кол за това, което направиха.

Робер се усмихна.

— Все си си същият злопаметен малък негодник, Ейвъри! Възхищавам се на това ти качество.

Повървяха още малко и Робер каза:

— Тази работа не е толкова проста. Да съберем отряд от Градската стража, да хванем онзи Танерсън и да го обесим.

— Няма доказателства, така ли? — попита Дънкан.

— Точно така. А има и проблем. Защо са извършени всички тези убийства?

— Наистина защо? — попита Ру. — Да ми разбият бъчвичките не беше ли достатъчно предупреждение?

Робер им посочи да минат през една врата, за да влязат във войнишката столова, и допълни:

— Е, именно това обсъждат в момента херцогът и дворцовият съдия, басирам се.

Ру видя Ерик и Джедоу — седяха в дъното на помещението и се хранеха с група войници в сиви униформи. Махна им и Ерик дойде при тях.

— Сержант? — запита той, за да разбере има ли нови заповеди.

— Кажи на Джедоу да наглежда мобилизираните и ела при нас.

Ерик направи, както му наредиха, и когато седна при тях, момчетата, прислужващи в двореца, се втурнаха към тях с пиво и храна. Робер я побутна и рече:

— Мисля, че довечера малко ще се повеселим.

— Веселба ли? — попита Ру.

— Е, доколкото познавам херцога — продължи дьо Лунвил, — смятам, че ще стигне до заключение, че напоследък убийствата са станали малко повече и че ще трябва да се направи нещо в това отношение.

— Да се направи какво? — попита Дънкан. — Шегаджиите контролират част от този град от… отпреди да се родя, знам го със сигурност.

— Истина е — отвърна Робер, — но тогава е нямало херцог на Крондор като лорд Джеймс, това също е истина. — Той се усмихна, отхапа парче студено овнешко и с пълна уста добави: — По-добре се стегнете, момчета. Мисля, че ни предстои дълга нощ.

— На нас ли? — попита Ру.

— Мислех, че ще искаш да дойдеш, Ейвъри — каза Робер. — Нали твоето злато ще търсим, така ли е? Освен това какво друго по-добро може да се прави?

— Засега нищо — въздъхна Ру.

— Ще получите по една завивка, за да може да си починете хубаво следобед — каза дьо Лунвил. — Предполагам, че ще будуваме по-голямата част от нощта.

— Ако има и малка надежда да намеря златото си, ще участвам с радост — повдигна рамене Ру. — Това е всичкото, с което започнах, така че въобще няма да пестя сили. — Погледна Ерик. — Там са и онези жълтици, които ми даде ти.

— Не би ги вложил, ако не си мислил, че начинанието е опечено — вдигна рамене Ерик. — Знам го със сигурност.

— Ще ти ги върна някак си — обеща Ру. После насочи вниманието към мъжете в дъното на залата.

— Това нова група „отчаяни“ ли са, сержант?

— Не са достатъчно отчаяни — усмихна се дьо Лунвил, — но още не сме ги подхванали както трябва. Току-що изхвърлихме онези, които не стават, нали, Ерик?

— Точно така, сержант, — съгласи се младежът. — Но все още не зная какво ще правим ние тримата.

— Ще измислим нещо — каза Робер с безгрижен тон. — С малко късмет „Тренчард Отмъстителя“ би трябвало да пристигне в пристанището всеки момент и може би на борда му ще има още малко наши хора.

Дънкан повдигна въпросително вежди, но никой не се постара да му обясни подробности.

— Къде е капитанът? — попита Ру.

— Замина с Накор за Звезден пристан — отговори Робер. — Ще се върне.

— Дано да се оправи — весело подметна Ру.

Робер дьо Лунвил придоби израз, който Ру познаваше добре, и дребният младеж веднага съжали за думите си. Всеки на масата, с изключение на Дънкан, знаеше тайни, достъпни само на неколцина, и подобни излишни подмятания щяха да имат за Ру доста нежелателни последици.

Ерик погледна Ру и годините, прекарани в приятелски отношения бяха достатъчни за бъдещия търговец, за да забележи, че и приятелят му настоява да си мълчи.

— Смятам да полегна, щом ще излизаме тази вечер — каза Ру малко притеснено.

Калис погледна през борда и попита:

— Виждаш ли това там?

Накор присви очи срещу следобедното слънце.

— Кешийски патрул.

Калис и придружаващите го пътуваха с речна гемия покрай брега на Морето на сънищата, на десетина километра от пристанище Шамата.

— Доста са нарушили границата, щом ги виждаме чак тук — каза Калис.

— Кралството и Кеш винаги са се боричкали за тази област — каза Накор. — Плодородна земеделска земя, богати търговски пътища, но никой не събира реколта и не прекарва кервани през Долината на сънищата, заради пограничните банди. Така областта прилича на стар човек, твърде болен, за да живее, но все още не готов да умре. — Той погледна спътника си. — Нареди на гарнизонния командир в Шамата и той ще изпрати патрул да прогони кешийците на юг!

— Сигурен съм, че някой вече му е съобщил — отвърна Калис и се усмихна криво. — Не мисля, че трябва да му казвам нещо. Ако го направя, може би ще се почувства задължен да впечатли специалния пратеник на принца на Крондор и ще започне война просто ей така, за забавление.

Погледът на Калис остана прикован към хоризонта дълго след като кешийският патрул изчезна от погледа му. На югоизток от тях се виждаше пристанището на Шамата, но там щяха да стигнат след час, заради слабия следобеден вятър.

— Какво гледаш, Калис? — попита Накор малко тревожно. — Все си в лошо настроение, откакто се върнахме.

Калис не трябваше да обяснява много на Накор, който знаеше повече от всеки друг за пантатийските змиежреци и черните им магии. Със сигурност бе наблюдавал някои от най-лошите между тях. Но Калис знаеше, че сега Накор няма предвид загрижеността му за задаващата се отдалеч заплаха за Кралството. По-скоро го измъчваше някакъв личен проблем.

— Мисля за една жена.

Накор се ухили и погледна през рамо към Шо Пи, бившия монах от Дала, който в момента спеше върху бала памук.

— Коя е тя?

— Говорил съм ти за нея. Миранда.

— Миранда ли? — попита Накор. — Чувал съм за нея от няколко души. Жена, загадъчна във всички отношения.

— Да, странна е — кимна Калис.

— Но привлекателна — вметна Накор. — Поне според общата оценка.

— И това е вярно. Макар да не знам много за нея, й се доверявам.

— А сега ти липсва, така ли?

— По рождение не съм съвсем обикновен…

— Ти си уникален — вметна Накор.

— … и проблемите за взаимоотношенията ме притесняват — завърши Калис.

— Това е разбираемо — каза Накор. — Женил съм се два пъти. Първия път като млад за… знаеш за кого.

Калис кимна. Жената, която Накор бе познавал като Йорна, постепенно се бе превърнала в лейди Кловис, агент на пантатийците, с който се бяха сблъскали за пръв път преди двайсет години в Новиндус. Сега тя беше известна като Изумрудената кралица, живото въплъщение на Алма-Лодака, валхеру, която бе създала пантатийците и бе върховен началник на армията им.

— Втората беше добра. Казваше се Шармиа. Но остаря и почина. Все още се смущавам, когато си имам работа с жени, които намирам за привлекателни, а съм шест пъти по-възрастен от тебе. — Накор повдигна рамене. — Ако трябва да се влюбиш, Калис, влюби се в някоя, която ще живее дълго.

— Не съм сигурен, че знам какво е любов, Накор — каза Калис с още по-унила усмивка. — Родителите ми са нещо уникално и в техния брак има древна магия.

Накор кимна. Бащата на Калис — Томас, като дете обикновено човешко създание, по-късно бе превърнат от древна магическа сила в нещо не съвсем човешко. Бе възприел духовното наследство на Господар на драконите — както хората наричаха валхеру — и това древно наследство бе привлякло отчасти майката на Калис — Агларана, елфската кралица на Елвандар, към брачен съюз с него.

— Когато се наложи да флиртувам, никоя жена не привлича вниманието ми… — продължи Калис.

— Освен Миранда — довърши Накор. Калис кимна в знак на съгласие. — Защото е загадка за теб — продължи дребният исаланец — или защото не сте често заедно. — Той преплете пръсти. — Дали двамата сте…

— Разбира се — засмя се Калис. — И това е сериозна причина, за да съм така увлечен.

— Чудя се дали има мъж, който поне веднъж не се е чувствал влюбен между чаршафите.

— Какво имаш предвид? — попита Калис.

— Забравих, че макар да минаваш петдесетте, ти си младеж по стандартите на майчината ти раса — каза Накор.

— Дете — уточни Калис. — Още се уча как да се държа като истински еледел.

Калис употреби термина, с който елфите се наричаха сами.

— Понякога си мисля — поде отново Накор — за свещенослужителите, заклели се в безбрачие. Дали разбират каква мъка е да мислиш постоянно за тази, с която искаш да бъдеш в леглото.

— Жените от народа на майка ми не са такива — каза Калис. — Те чувстват, че нещо възниква между тях и предопределените им мъже, и в някакъв момент просто… знаят.

Калис погледна отново към брега. Вече наближаваха малкия полуостров, край който се минаваше при влизането в пристанището на Шамата.

— Мисля, че ме влече човешката ми половина, Накор. В постепенната и бавна промяна на сезоните в Елвандар има някаква еднаквост, която не ми се нрави. Хаосът в човешкото общество… харесва ми повече от вълшебните горски поляни на родния дом.

— Кой би могъл да каже кое е право — повдигна рамене Накор. — Ти не приличаш на никой друг, но като всеки мъж или жена, родени на този свят, без значение какво си наследил по рождение, в крайна сметка сам решаваш какъв да бъдеш. Когато завършиш това твое „детство“, може би ще поискаш да поживееш малко и с народа на майка си. Само запомни това от един стар човек, макар самият аз да не съм добър ученик: всяка личност, с която се срещаш или имаш взаимоотношения, те учи на нещо. Понякога минават години преди да разбереш какво си научил.

Замълчаха и загледаха приближаващия бряг.

Шо Пи се събуди от шумовете на пристанището. Корабчето приставаше на кея. Той отиде при „учителя“ си и Калис. Над сто километра ниви разделяха град Шамата от пристанището. Отначало гарнизон за погранична охрана, Шамата се бе превърнал в най-големия южен град на страната. На пристана отряд войници чакаха Калис, но вместо да се отправят към града, те се насочиха покрай брега на Морето на сънищата и стигнаха устието на реката, която изтичаше от Голямото звездно езеро. Щяха да минат по нея до южния бряг на езерото и да стигнат точно срещу общността на магьосниците на остров Звезден пристан.

Както винаги на пристанището се тълпяха всевъзможни хора — просяци и хамали, работници и ловки джебчии, очакващи пристигащите кораби, които можеха да разкрият нови възможности — законни или незаконни.

— Пази си кесията — обърна се Накор с усмивка към Шо Пи.

— Нямам кесия, учителю.

Накор най-накрая се бе отчаял да повтаря на младия човек да не го нарича „учител“ и подмина отговора без внимание.

— Така се казва — засмя се Калис.

Слязоха на брега, където ги чакаше сержант в униформата на гарнизона на Шамата с няколко войници. Както и граничните барони на север, гарнизонният командир на Шамата отговаряше пряко пред Короната, така че в Долината на сънищата не спазваха много дворцовите формалности. С приятното чувство, че не е задължен да се съобразява с обществените ограничения на благородническия етикет, Калис отвърна на поздрава на военния и го попита:

— Кой си ти?

— Сержант Азис, милорд.

— Чинът ми е капитан — каза Калис. — Имаме нужда от три коня и ескорт до Голямото звездно езеро.

— Гълъбите пристигнаха със съобщение още преди дни… капитане — отвърна сержантът. — На пристанището има поделение на гарнизона с достатъчно коне и войници, за да изпълним нарежданията ви. Моят капитан ви кани най-учтиво на вечеря, сър.

— Мисля, че няма да можем. — Калис погледна към небето. — Трябва да яздим около четири часа, а мисията ми е спешна. Предай на капитана си извиненията ми и ни намери коне и провизии. — Огледа се, видя един мръсен хан от другата страна на пристанищната улица и добави: — Ще чакаме ей там.

— Слушам — отвърна сержантът и даде заповедите си на един от войниците, който козирува и пришпори коня си.

— Няма да се забавим повече от час, капитане. Ескортът ви, конете и провизиите ще пристигнат бързо.

— Добре — отвърна Калис и кимна на Шо Пи и Накор да го последват в хана.

Той не беше нито най-лошото, нито най-доброто от това, което бяха виждали по време на безкрайните си пътешествия. Беше точно това, което човек можеше да очаква от заведение, разположено толкова близо до кея: подходящо за убиване на времето, но не за по-дълъг престой на човек, свикнал или можещ да си позволи по-добри условия. Калис поръча бира за всички и зачакаха идването на ескорта.

По средата на втората поръчка вниманието на Накор бе привлечено от викове и смях навън. Той се надигна, надникна през близкия прозорец и тръгна към вратата. Шо Пи последва учителя си.

Калис стана и също тръгна след тях — реши, че е по-добре да види в каква неприятност би могъл да се замеси Накор, преди да е станало късно.

Вън около някакъв просяк се бе струпала тълпа. Той беше приклекнал и глозгаше голям овнешки кокал. Беше най-мръсният човек, когото Калис бе виждал. Смърдеше, като че ли не се бе къпал от години. Разбира се, животът на открито не предлагаше удобства като в двора на принца, но дори и между работниците на пристанището и хамалите този мъж изглеждаше като ходеща помийна яма.

Черната му коса беше прошарена и сплъстена от мазнини и мръсотия. Лицето му също беше почти черно от мръсотия и покрито със също толкова мръсна брада. Кожата му бе почерняла от слънцето. Носеше наметка, толкова стара и окъсана, че сигурно дупките бяха повече от плата; първоначалният цвят на дрехата беше отдавна изчезнал и парцаливите остатъци бяха целите в петна и лекета.

Годините нередовно хранене бяха превърнали непознатия почти в скелет; по краката и ръцете му имаше застарели язви.

— Я потанцувай! — крещяха работниците.

Човекът изръмжа като животно, но когато тълпата подвикна още няколко пъти, остави на земята почти оглозгания кокал и протегна ръка:

— Моля ви се — каза той с изненадващо плачевен тон, почти като дете.

— Първо поиграй! — викна някой от тълпата.

Парцаливият просяк стана и внезапно се завъртя като пумпал. Калис застана зад Накор, който внимателно оглеждаше непознатия. Нещо в движенията му беше странно познато на Калис и то беше именно лудешкото въртене.

— Какво е това? — попита той.

— Нещо впечатляващо — каза Накор, без да се обръща.

Мъжът свърши танца си и протегна ръка. Дишаше тежко от умора. Някой му подхвърли парче хляб, което падна в краката му. Просякът веднага клекна и го прибра.

— Хайде сега на работа! — кресна един надзирател и повечето от пристанищните работници се пръснаха. Други останаха да наблюдават още минутка скитника, но постепенно се разотидоха.

— Кой е този? — обърна се Калис към един човек, който изглеждаше местен.

— Някакъв луд — отвърна човекът. — Появи се преди няколко месеца и живее от това, което му подхвърлят. Танцува за храна.

— Откъде е дошъл? — попита Накор.

— Никой не знае — отговори човекът и закрачи към пристанището.

Накор отиде до парцаливия скитник, наведе се над него и огледа лицето му. Мъжът отново изръмжа като див звяр и се сви, за да защити оглозгания кокал и коричката хляб.

Накор бръкна в торбата си и измъкна един портокал. Обели го и го подаде на просяка. Мъжът погледна за момент плода, после го грабна от ръката на Накор. Опита се да го лапне целия. Струя сок потече по мръсната му брада.

Шо Пи и Калис застанаха зад Накор и капитанът попита:

— Кой е този?

— Не знам — отвърна дребният мъж и се изправи. — Но трябва да го вземем с нас.

— Защо? — попита Калис.

— И това не знам. Но има нещо странно познато у него. — Накор погледна ръмжащия човек.

— Познаваш ли го? — попита Калис.

— Не ми изглежда познат, но при цялата тази мръсотия, кой може да каже със сигурност? — Накор потърка брадичката си. — Не, не мисля, че го познавам. Но смятам, че може да е важен за нас.

— По какъв начин?

— Знам ли? — ухили се дребният исаланец. — Наречи го предчувствие.

Калис го погледна със съмнение, но от годините, прекарани заедно с исаланеца, знаеше, че предчувствията на Накор често са важни, дори много важни, така че се задоволи само с кимване. Звукът на чаткащи подкови подсказа, че военният ескорт идва.

— Трябва да измислиш начин да го накараш да се качи на кон — каза Калис.

— Е, това трябва да стане с някакъв номер — ухили се Накор.

— Тогава помисли как да го направиш — усмихна се капитанът. — Ако питаш мен, първо бих наредил на стражите да го хвърлят в морето да се пооплакне.

Събраха се в една скромна кръчма в Търговския квартал, на няколко пресечки от Бедняшкия квартал на Крондор. Заведението беше под контрола на принца на Крондор, макар че малцина посетители знаеха тази подробност. В задната стая имаше съвещание, ръководено от Робер дьо Лунвил.

— Дънкан, ти и Уилям — той посочи един човек, когото Ру никога не бе виждал — ще отидете до магазинчето на ъгъла на Кандиларското шосе и улица „Дуланик“. Човекът, който продава шалове и забрадки, е доносчик на Шегаджиите. Направете така, че да не казва нищо на никого. Ако трябва, го ударете по главата.

Ру погледна Ерик, който само вдигна рамене. Бяха се събрали десетина души, заедно с дьо Лунвил и другите, с които бяха обядвали. Беше вече късно и повечето магазини или бяха пуснали кепенците, или палеха фенерите за вечерната търговия. Ерик и Ру трябваше да отидат с Джедоу и дьо Лунвил в един магазин на отсрещната страна на улицата и да чакат. На Ру му направи впечатление, че Робер подчерта, че трябва да изхвърчат дотам с възможно най-голямата бързина. Беше го казал два пъти — очевидно сержантът смяташе придвижването за особено важна част от задачата им.

— Вие, вие и вие — каза Робер дьо Лунвил и кимна към трите групи, подготвени да обезвредят съгледвачите на Шегаджиите. — Измъкнете се през задния вход.

Замълча за миг, после кимна към Дънкан и Уилям:

— Вие излезте през предната врата. Хайде!

Двамата напуснаха. През следващите няколко минути бяха разпратени и другите агенти. Когато четиримата останаха сами, Ру попита:

— Кои бяха другите?

— Да кажем, че принцът се нуждае от уши и очи в града си — отвърна дьо Лунвил.

— Тайна полиция? — попита Джедоу.

— Нещо такова — отговори сержантът. — Ейвъри, ти си най-бързият от нас; стой близо до мен. Ерик и ти, Джедоу, вие сте много едри и трудно ще избегнете от погледите, така че заставате, където ви сложа, и не мърдате. Когато излезем от хана, нито дума повече. Въпроси?

Нямаше. Дьо Лунвил ги изведе през задния вход на кръчмата. Забързаха по улиците, като се опитваха да изглеждат като четирима обикновени граждани.

Подминаха магазинчето на ъгъла, където започваше Бедняшкия квартал, и забелязаха Дънкан и Уилям в оживен разговор с продавача. Дънкан бе застанал така, че върхът на сабята му опираше ребрата на продавача, но това трудно се виждаше отвън. Уилям беше готов да се намеси, ако някой неочаквано се приближеше до магазинчето.

Завиха по една къса уличка към друг булевард, успореден на първия. Дьо Лунвил махна на Ерик и Джедоу да се скрият в сянката на един тъмен вход, после заедно с Ру бързо мина на отсрещната страна на улицата и посочи на младежа да се прилепи до стената между една врата и един прозорец. Самият той зае позиция на ъгъла на сградата, между входа и пътеката, минаваща край нея. Отвътре се дочуваха звуци. Ру предположи, че влачат стоки по пода на някакъв склад. Не се поддаде на внезапното желание да надникне през прозореца и се опитваше да изглежда като човек, поспрял само за минутка, докато продължаваше зорко да се оглежда, готов да забележи всяко движение или промяна.

От тъмнината се зададе фигура, загърната с дълго наметало. В мрака зад нея се мярнаха още фигури.

Човекът с наметалото забързано мина покрай Ру и изкачи трите стъпала до входната врата. Младежът го погледна, докато минаваше, и очите му се разшириха. Мъжът влезе и затвори вратата.

— Какво правите тук? — чу се отвътре.

— Здрасти — обади се познат глас.

Последва дълго мълчание, после първият глас се обади отново:

— Джеймс?

— Мина доста време — отвърна лорд Джеймс, херцогът на Крондор. — Колко? Четирийсет години?

— Повече. — Последва дълга пауза и непознатият допълни: — Хората ти са отвън, нали?

— Само толкова, колкото да сме сигурни, че разговорът ни няма да бъде прекъсван, докато не наредя.

Отново настъпи тишина, чу се звук като от тътрене на стол по пода. После прозвуча гласът на лорд Джеймс:

— Благодаря.

— Едва ли ще има никакво значение, ако ти кажа, че отдавна съм поел правия път и сега съм най-обикновен търговец, нали?

— Наричай го както искаш, Брайън — каза Джеймс. — Преди трийсет години, когато чух, че търговец на име Лизли Ригър е пристигнал в Крондор, помолих принц Арута да пусне агентите си след теб. Дори и през тези двайсет години, когато управлявах в Риланон, редовно ми докладваха за теб.

— Ригър. Не съм използвал това име от години. Не съм го използвал от… — къде се срещнахме последния път?

— В Литон — отвърна Джеймс.

— Да, спомням си — обади се другият глас. — Оттогава съм използвал това име само няколко пъти.

— Няма значение. — Благородникът въздъхна. — На принца му трябваха няколко години, за да запуши всички дупки на мрежата ти и да открие всичките ти контрабандисти, но след като се справи с това, беше лесно да те наблюдава.

— Хората ви са по-добри, отколкото предполагахме. Трябва винаги да се оглеждаме за агенти на Короната.

— Това е, защото до снощи се задоволявахме само да наблюдаваме — каза Джеймс. — Помни, че и аз съм бил Шегаджия. Все още има хора, които си спомнят Джими Ръчицата.

— А сега какво?

— Ами ще трябва пак да си смениш името и да направиш някаква промяна във външността си. Ако това не стане, просяците и крадците ще решат, че е дошло време да си намерят нов водач.

Чу се смях. Ру се напъна да улови всяка дума.

— Знаеш, че цялата работа започна с Пълзящия. Ако не се беше опитал да оглави гилдията, промяната щеше да е много по-нормална — както беше, когато начело застана Непорочния. Затова стана цялата бъркотия.

— Така чух и аз — рече Джеймс. — Но това сега не ни засяга. Това, което ме доведе при теб тази нощ, Лизли или Брайън, ако предпочиташ, е следното: напоследък губиш контрол върху гилдията. Твърде много дребни главорези безнаказано се въртят в града и убиват гражданите ми, които редовно си плащат данъците и водят приличен живот. Дребната кражба или обир са неизбежни за голям град като Крондор, но миналата нощ един от твоите касапи е убил едно конярче, две келнерки и четири коня, като „предупреждение“ към млад търговец на вино, че трябва да си плаща за защитата.

— Това е прекалено — съгласи се мъжът, наречен Брайън.

— Такава е била и цената за защитата — допълни Джеймс.

— За кого става дума? Ще се оправя с него.

— Не, аз ще се оправя с него. Ако искаш да запазиш главата си, или по-важното, ако не искаш хората ти да ти изберат заместник още преди трупът ти да е изстинал, слушай внимателно. През следващите години искам Крондор да е особено спокоен и да няма никакви нещастни случаи. Искам да е процъфтяващ и богат. Причините, поради които го искам, не са твоя грижа, но повярвай — с течение на времето ще откриеш, че е било и в твой интерес, а също и на парцаливата ти банда престъпници, както и за всеки човек в града. Накрая искам да открия Сам Танерсън и приятелите му и да ги обеся публично. Ти ще ми намериш надежден свидетел, който го е видял да излиза с окървавен нож от „Седемте цветя“. За тая цел ми подбери уличен скитник с честно изглеждаща физиономия. Може би най-добре ще бъде да е някое момиче. Някое, което ще убеди напълно съдията, че Танерсън и аверчетата му заслужават въжето, с което ще бъдат обесени.

— После ще събереш веселата си банда от крадци и ще им кажеш, че обстановката е станала много напечена за такива изпълнения — продължи херцогът, — и че следващият умник, на когото му хрумнат такива оригинални идеи, веднага ще се озове на бесилото. И не се шегувам, Брайън: ако някой от убийците ти престъпи чертата, трябва да го удушиш преди да съм дошъл аз. Иначе ще ти видя сметката, веднъж и завинаги.

— Опитвали са се и по-рано, но Шегаджиите са все още в играта.

Последва дълго мълчание, после лорд Джеймс каза:

— Още помня пътя към „При мамчето“. Ако викна, ще си мъртъв преди да си успял да извадиш ножа, скрит в ботуша ти, а в рамките на един час твоят Нощен майстор ще бъде арестуван, а Дневният майстор ще бъде вдигнат от леглото и пратен на топло. Ще обградя това старо свърталище — „При мамчето“, и ще го ликвидирам до сутринта. Ще прибера всеки крадец, известен на агентите ми, и дори да заловя само половината, ще е достатъчно. В Крондор ще продължи да има крадци и просяци, Брайън, но няма да има Шегаджии.

— Тогава защо не си ни прибрал досега?

— Изгодно ми беше да ви държа под наблюдение. Но както казах, сега са ми нужни някои неща. И като седя тук и си говоря с теб, ми е съвсем ясно, че и двамата знаем кой ще е наследникът на Праведника. А ако те убия, може би ще загубя години, докато открия кой е новият ръководител на Гилдията на крадците след теб.

Настъпи кратка тишина, после Джеймс продължи:

— Звучи иронично, но причината, поради която разбрах, че си се върнал в града преди няколко години, е, че ние твърде много си приличаме.

— Често съм си мислил за това — чу се другият глас, последван от дълга въздишка. — Мислиш, че сме роднини ли?

— Имам си теория — дойде отговорът, но не последваха подробности. — Просто направи услуга и на двама ни и дръж хората си изкъсо. По няколко дребни кражби, с умерена печалба, изнудване тук-там, контрабанда на някои стоки на пристанището, мамете все така и митническите служители. Дори мога да ви намеря известна работа, която ще гарантира на теб и на парцаливото ти братство, печалба — един вид комисиони, — но престъпната вълна трябва да спре веднага и убийствата да престанат на часа; ако трябва да почна война, ще я почна. Ясно ли е?

— Още не съм убеден, но ще помисля върху това.

Джеймс се разсмя и Ру усети, че това е горчив смях.

— Да си помислиш? Недей се мъчи много. Съгласяваш се веднага или излизаш с краката напред.

— Нямам голям избор, нали? — Гласът на другия мъж показваше, че се опитва да се владее, но без особен успех.

Ру се огледа. Разговорът беше продължил само няколко минути, но той имаше чувството, че са минали часове. На улицата нещата изглеждаха поразително нормално, макар той да знаеше, че отрядът на принца е на десетина метра от мястото, където бяха застанали той и дьо Лунвил.

— Трябва да разбереш, — продължи лорд Джеймс, — че като говоря за спокоен и процъфтяващ град, целта ми не е да осигуря печалби на шепа търговци и да утвърдя сериозна данъчна система за моите господари — сами по себе си това са желателни неща, но сега от сигурността на града зависят много неща и повече няма да ти обяснявам. Ще ти повторя още веднъж: ако трябва, ще те смажа. Стигнахме ли до разбирателство?

— Да. — В гласа на другия се долавяха гневни нотки, примесени е примирение.

— Тогава нека ти кажа и някои добри новини — чу се гласът на лорд Джеймс, придружен от шум на бутнат настрани стол. — Десет минути след като напусна, вратата на едно от твоите скривалища — това, което започва долу в мазето и води към канализацията — няма да бъде под наблюдение. Аз съм единственият, който знае за истинската ти роля в гилдията. Изчезни към новата си самоличност и след като се поуспокоиш и обмислиш нещата, както ти казах, ми прати съобщение. Ако ме разбираш, пусни слух за хората от улицата, че Мъдреца е избягал и Праведника се е върнал — обясни на Дневния си майстор, а и на Нощния, че това се прави, за да повярват властите, че са се отървали от теб. Ако не получа съобщение от теб до утре през нощта, ще знам, че или си предаден от собствените си хора, или не си приел предупреждението ми сериозно. И в двата случая е по-добре Шегаджиите да се подготвят за война.

Последва напрегната тишина. Накрая лорд Джеймс каза:

— Добре. Знам, че ако бях на твое място, за миг бих се поколебал дали да не посегна към камата, но предположих, че ще се откажеш от тази мисъл. Никога глупак не се е издигал до ръководното място сред Шегаджиите.

— Беше голямо изкушение.

— Нямаше да оцелееш, повярвай ми. Сега, както ти казах, имаш десет минути за бягство. Отиди в „При мамчето“ и си подготви новата самоличност; онези от моите агенти, които те познават по лице, нямат представа точно кой си. Знаят, че си търговец, когото държа да наблюдават. Някои дори си мислят, че може би си агент на Велики Кеш или на друг политически противник. Другите пък, които знаят славата ти и твоите изпълнения, нямат представа как изглеждаш. От дете обичам Шегаджиите и затова ти давам толкова аванти. Но знай, че винаги мога да те открия. И не се съмнявай и за минута, Лизли, в това какво мисля наистина за теб.

— Не се и съмнявам, Джими Ръчицата. Само едно нещо ми кажи.

— Какво?

— Истина ли са тия неща, които се приказват?

— Истина, но само половината, Лизли. — Херцогът се изсмя иронично. — Само половината. Бях по-добър крадец, отколкото си мислех, и наполовина толкова добър, отколкото се хвалех, но направих неща, които никой от Шегаджиите не е правил, и винаги съм работил сам.

— Богове, знам това! — дойде отговорът, приличащ на ръмжене на притиснат звяр. — Никой не би го оспорил! Никога крадец не се е издигал до ранга на проклет херцог, нито до най-силния човек в държавата след краля.

— Казвай сега къде е Танерсън?

— Сигурно ще го откриеш в един курвенски дом, наречен „При Сабела“…

От другата страна на входа дьо Лунвил се обърна и изсъска:

— „При Сабела!“ — Една фигура, която Ру не беше забелязал досега, се плъзна тихо и изчезна в тъмнината.

— Знам къде е. А тази сутрин ми намери свидетел.

— Обричаш я на смърт, знаеш го. Ако изпее Танерсън и другите, ще трябва да я бележа със смъртен знак; знаеш законите на Шегаджиите.

— Намери ми някоя младичка — каза лорд Джеймс. — Ако е хубава и умна, ще я преместя в някой далечен град; дори ще я спася от публичния дом и ще я настаня в някоя благородническа фамилия, за да се грижи за децата. Но трябва да е достатъчно млада и да не е затънала много в престъпните среди. — Последва кратка тишина. — В крайна сметка бях на четиринайсет, когато срещнах Арута, и не съм забравил нищо.

— Истина е, Джими, самата истина — каза Лизли.

Внезапно вратата се отвори и лорд Джеймс, все още покрит от главата до петите с голямото наметало, бързо се спусна по стълбите. Спря за миг до Робер и го попита:

— Чу ли всичко?

— Да. Вече съобщих.

Херцогът на Крондор изчезна в мрака. Ру можа да види в сумрака на тясната улица как други фигури безшумно го обградиха и тръгнаха с него.

Ру погледна към сержанта, който вдигна ръка, за да му даде знак, че трябва да изчакат. Следващите десет минути се изнизаха мъчително бавно; накрая дьо Лунвил пъхна два пръста в устата си и изсвири пронизително. От страничната уличка се появи отряд войници, които се приближиха тичешком, а Ерик и Джедоу пресякоха улицата.

— Вие! — кресна дьо Лунвил на стражите. — Влизайте в сградата и арестувайте всеки, когото намерите. Прибирайте всеки документ и не оставяйте нито един човек вътре. После запечатайте вратата. — Обърна се към Ру, Джедоу и Ерик: — Вие тръгвайте с мен.

— В „При Сабела“ ли? — попита Ру.

— Да. Ако имаме късмет, приятелят ти Танерсън ще се съпротивлява при арестуването си.

— Вижте го само как се радва на тази възможност — каза Джедоу.

— Отдавна не съм имал извинение да убия някого, Джедоу — отвърна дьо Лунвил.

Ру крачеше зад сержанта. Скоро стигнаха до уличката, където бе „При Сабела“. Заведението заемаше една трета от квартала.

— На място ли са хората? — прошепна дьо Лунвил на един мъж, притаен до ъгъла на сградата.

— Чакат ви — дойде отговорът. — Мисля, че мярнах нещо на покрива, но смятам, че е котка. Всичко е спокойно.

Дьо Лунвил кимна и нареди:

— Тръгваме!

Нахлуха в публичния дом, като че ли беше противников лагер. Джедоу удари един дебелак с юмрук и той се свлече на колене на пода преди дори да се опита да ги спре. Ерик в движение му нанесе още един удар и мъжът се просна в безсъзнание до вратата.

Ру изтича покрай дьо Лунвил и две жени, замръзнали със зяпнала уста при този взрив на насилие. Стигна до стълбите, където тъкмо се бе появила едра жена на средна възраст, за да разбере каква е тая бъркотия на входа. Но видя само камата на Ру, опряна в гърлото й.

— Танерсън — каза той с тих глас, пълнен със заплаха.

— Горе по стълбата — отвърна тя шепнешком, с пребледняло лице. — Първата врата вдясно.

— Излъжеш ли, мъртва си — каза Ру.

Жената погледна надолу, видя Джедоу и Ерик да се качват и пред гибелния вид на двамата гиганти добави:

— Не, исках да кажа, първата врата вляво!

Ру беше пръв, дьо Лунвил — на крачка след него. Той се обърна и махна на Ерик и Джедоу да пазят долния край на стълбата. Ру се поколеба, кимна на дьо Лунвил да изрита вратата и се наведе напред.

Сержантът отвори с ритник и Ру се претърколи вътре с изваден меч. Нямаше защо да се напряга. Сам Танерсън лежеше в леглото с безжизнени очи, вперени в тавана. От широкия разрез на гърлото му капеше кръв.

— По дяволите! — изрева дьо Лунвил.

Ру изтича до отворения прозорец и погледна навън. Както изглеждаше, някой бе излязъл от стаята секунди, преди да нахълтат. Ру започна да се смее.

— Какво ти е толкова смешно? — попита Ерик, който дотича по стълбата.

— Някаква курва сигурно е убила Танерсън и се басирам, че е откраднала и златото ми. — Ру посочи трупа в леглото.

Дьо Лунвил претърси заклания и дрехите му и каза:

— Няма нито кесия, нито монети.

— По дяволите! — каза Ру. — Значи някоя курва сега ми брои паричките.

— Може би. — Дьо Лунвил замислено гледаше убития. — Но по-добре да поговорим за това на някое друго място.

Ру кимна, прибра меча си и последва дьо Лунвил.

Момичето наблюдаваше през улицата как хората, които искаха да заловят Танерсън, излязоха от заведението, като измъкнаха мъжете, които играеха покийр в залата на първия етаж. Други мъже оглеждаха улицата, за да разберат има ли някой наблизо. Беше сигурна, че не са я видели как излиза от стаята на Танерсън. Погледна ръцете си. Очакваше да треперят, но те се бяха вкопчили здраво в покрива, където се беше свила; тъмнината я защитаваше от погледите на онези долу. Никога досега не беше убивала, но пък и никой досега не бе убивал сестра й. Обхваналата я студена ярост не беше намаляла след смъртта на Танерсън, както си мислеше. Нямаше смисъл от отмъщение, от това, че сметката беше платена. Всичко в нея бе пусто — никой не бе в състояние да върне сестра й.

Любопитството надделя над тревогата и тя се зачуди какви ли са тези хора. Тъкмо бе излязла от стаята, когато чу яростни гласове на улицата. Беше оставила работните си дрехи скрити в торбата, вързана за комина на покрива на къщата срещу публичния дом, който Танерсън използваше като свой щаб, защото трябваше да смени окървавеното си облекло, след като свършеше работата. Когато беше решила да отмъсти за Бетси, се бе заклела, че или Танерсън ще е мъртъв тази нощ, или тя.

Да се проникне в „При Сабела“ не бе трудна работа; беше подкупила една курва да каже на Танерсън, че в стаята го чака нещо специално, и всичко беше наред. Вродената глупост на момичето не стигаше дотам, че да се откаже от кесия, пълна със златни монети, от които Сабела нямаше да вземе никакъв дял. Сега щеше да си мълчи от страх.

В първите минути на бягството я беше страх. Изкатери се на покрива и замръзна — не беше в състояние да предприеме нищо. Цялата бе изцапана с кръвта на Танерсън, така че се преоблече. После умората отстъпи място на страха. Ако мъжете, нападнали „При Сабела“, бяха изпратени от Нощния майстор, можеше да я забележат и да я познаят. Да си преследван от полицията на принца беше едно, а от хората на Шегаджиите — съвсем друго. Единствената й надежда бе при първата възможност да избяга от града и да се махне някъде далеч, на север към Ла Мут или на юг, към Велики Кеш.

Запълзя по покрива, докато стигна там, където беше оставила въжето. Хвърли настрани малката торба, в която бе прибрала всекидневните си дрехи — панталон, риза, сако, кама и ботуши — сега вътре бе окървавеният нож и напоената с кръв блуза — и надникна през ръба на покрива.

Двама мъже от отряда минаха забързано в тъмното и тя се премести в другия край. Видя още няколко души, отдалечаващи се от публичния дом. Замисли се. Никой от мъжете, които бе мярнала, не й изглеждаше познат. Ако това бяха главорези от бандата на Шегаджиите, би познала поне някого. Нямаше съмнение, че в публичния дом бяха идвали хора на принца — никой друг не би могъл да организира такова нападение, при което мъжете се появяваха и изчезваха в тъмното като най-добрите представители на Гилдията на крадците. Това сигурно бяха специалните агенти на херцога на Крондор, неговата тайна полиция.

Но какво искаха те от Танерсън и неговите бандити? Момичето нямаше голям житейски опит, но беше умно, интелигентно и любопитно. Промъкна се до ръба на покрива, приведе се, прескочи леко на отсрещния и продължи напред по „Булеварда на крадците“, като внимателно се придвижваше след мъжете долу. След един квартал се приведе, бързо намери улук и слезе на улицата.

В този час улиците бяха тъмни и пусти и тя се движеше в сенките, за да не привлича вниманието. На два пъти се шмугна покрай караули, поставени, за да охраняват, ако някой се опитва да проследи агентите. Спотаи се в един тъмен вход и чака, докато не си тръгнаха и те.

Около час преди зазоряване едва не загуби следата и на последния от мъжете, но вече беше съвсем сигурна накъде са се насочили всички: към двореца на принца.

Бяха използвали обиколен път и се бяха постарали да избегнат преследвачи, но тя се беше движила умно и не бързаше — и вече можеше да види как се насочват право към двореца.

Спря и се огледа. Улиците бяха пусти. Стомахът й бе свит на топка от напрежение и тя си помисли, че би било по-добре, ако не се беше поддала на любопитството си да преследва тайнствените нощни нападатели. Беше уморена. А и трябваше да докладва на Дневния майстор най-много след два часа. Уплаши се, че може да заспи, а не бе сигурна дали ще се събуди навреме. Ако не пребъркаше джобовете на хората по пазара някой ден, сигурно нямаше да й коства повече от една остра дума или шамар, но не и след убийството на Танерсън. Не трябваше да прави нищо, с което да привлече вниманието към себе си.

Танерсън беше грубиян, но имаше много съюзници и си бе извоювал определена власт сред бандитите от онази част на Шегаджиите, известни като Гърмящите — те се занимаваха с въоръжени нападения, грабежи и така нататък за разлика от просяците и онези, които използуваха по-умерени начини за кражба. Мъдреца и неговите помощници — Дневния и Нощния майстор — отказваха да се разправят с Танерсън и другите като него и заявяваха, че не можели да разговарят с такава свиня, в каквато се бил превърнал. В неговото малко царство на ужаса, владеещо търговците в района на пристанището, таксите за защита бяха скочили значително и парите, които постъпваха в гилдията, в сравнение с миналата година също бяха удвоени.

Но ако се появеше със съобщение, че по улиците е наблюдавала мъже, движещи се към двореца, може би щеше да отклони подозрението от себе си — а и бе сигурна, че Мъдреца ще се заинтересува много повече от тайната полиция на принца, отколкото от действията на една самотна млада джебчийка. Замисли се дали да не подхвърли идеята, че именно хората на принца са прерязали гърлото на Танерсън.

Размишленията и изтощението й, което отчасти се дължеше на напрежението, свързано с убийството на виновника за смъртта на сестра й, и отчасти на безсънната нощ, я бяха разсеяли и тя много късно усети, че зад нея има някой. Опита се да побегне, но мъжът я сграбчи за кръста и я задържа в желязната си хватка. Тя измъкна камата си, но той блокира движението й с другата си ръка. Беше най-силният мъж, когото бе срещала, защото, както и да се извиваше, не можеше да помръдне, притисната в хватката му. Освен това беше и бърз. Тя се опита да го ритне в слабините, но той се изви леко и кракът й попадна в бедрото му, твърдо като дърво.

Дойдоха и други мъже и в ранната утрин момичето можа да види как около нея се събират застрашително изглеждащи типове. Един нисък, неприятен на вид оплешивял мъж я изгледа и попита:

— Какво правиш тука? — И измъкна камата от ръката й.

— Това е онази, която ни преследваше.

— Коя си ти, момиче? — попита Робер дьо Лунвил.

— Мисля, че по ръцете й има кръв — обади се човекът, който я държеше.

Запалиха фенер и момичето можа да види лицата на мъжете. Този, който я беше хванал, беше почти момче, горе-долу на нейните години. Ръцете и краката му бяха страшно яки, но лицето му все още беше момчешко. Тя се вгледа в очите му и видя нещо, което я накара да бъде нащрек.

Мъжът, който очевидно командваше групата, погледна ръцете й и каза:

— Остро око, Ерик. Опитала се е да ги избърше, но не е имала вода да се изплакне. Върни се при Сабела и провери покривите и близките улички; сигурен съм, че ще откриеш ножа и дрехите, които е носила, когато е убила Танерсън. Не е могла да ги хвърли на пристанището, след като е решила да ни проследи.

Друг мъж, още по-нисък от водача им, млад като якия, който я държеше, но много по-дребен, доближи лицето си на сантиметри от нейното и изръмжа:

— Какво направи със златото ми?

В отговор тя се изплю в лицето му и дьо Лунвил едва го задържа да не я удари.

— Разсъмва се и това място е доста оживено — каза сержантът; гласът му беше снижен до шепот. — Заведи я в двореца, Ерик. Ще я разпитаме там.

Тя реши, че достатъчно е стояла бездейна, и нададе писък с цялата сила на дробовете си — надяваше се да стресне здравия младеж толкова, че да отпусне хватката си и тя да намери начин да побегне. Но всичко, което се случи, бе, че една ръка запуши устата й.

— Ако си отвориш устата пак, момиче — каза водачът им, — ще те фраснем по главата.

Тя знаеше, че това не е празна заплаха. Но все пак кепенците на един прозорец се отвориха и две момчета се появиха от близката пресечка и тя се зарадва, че е постигнала целта си поне донякъде. Преди да стигнат двореца, до Дневния майстор щеше да пристигне съобщение, че крадлата Кити е хваната от агентите на принца, и това поне щеше да й осигури извинение защо не е докладвала на сбирката тази сутрин в „При мамчето“.

Докато Ерик почти я носеше по улицата, тя си мислеше какво ли все пак щеше да каже, ако беше отишла на сутрешната сбирка.

Стигнаха двореца и настроението на мъжете се повиши. Само Ру правеше изключение — настояваше да разбере къде е скрито златото му, сумтеше и я наблюдаваше подозрително.

Влязоха през някаква малка врата и минаха покрай двама бдителни стражи, които не казаха нищо. По дълъг и широк проход, осветен от факли, закрепени по стените, стигнаха до широка стълба, водеща надолу. Мъжете си тръгнаха и я оставиха на дьо Лунвил, Ерик, Ру, Дънкан и Джедоу.

Ерик я блъсна в една от килиите за разпити. От стените висяха вериги и тежки окови. Тя ги погледна и това й бе достатъчно, за да разбере, че са ръждясали от дълга неупотреба. Оглеждаше се като уловено животно и се навеждаше, като че ли очакваше да я нападнат.

— Издръжлива е, нали? — попита дьо Лунвил.

— Къде ми е златото? — попита Ру.

— Какво злато? — отвърна момичето.

— Стига! — кресна дьо Лунвил, пристъпи към нея и я попита: — Как се казваш?

— Както искате — сопна се тя. — Какво значение има?

— Ти направи големи бели, момиче — продължи сержантът, махна с ръка и Джедоу му донесе стол. — Уморен съм. Нощта беше твърде дълга и имаше неща, които въобще не ми харесаха. Най-неприятното е, че открих, че си заклала мъжа, когото исках да обеся утре. Не знам какви отношения си имала с Танерсън, дете, но този мъж трябваше да бъде обесен пред хората на площада. — Погледна към останалите мъже, които стояха до стените, и допълни: — Сега ни трябва друг за бесене.

— Ако я докараме в мъжки дрехи — обади се Джедоу — и й отрежем косата, ще свърши работа.

По нищо не пролича дали момичето усети заплахата. Вглеждаше се в мъжете, за да запомни лицата им и някой ден да си отмъсти. Накрая каза:

— Той уби сестра ми.

— Коя беше сестра ти? — попита дьо Лунвил.

— Келнерка… курва в „Седемте цветя“. Казваше се Бетси.

Ру се изчерви. Внезапно долови приликата, макар че това момиче бе по-красиво от убитата си сестра. Ру беше притеснен и не искаше арестуваната да разбере, че той е мъжът, който е бил със сестра й в нощта, когато бе убита.

— Как се казваш? — попита отново дьо Лунвил.

— Катерина — обади се глас зад тях. Ру се обърна и видя, че лорд Джеймс е застанал на вратата на килията. — Джебчийка. — Той заобиколи дьо Лунвил и погледна момичето в лицето. — Казват ти Кити, нали?

Момичето кимна. Беше изплашена от грубите мъже, която я бяха арестували. Влезлият обаче беше облечен като благородник и говореше така, като че ли бе свикнал да му се подчиняват. Той разгледа внимателно лицето й и каза:

— Познавах баба ти.

За момент Кити се смути, после очите й се разшириха и тя пребледня.

— Богове и демони! Ти си Кървавия херцог, нали?

Лорд Джеймс кимна и се обърна към дьо Лунвил.

— Къде уловихте тази дребна риба?

Сержантът обясни, че един от охраната на нощната операция я забелязал да се спуска по една водосточна тръба и им сигнализирал, че са следени; след това й направили капан.

— Просто оставих Ерик на един ъгъл, така че като минава покрай него, да може да я сграбчи — завърши дьо Лунвил.

Джеймс седна и тихо каза:

— Я ми разкажи какво точно се случи, момиче.

Тя разказа как е открила, че Танерсън и неговите другари са убили сестра й, и как уредила да го примамят в една стая на публичния дом. Как загасила осветлението и останала в леглото и когато Танерсън влязъл, открил хубаво излегнало се момиче и не разбрал нищо. И как докато се навеждал отгоре й, тя му прерязала гърлото.

— Взе ли някакво злато от него? — прекъсна я Ру.

— Нямаше кесия — отвърна тя. — Поне не видях. Не съм търсила.

Ру изруга.

— Някой е чул, че излизаш, надникнал е, видял е кръвта и е отмъкнал кесията.

— Вратата не беше ли заключена? — попита дьо Лунвил.

— Обикновено — обясни лорд Джеймс — тези брави не са толкова сигурни, колкото си мислиш. Може би някой от служителите в заведението е прибрал парите ти, Ру. Знаят как да поставят езичето на ключалката така, че да падне, когато вратата се затвори зад тях. Ако бяхте пристигнали пет минути по-рано, сигурно щяхте да заловите крадеца на място. Сега, дори да го заловим и да го въртим на шиш, няма да открием къде е златото.

Ру изруга.

Лорд Джеймс се обърна към момичето.

— Ти се превръщаш в част от проблема, Кити. Споразумях се с Мъдреца да ми предаде Танерсън и съучастниците му, но ти провали всичко. — Той потърка брадичката си. — Е, твоята кариера при Шегаджиите е свършена.

— Какво ще правите с мен? — попита тя. Паниката постепенно я обземаше.

— Ще ти намеря работа — отвърна той и стана. После погледна дьо Лунвил. — Имаме нужда от жени агенти, нали, Боби? Но на първо време я дръж изкъсо. Ако се окаже ненужна, винаги можеш да я убиеш.

И излезе. Дьо Лунвил кимна на останалите да го последват. Като мина покрай Кити, хвана брадичката й и я погледна в очите.

— Наистина си хубава, нищо че си се намацала толкова.

— Мислиш да се поупражняваш, а? — попита тя предизвикателно.

— И какво, ако искам? — отвърна той, дръпна я и я целуна бързо. Очите му внимателно наблюдаваха реакцията й.

— Е, няма да си първият грубиянин, който ми пуска ръце. — Тя се отдръпна. — Бях изнасилена още като дете и оттогава ми е все тая. — Стана и свали късото си палто. После разкопча блузата си и почна да сваля ботушите и панталоните си.

Дьо Лунвил се обърна към вратата, където стояха Ерик и Ру, и им махна да тръгват. Разгледа момичето за момент. Имаше дребно тяло, малки гърди и нежни хълбоци, дълъг врат и големи очи. Всичко в нея беше красиво и съразмерно.

— Бива те — отбеляза той.

После се обърна и подхвърли през рамо:

— А сега се облечи. Ще ти пратя храна. Почини си и ще поговорим отново следобед. И запомни: сега работиш за мен и ако се наложи, ще ми е драго, както да ти резна гърлото, така и да те отведа в леглото си.

Излезе, заключи вратата и каза на Ерик и Джедоу:

— Вървете да поспите. Искам ви бодри след два часа. След бягството на Мъдреца и убийството на Танерсън може да очакваме безредици.

Обърна се към Дънкан и Ру:

— Какво ще правите вие двамата?

Слабичкият младеж погледна братовчед си, който вдигна рамене, и каза:

— Мисля, че трябва да си намерим някаква работа.

— Все още може да дойдете при мен — каза дьо Лунвил.

— Благодаря, но ако първата трудност ме откаже, що за търговец ще бъда?

— Прав си — каза Робер. — Е, можете и сами да излезете от двореца. Ако искате, хапнете преди това — от две порции топла храна принцът няма да обеднее.

Той тръгна по дългия мрачен коридор и им подхвърли през рамо:

— Все пак, ако промените решението си, знаете къде да ме намерите.

Дънкан го изчака да се отдалечи и попита:

— И все пак какво мислиш да правим?

— Нямам представа — каза Ру. — Но ако ще ходим да си търсим работа, то поне да сме с пълни кореми. Хайде в столовата.

6.

КАФЕНЕ „БАРЕТ“

Ру отскочи.

Келнерът се извърна ловко, за да не се сблъска с младежа, който влизаше в кухнята на кафене „Барет“. Ру сложи подноса на поставката и започна да изрежда поръчките си. Хаосът в кухнята беше пълна противоположност на спокойствието, царящо в централната зала и в запазените само за членовете на клуба маси на втория етаж на заведението. Големите дъбови врати изолираха кухненския шум.

Ру бе намерил работа тук след почти едноседмично търсене. Няколкото търговци, с които бе разговарял, поглеждаха недоверчиво зле облечения недодялан бивш войник и никой не показваше желание да го вземе дори и за най-младши партньор, без да получи предварително сериозна сума. Обещанията за упорита работа, за пъргавост, комбинативност и вярност бяха далеч по-маловажни от добре натъпканата кесия.

Повечето търговци имаха или синове, или чираци, и само някои предлагаха подходяща работа. Търсеха се главно охранители или носачи. Ру вече се бе отчаял, но си спомни за младия келнер Язон, който ги бе насочил към търговеца на коне при градската порта.

Така че отиде отново в кафенето, откри шефа на келнерите и спомена името на Язон. След кратко съвещание със Себастиан Лендер управителят на кафенето Хоен предложи на Ру работа като сервитьор.

С помощта на Язон Ру бързо се научи как да се оправя с работата. Дори започна да го харесва — младежът бе най-малкият син на търговец от покрайнините на града. Маккелър, оберкелнерът, беше наредил на Язон да „покаже системата“ на „новото момче“. Ру не обичаше да му викат „момче“, но като имаше предвид възрастта на Маккелър, реши, че той сигурно има право. Дори херцог Джеймс би изглеждал момче до Маккелър.

Язон се прояви като добър учител и не смяташе Ру за глупак само защото не знаеше точните пътеки из голямото кафене. Детските години на Ру бяха минали в хана „Червената патица“, около семейството на Ерик, и това му помогна да се ориентира бързо между кухнята и централната зала.

И все пак в „Барет“ за Ру имаше доста нови и необичайни неща. Преди всичко го накараха да положи клетва пред реликва от храма на Сунг — Богинята на честността, с която обещаваше, че никога няма да разкрива тайни, чути случайно, докато обслужва масите. Дадоха му обичайната униформа — риза, панталони, престилка и ботуши, която му пасна идеално. Сметнаха, че собствените му дрехи са твърде овехтели, и му съобщиха, че от месечното му заплащане ще се приспадне цената за новото облекло. После го разведоха из кухнята и го запознаха с огромното разнообразие от кафета и чайове, сладкиши и ястия, предлагани за закуска, обед и вечеря на клиентелата.

В началото Ру се постара да запомни колкото се може повече неща и бе сигурен, че постепенно ще научи и всичко останало, което му трябва. Организираният хаос в кафенето в най-натоварените часове в много отношения напомняше за сражение. Отвсякъде валяха заявки от келнери, които се мъчеха да запомнят разнообразните поръчки, а също така и на коя маса да отнесат поръчаното и какво точно на кой от господата да поднесат. Обикновено сервираха кафета или обичайните рула от сладко тесто, но понякога имаше сложни поръчки за закуска или за обедно меню. Вечери поръчваха рядко, защото повечето от бизнесмените предпочитаха да хапват вкъщи със семействата си, но понякога късните следобедни преговори продължаваха дълго и келнерите и готвачите трябваше да работят допълнително два или три часа след залез-слънце, преди да заключат вратите след последния клиент. В кафене „Барет“ съществуваше правило, че заведението е отворено, докато има и един клиент, и няколко пъти през изминалите години, по време на най-тежката финансова криза в Крондор, кафене „Барет“ оставаше отворено денонощно и целият персонал бе налице, готов да обслужи поръчките на трескави бизнесмени и благородници, претъпкали заведението.

— Поръчката ти е готова — каза готвачът.

Ру грабна подноса от тезгяха, провери два пъти дали всичко е точно и се забърза към летящата врата. Поспря за миг, за да се увери, че лекото поклащане е резултат от преминаването на колегата преди него, а не защото някакъв глупак е сбъркал посоката и се кани да влети оттук в кухнята — всички бяха инструктирани, че трябва да се придържат към дясната страна при разминаване от кухненското помещение към салона. Язон му беше казал, че най-големи проблеми създават клиентите, които обикновено бъркат кухненската врата с входа към нужниците или със задния изход. Резултатът от подобни грешки бе шумен сблъсък и пълна каша от разлети питиета и счупени чинии.

Преди да отвори вратата, Ру се обърна, наклони се напред с обиграно движение, като че ли го бе правил години наред, и се вмъкна с грация в общата зала. Само бойната подготовка му помогна да избегне сблъсъка с един клиент, решил да се опита да мине през крилото на кухненската врата.

— Извинете, господине — промърмори младежът. Всъщност искаше да кресне: „Гледай къде вървиш бе, тъпанар!“ Но се насили и се усмихна учтиво.

Язон му обясни, че заплатата в кафенето може да е повече от скромна, но че истинският източник на приходи за келнерите е бакшишът. Бързото, ефикасно, възпитано и изпълнено с настроение обслужване можеше да докара на един келнер седмичната му заплата само за ден, стига да имаше достатъчно публика. Обикновено една маса беше достатъчна на келнер, за да може да си докара пари за някое по-скромно финансово начинание.

Поради тази причина Ру — като нов член на персонала — обслужваше най-бедната част от общата зала. Можеше само да поглежда към галериите на втория етаж, където се събираха търговските сдружения, брокерите и партньорите в бизнеса. Между тях имаше и неколцина умни млади мъже, които бяха започнали деловия си живот като келнери в кафене „Барет“. Това може би не беше толкова бърза кариера като търсенето на съкровища по далечни острови, но като резултат можеше да бъде не по-малко вълнуваща.

Докато поставяше поръчаното пред всеки от бизнесмените — те не му обръщаха внимание, погълнати в оживен разговор — се заслуша и чу достатъчно, за да разбере, че обсъждат извънбрачните приключения на жената на свой съдружник, а не сериозни делови въпроси, и загуби всякакъв интерес. На подноса му оставиха медна монета на стойност малко повече от едно кафе или сладко руло, но младежът се поклони учтиво и се отдалечи от масата.

Движеше се из своята зона, като внимателно следеше дали някой не се нуждае от нещо. Когато нямаше поръчки, заставаше на едно място, така че да могат да го виждат всички — готов да се отзове на всяко повикване.

Имаше няколко свободни минути. Огледа отново залата, като запомняше лица и имена. Беше сигурен, че един ден тази информация ще му е от полза. От другата страна на залата някой му махна. Ру видя, че това е негов колега — Курт, висок грубиян, наплашил повечето от по-младите келнери. Умел подмазвач, той бе убедил както Хоен, така и Маккелър, че е опитен и любезен сервитьор, макар че не беше нито едното, нито другото. Беше уредил нещата си така, че младите келнери изпълняваха цялата черна работа, а той винаги успяваше да изклинчи. Ру се чудеше как такъв боклук бе заел солидно положение в кафене „Барет“.

Престори се, че не забелязва махването. Накрая Курт пресече залата и дойде при него. Докато се приближаваше, лепна мазна усмивка на лицето си, за да се понрави на шефовете. Може би щеше да е симпатичен, помисли си Ру, ако не сменяше така бързо усмивката си и ако нямаше такива присвити очи.

— Правех ти знаци — изсъска той през стиснатите си зъби.

— Забелязах — отвърна Ру, без да го поглежда: продължи да наблюдава клиентите в района си.

— Защо не дойде? — попита Курт с тон, който очевидно смяташе за заплашителен.

— Последния път като погледнах към теб, не видях да ми плащаш заплатата — отвърна Ру, като се придвижи към лакътя на един посетител, който току-що му беше оставил една-единствена медна монета бакшиш, и старателно допълни полупразната му чаша, без да го молят. Двамата търговци въобще не забелязаха това, потънали в разговора си.

Курт постави ръка на рамото му и Ру се обърна, погледна я и тихо каза:

— Съветвам те да не ме докосваш отново.

— И какво ще стане, ако го направя? — почти изцвили Курт, макар и съвсем тихичко.

— Сигурно няма да ти е приятно, като разбереш — спокойно каза Ру.

— На закуска хапвам и по-едри от теб — додаде Курт.

— Не се съмнявам — отвърна Ру, — но едва ли представлявам интерес за любовния ти живот.

Той понижи още повече глас.

— Сега си махни ръката от рамото ми.

— Не заслужаваш да се разправям с теб в работно време — делово отбеляза Курт и отдръпна ръката си. — Но няма да забравя това.

— Ще съм тук всеки ден, за да ти го напомням. В случай, че наистина забравиш — подметна Ру. — Сега кажи какво искаш?

— Смяна на дежурството. Заставаш на вратата.

Ру вдигна поглед към големия, красиво изработен времеизмерител, който висеше от тавана. Водният механизъм, измайсторен в Кеш, показваше часовете и минутите, като издигаше стълбове от оцветена в синьо вода, която се изливаше в прозрачна тръба, белязана с деления. Една от задачите му като младши келнер беше да седи в общата зала от зори до момента, когато клапата се издигаше и караше странния механизъм да изпомпва водата обратно в горния резервоар, който, от своя страна, пълнеше долния, за да се отмерва точното време. Ру не беше съвсем сигурен защо установяването на точния час е толкова важно за тези бизнесмени, но беше силно впечатлен от устройството и от факта, че само с един поглед може да разбере кое време на деня е.

— По каква причина? — попита той и тръгна към кухнята. Курт го последва. — Смяната е следващия час.

— Вали — отвърна Курт с гадна усмивка и отмахна кичур черна коса от челото си. — Новите момчета винаги чистят калта.

— И съвсем справедливо — каза Ру. Въобще не мислеше, че е справедливо, но по-скоро щеше да пукне, отколкото да достави на Курт удоволствието да забележи, че е неприятно изненадан. Остави подноса и кърпата си за чистене в шкафа, определен за него, бързо мина през широката кухня и залата и отиде до входната врата.

Язон го чакаше. Ру надникна и видя, че тропическа буря, дошла през Горчивото море, откъм Кеш, излива плътни, топли потоци върху града на принца.

В ъгъла вече бе натрупана купчина парцали. Язон му каза:

— Опитваме се, доколкото е възможно, да запазим чисто около входа, за да не се налага после да мием цялата зала.

Ру кимна. Язон му подхвърли парцал, клекна и започна да обира калта, която, тласкана от дъжда, напираше навътре и се процеждаше от двете страни на прага. Ру също се зае с работата откъм своята страна и разбра, че го очаква дълга и досадна сутрин.

Вече чистеше за четвърти път, когато една голяма карета зави иззад ъгъла и мина с висока скорост само на няколко крачки от входа на кафенето. Калта, изхвърлена изпод колелата, плисна чак до ботушите на Ру. Той бързо клекна и се опита да я избута назад. Дъждът продължаваше с тъпо упорство и малки вадички мръсна вода приближаваха дървения под, но все още по-голямата част от входното помещение на кафенето беше чиста.

— Вземи. — Язон му подхвърли чист сух парцал.

— Благодаря — отвърна Ру, като го улови във въздуха. — Макар че това изглежда малко безсмислено — добави той, като кимна към отворената врата. Дъждът отново се усилваше. Беше типичен пристъп на буря откъм Горчивото море и можеше да се очаква, че проливният дъжд ще продължи с дни. Улиците постепенно се превръщаха в реки от кал и всеки нов посетител в кафенето нанасяше все по-големи количества тъмнокафеникава тиня по дървения под.

— Помисли си как би изглеждало всичко, ако не се стараехме тук — подхвърли колегата му.

— Какво правим, освен да чистим калта? — попита Ру.

— Ами, понякога помагаме на клиентите да излязат от каретите — каза Язон. — Ако някой спре откъм твоята страна, първо виж дали има само кочияш на капрата, или има и прислужник отзад. Ако няма прислуга, отвори вратата на каретата и смъкни сгъваемите стъпенки. Ако няма стъпенки, взимаш онова сандъче ей там и го слагаш пред каретата. — Той посочи едно сандъче в ъгъла на входното помещение. То бе поставено до купчина мръсни парцали, метнати в широка метална кофа.

Приближи се карета и Ру погледна към Язон, който му кимна; отзад нямаше слуга и очевидно колата бе наемна. Не се виждаше и модерна сгъваема стъпенка. Дребният младеж грабна сандъчето и без да обръща внимание на дъжда, внимателно го постави там, където му беше казано, после отвори вратата и зачака. Възрастен господин слезе от каретата и бързо прескочи двете стъпала, за да се озове на сухо във входа на кафенето.

Ру вдигна сандъчето и едва успя да отскочи, когато каретата тръгна. Стигна до входната врата навреме, за да чуе Маккелър да казва:

— Добро утро, господин Истърбрук.

Язон се зае да изчисти ботушите на госта, а Ру върна сандъчето на мястото му. Клиентът вече се бе насочил към вътрешната част — светилището на „Барет“.

— Това Джейкъб Истърбрук ли беше? — попита Ру.

— Познаваш ли го?

— Знам фургоните му. Пристигат редовно в Рейвънсбърг.

— Един от най-богатите хора в Крондор — довери му Язон, докато продължаваха да чистят пода. — Има и страшна дъщеря.

— В какъв смисъл страшна? — попита Ру.

Язон беше средно висок, с луничава светла кожа и кестенява коса — обикновено не правеше впечатление с външния си вид, но изражението му се преобрази, когато заговори:

— Какво да ти кажа? Тя е най-хубавото момиче, което съм виждал.

— Влюбен ли си? — ухили се Ру.

Язон почервеня, което развесели Ру още повече.

— Не. Искам да кажа, че ако открия жена, приличаща на нея, която да се загледа малко по-дълго в мен, ще благодаря на Рутия цял живот. Тя ще се ожени за някой много богат мъж или благородник, сигурен съм в това. Само че…

— Може да накара човек да си помечтае, така ли? — подхвърли Ру.

Язон повдигна рамене, остави парцала, погледна Ру и каза:

— Ботушите.

Младежът погледна към краката си и видя, че внася кал там, където вече бяха почиствали. Намръщи се, взе нов парцал от металния съд и почисти добре ботушите си и следите, които бе оставил.

— Не се замисляш много за това, когато си прекарал живота си без обувки.

— Сигурно — кимна Язон.

— Сега кажи нещо за това чудо…

— Силвия. Силвия Истърбрук.

— Къде си я виждал?

— Понякога идва тук с баща си, когато обикаля града за покупки. Те живеят в края на града, в голямо имение край Пътя на принца.

Ру повдигна рамене. Познаваше Крондор още от времето, когато за пръв път бе пристигнал с Ерик, и знаеше, че част от Кралското шосе се нарича „Пътя на принца“. Но тогава бяха изоставили този път и през една горичка се бяха укрили в непозната ферма. По-късно, по южния път, ги отведоха към тайния учебен лагер, където учиха войнишкия занаят, така че никога не бе виждал имението, за което говореше Язон.

— Как изглежда?

— Има най-поразителните сини очи и руса коса, която прилича на бяло злато.

— Сини, а не зелени, така ли? — уточни Ру. — И руса коса?

— Сини очи и русокоса — отвърна Язон. — Защо?

— Само питам. Срещнах една красива жена, която едва не ме уби. Но беше със зелени очи и черна коса. Както и да е, продължавай.

— Няма какво повече да се каже. Пристига тук с баща си, прекарва известно време и си тръгва. Но ми се усмихва и дори веднъж отдели минута, за да говори с мен.

— Е, това вече е нещо — разсмя се Ру.

Крясък и шум от голяма приближаваща се каруца накараха Ру да се обърне. Иззад ъгъла се показа кон, който се насочваше право към входа на кафенето. Животното бе старо, уморено и съвсем изпосталяло. Чуваше се силно скърцане от търкане на дърво в дърво, придружено от люти ругатни и трополене на колела. След малко видяха и човек на капрата.

Само един поглед бе достатъчен на Ру, за да разбере, че човекът няма и елементарна представа за управление на каруца — удари колата в ъгъла на сградата.

Ру се стрелна навън, излезе пред коня, грабна юздите и извика:

— Тпруу!

Конят се подчини, защото и без това му бе трудно да влачи каруцата покрай стената, през дълбоката кал, а и бе напълно изтощен.

— Какво става? — попита мъжът на капрата.

Ру вдигна очи и видя млад човек, само няколко години по-голям от него, слаб и измокрен до кости. Очевидно беше моряк, защото беше загорял от слънцето, пиян и не носеше нито ботуши, нито обуща.

— Легни на дрейф, моряче — викна Ру, — докато стигнеш брега.

Като се опитваше да изглежда страшен, младият моряк кресна:

— Махни се от пътя ми! Подплаши ми коня!

Ру мина отстрани на изнемогващия от умора кон и каза:

— Карал си много бързо, приятел, и сега има опасност да не стигнеш доникъде. Знаеш ли как да се справиш с това животно?

Очевидно бе, че не знаеше. Морякът изруга и скочи долу, загуби равновесие и падна по лице в калта. Като проклинаше и се хлъзгаше, той се опитваше да се надигне; накрая все пак успя да се изправи.

— Да бъде проклет денят, в който реших да направя услуга на приятел.

Ру погледна претоварената каруца, затънала в калта почти до осите. Беше натоварена с кошове, покрити и завързани здраво с платнище.

— Но твоят приятел не ти е направил услуга. Този товар изисква два, дори четири коня.

Язон чу шумотевицата и викна:

— Какво става там?

Преди Ру да може да отговори, се чу и гласът на Курт, който крещеше:

— Ей, Ейвъри, какво има?

— И слепец може да види толкава каруца, Курт — отвърна Ру.

В отговор се чу неопределено ръмжене. Сред шума на силния дъжд прозвуча и гласът на Маккелър.

— Какво е станало?

Ру се отдръпна от покрития с кал моряк, наведе се под шията на изморения до смърт кон и без да се интересува дали внася кал във вече изцапаното антре, пристъпи в кафенето. Маккелър и няколко келнери стояха точно пред голямата локва и гледаха коня — той почти бе влязъл в заведението.

— Каруцарят е пиян, сър — каза Ру.

— Пиян или трезвен, махни това животно оттук — нареди престарелият оберкелнер.

Ру мерна Курт, който се подсмихна гадно, като чу заповедта.

Обърна се и видя, че морякът тръгва нанякъде. Той направи три широки крачки в калта, която стигаше вече до глезените, и силно го дръпна за рамото.

— Почакай минута, приятел!

— Ти не си ми приятел — изфъфли морякът. — Но въпреки това нямам нищо против теб. Искаш ли едно питие?

— Ти се нуждаеш от питие, колкото конят се нуждае от шибане с камшик — озъби се Ру. — Но пиян или не, трябва да махнеш каруцата от входа на моя господар.

Морякът се зачуди дали да се разгневи, или да се разсмее. После се опита да се овладее, като пияница, полагащ усилие да изглежда трезвен.

— Нека ти обясня, момче — каза бавно. — Един мой приятел, Тим Джейкъби — другарче от детинството, когото срещнах днес, ме убеди, че е по-добре да стана каруцар, отколкото да рискувам ново пътешествие по море.

Ру с тревога видя как конят се опитва да клекне в калта — нещо невъзможно, защото беше запрегнат.

— О, богове! — викна той, грабна ръката на моряка и го дръпна към каруцата. — Конят ти…

— Чакай малко! — викна морякът. — Не съм свършил.

— Ти не си, но конят е — каза Ру.

— Казах ти — продължаваше морякът, — трябва да закарам каруцата до „Джейкъби и синове“, транспортна фирма, и там да ми платят.

Конят изцвили болезнено. Гласът на Маккелър отново прозвуча от вратата:

— Ейвъри, ще свършиш ли нещо? Посетителите започват да нервничат.

Ру довлече моряка до каруцата и видя, че животното се е свлякло на колене; задните му крака трепереха трескаво. Той измъкна ножа си и бързо преряза поводите. Конят, почувствал се свободен, се изправи с труд на четирите си крака, пристъпи напред, после рухна в калта и със звук, който напомняше въздишка на облекчение, издъхна.

— Да ме вземат дяволите! — каза морякът. — Виж какво стана!

— Нищо особено — каза Ру. Конят беше запречил половината вход. Излизащите и влизащи солидни господа можеха да избират по какъв начин да се изкалят и измокрят: да заобикалят покрай изпоцапаната каруца или да прескачат умрелия кон.

— Язон — обади се Маккелър, — ти и другите момчета дръпнете животното и каруцата настрани оттука.

— Не! — викна Ру.

— Какво искаш да кажеш? — попита оберкелнерът.

— Не бих ви посъветвал да правите това, сър — каза Ру.

Младежът видя, че Маккелър наднича към каруцата през вратата.

— Защо?

Ру посочи с пръст коня и отвърна:

— Това животно беше старо и болно, но все пак е товарен кон, тежащ около седемстотин килограма. Целият персонал няма да може да го измъкне от тази лепкава кал. А и каруцата е препълнена и много тежка, така че едва ли ще се справим и с нея.

— Какво предлагаш тогава?

Очите на Ру се присвиха за момент и по лицето му пробяга лека усмивка.

— Мисля, че знам какво да направя — каза той. После се обърна към моряка. — Иди до фирмата на приятеля си и му кажи, че ако иска да получи стоката си, трябва да дойде тук и да потвърди, че е негова.

— Мисля да се връщам в морето — каза морякът, бръкна под куртката си и измъкна кожен портфейл, натъпкан с документи. — Може да се уверите, сър — каза той с пиянски поклон.

— Ако го направиш, ще те догоня, ще те хвана и ще те убия — процеди Ру през зъби, взе портфейла и добави: — Иди и кажи на приятеля си, че товарът му е тук, при кафене „Барет“, да търси Ру Ейвъри. После може да идеш и да се удавиш в каца с пиво, въобще не ме интересува.

Морякът не отвърна нищо и побутван от Ру, тръгна към фирмата „Джейкъби“ или по-точно натам, накъдето мислеше, че се намира, но не свърна към пристанището.

— Язон!

— Да, Ру?

— Изтичай и намери някой от скотобойната. Не, почакай! — поправи се той. — Тия от скотобойната ще искат пари, за да разрежат и отнесат животното. Бягай до Бедняшкия квартал и открий колбасар. Кажи му какво имаме тук и че просто трябва да дойде и да си го вземе. И без това хората от скотобойната ще продадат месото на някой саламджия; защо да плащаме на посредници?

Язон се огледа, попита Маккелър дали е съгласен и като получи разрешение, се втурна през дъжда към Бедняшкия квартал.

Ру бързо прегледа каруцата и прецени, че въобще не може да бъде преместена, ако не я разтоварят.

— Трябват ми носачи — викна той към Маккелър. — Трябва да разтоварим стоката, преди да преместим колата.

— Добре — отвърна Маккелър. — Но колкото се може по-скоро, Ейвъри.

Ру забърза към следващата улица, после свърна по друга и стигна до гилдията на носачите. Влезе вътре и видя дузина яки мъже, седнали около огнището в очакване на работа. Ру се отправи към малкото бюро и се обърна към служителя:

— Трябват ми осем души.

— А кой си ти? — попита със служебен тон дребният мъж, скрит зад бюрото.

— Идвам от кафене „Барет“, пред входа ни е затънала една каруца. Трябва да бъде разтоварена, за да може да се отмести.

При споменаването на думата „Барет“ човекът загуби част от служебното си достолепие:

— Колко души казахте, че ви трябват?

Годините, прекарани около каруцари и носачи, послужиха на Ру, и той без колебание отвърна:

— Най-яките ви осем мъже.

Служителят бързо махна на осмина от насядалите около огъня и добави:

— Ще трябва и допълнително заплащане заради времето.

— Какво? — присви очи Ру и попита с най-тарикатския си тон: — Това да не са нежни момченца, които се боят да се намокрят? Не ме принуждавай да ти давам допълнително пари за пиячка, защото ще съобщя на майсторите на гилдията, че сигурно много пъти досега си се опитвал да вършиш такива шмекерии. Товарил съм и съм разтоварвал каруци от времето, когато бях по-нисък и от стърчишката на колата, така че не ми говори за правилата на гилдията.

В действителност Ру нямаше представа дали е така, но и насън подушваше хитреците. Лицето на мъжа почервеня, от гърлото му се чу неопределен звук и накрая той рече:

— Всъщност няма сняг или лед, даже спря и да вали. Съжалявам за недоразумението.

Ру поведе осемте мъже към каруцата, откачи страничните ритли и повдигна края на платнището. После изръмжа:

— По дяволите!

Товарът беше смесен, но точно пред него имаше топ фина коприна и доколкото разбираше от изящни тъкани, тази струваше повече, отколкото щеше да спечели за две години работа в „Барет“. Но ако я намокреха и изкаляха, цената й можеше да падне до сумата, за която беше закупена.

— Чакай тук — каза той на старшия на носачите, заобиколи колата и откри Маккелър все още на входа сред смесена компания от келнери и посетители, които гледаха зрелището с любопитство.

— Имам нужда от големи плътни покривки, сър.

— Защо са ти?

— Товарът трябва да бъде запазен сух и… — Той се огледа, видя неизползувания навес на сградата до кафенето и добави: — И можем да го оставим там до следобеда. Може би ще имаме по-малко проблеми, ако запазим стоката в добро състояние. Иначе могат да протестират, че сме я развалили и че е трябвало да я оставим тук, докато дойдат да си я приберат.

Този довод със сигурност не би убедил никой собственик на хан или кръчма, но кафене „Барет“ се бе издигнало отчасти благодарение на застраховките на търговски товари и поради това Маккелър кимна в знак на съгласие. Идеята да се развалят няколко скъпи покривки бе малко странна, но сред клиентелата имаше и застрахователи и той съвсем не искаше да го замесват в съдебни дела.

— Донеси голяма покривка — нареди той на Курт.

Като изглеждаше притеснен, че с нищо не може да помогне на Ру, Курт се обърна и се мушна между почтените господа. След минутка се върна с широка покривка за маса.

Ру я притисна до гърдите си, за да я запази колкото се може по-суха, и затича обратно към каруцата. Мушна се под насмоления брезент, разгъна покривката под него и като я придържаше внимателно, се качи в задната част на каруцата — внимаваше да не докосне скъпоценния копринен плат с мокрите си дрехи. Махна на най-близкия носач и му викна:

— Качи се тук, но гледай да не се допираш до нищо. Ако нацапаш с кал тази покривка, ще останеш без надница.

От разправията в канцеларията им хамалинът бе разбрал, че това момче знае някои неща за Гилдията на носачите, и не искаше да си търси белята, така че пристъпи бавно и внимателно до Ру и зачака указания.

— Дръж покривалото, за да опазим това сухо — каза Ру, като посочи коприната.

Младежът се опита да разбере как е балансиран товарът, макар че не беше много лесно в този мрачен следобед, под проливния дъжд. Разгледа останалата стока и се убеди, че може да понесе малко влага. После обърна покривката за маса от чистата страна, която не бе изцапана с кал от собствената му риза, и се приготви да опакова копринената тъкан. Отне му няколко минути да завие топа хубаво в бялата покривка. После нареди на другите носачи:

— Сега развържете покривалото и го дръжте над мен.

Мъжете побързаха да изпълнят нареждането му и Ру пресече улицата на сухо. Насочи се към изоставената къща, бутна вратата и видя, че има малка, но здрава ключалка. Разгледа я, поразтърси малко дръжката й като нямаше представа как да се справи с подобна брава, с все сила ритна вратата. Ключалката остана цяла, но четирите болта на пантите изскочиха и вратата увисна отворена.

Ру пристъпи в изоставената къща. Повехналото величие на входа не го изненада. Широка стълба водеше от входното помещение към балкон с изящни перила на втория етаж; от високия таван се спускаше покрит с прах кристален полилей, който проблясваше в оскъдната светлина на следобеда.

Зад него затрополиха идващите носачи и това накара Ру да изостави проучването на горния етаж за момент: прекоси входното помещение и отвори една плъзгаща се врата. Точно под балкона имаше голяма празна всекидневна. Тук беше сухо и двата големи прозореца на отсрещната стена бяха непокътнати.

— Внесете стоката — извика Ру на мъжете — и я оставете ей там.

Посочи им най-отдалеченото място от прозорците, за да я предпази от дъжда в случай, че някой ги строши. Спасяването на копринената тъкан си струваше само ако можеше да се запази невредима. Носачите оставиха вързопа с покривката на пода и Ру допълни:

— Донесете и останалите неща от каруцата и ги поставете също тук.

Осемте мъже бързо разтовариха каруцата. Ру взе портфейла на моряка и откри списъка на стоките; в него имаше една немаловажна разлика: липсваше документ за доставката на топа копринен плат. Всеки от дървените сандъци и кошове носеше знак от митницата и беше придружен със съответния лист, завършващ с печат и подпис. Но за кралската митница копринената тъкан не съществуваше.

Ру се замисли, накрая взе решение и когато и последната част от товара беше пренесена в къщата, накара работниците да вдигнат вързопа с коприната и да го занесат в малкото складово помещение под централната стълба, където имаше ръждясала кофа и стара четка за миене на дъски.

Изведе хората навън и прикрепи вратата на мястото й, като набута болтовете в гнездата им в дървото. На практика вратата не беше затворена, но всеки минувач би помислил, че е невредима.

Язон вече се бе върнал с един колбасар с половин дузина чираци и работници — смрадлива банда, каквато Ру не бе виждал от дните на войната в Новиндус.

Ру застана до Язон, който бе подгизнал като него, и подхвърли:

— После да ми кажеш откъде ги доведе, за да не би някога да си купя наденици оттам.

— Ако влезеш в магазина му, веднага ще разбереш — усмихна се Язон. С отвращение наблюдаваше как разфасоват коня с големи остри ножове. — Може би никога вече няма да хапна наденица, дори ако идва от трапезата на краля.

По улиците на Крондор достатъчно често умираха коне, кучета и други животни, така че случайните минувачи не се заглеждаха в кървавата сцена по разфасоването на коня, но за управителите на кафене „Барет“ това бе единственото решение, защото не можеха да оставят клиентите си да заобикалят мъртво животно на влизане или излизане. Колбасарят попита през рамо:

— Искате ли подковите, кожата и костите?

— Взимай всичко — подхвърли Ру и се обърна към водача на хамалите.

— Дължиш ни осем жълтици — каза той.

Ру знаеше, че е по-добре да не оспорва цените. Служителят на гилдията зад бюрото можеше да се опитва да измъкне някоя и друга пара повече, но този работник цитираше тарифите на гилдията и никой търговец в Крондор не можеше да накара сдружението да отстъпи и меден петак от тези цени.

— Не още — каза му Ру и кимна на носачите да го последват до каруцата.

— Изтеглете колата до задния двор на къщата, където ще натоварим отново стоката.

— Ние сме носачи, не сме ти проклети коне! — каза мъжът.

Ру го погледна мрачно.

— Мокър съм, студено ми е и нямам настроение да споря. Ако искате, можете да вдигнете каруцата и да я носите, както подобава на хамали. Не ми пука как, но трябва да я махнете оттук веднага!

Нещо в поведението на дребния младеж впечатли носача, защото той не продължи да спори, само махна на мъжете да се наредят край каруцата. Четирима минаха да теглят отпред, а другите четирима застанаха отзад: двама бутаха, а другите двама вдигнаха задните колела, затънали в калта.

С доста усилия и ругатни след малко каруцата бе измъкната от калта и ту бутана, ту влачена през кафявата мътилка, мина по тясната пътека и се озова в задния двор на изоставената къща.

— Как разбра, че има заден двор? — попита Язон.

— Преди време — ухили се Ру — казах на един приятел, че някой ден ще купя това място и от любопитство го огледах. Покрай сградата има пътека и към задния двор гледат два прозореца на всекидневната. Подходящо местенце за малка цветна градина на една дама.

— Мислиш да се жениш за красива дама ли? — попита Язон малко подигравателно.

— Не знам — каза Ру. — Мога да се оженя за тази Силвия Истърбрук, щом казваш, че е толкова страшна.

Скоро колбасарят и чираците му свършиха работата и отнесоха коня, като оставиха само части от кожата и вътрешностите.

— Дъждът ще измие всичко — каза Ру.

Двамата с Язон тръгнаха към входа на кафенето, но носачите ги спряха.

— Ей, вие! — викна старшият на групата. — Какво става с парите ни?

Ру им махна да го последват и ги заведе до вратата. Маккелър все още стоеше в антрето.

— На хората от гилдията трябва да се плати, сър.

При споменаването на тази дума Маккелър почти трепна. Като всеки човек от бизнеса в Крондор, той беше свикнал с различните гилдии — никой търговец не би просъществувал дълго, ако не беше в нормални отношения с градските сдружения.

— Добре. Колко?

— Десет жълтици, сър — каза Ру преди старшият на носачите да успее да се обади.

— Десет! — каза Маккелър. Това беше повече, отколкото един опитен занаятчия би спечелил за седмица работа.

— Те са осмина, сър, а при това вали силно.

Маккелър извади голяма кесия от пояса си, отброи десет златни монети и ги подаде на Ру. Ру отиде при носачите и даде на старшия девет монети. Мъжът се намръщи.

— Ти каза на стария плешивец…

— Знам какво съм му казал — тихо отговори Ру. — Ти взимаш девет и даваш осем на твоя писар от гилдията, а той ти дава твоя дял. Никой няма да се оплаче за деветата монета, защото не знае за нея, а ти пък няма да се жалваш за десетата.

Мъжът не изглеждаше особено щастлив, но разбира се, не беше и нещастен. Всеки щеше да получи по сребърна монета, а жълтицата си бе чист кяр. Мушна парите в джоба на блузата си и каза:

— Хитро момче си ти. Тази вечер ще пием по едно за твое здраве.

Ру се върна в кафенето. Цялото антре бе изцапано с кал, изтласкана от дъждовна вода и засилващия се вятър.

— По-добре затворете капаците и после ще изчистим цялата тая мръсотия — каза Маккелър и махна на Курт и на още един келнер. — Почистете.

После се обърна към Ру и Язон.

— Заобиколете и влезете в кухнята от страничния вход. Не искам да ми влачите кал вътре. Облечете си чисти дрехи и се връщайте на работа.

Курт се намръщи заплашително, като че ли допълнителната работа беше грешка на Ру, а не резултат от времето. Ру му се ухили в отговор, което само увеличи раздразнението му.

Той тръгна към кухнята, но гласът на Маккелър го върна:

— Ейвъри?

— Да, сър? — Младежът се обърна.

— Действа бързо и съобразително. Справи се добре.

— Благодаря, сър — каза Ру и излезе след Язон под шибащия дъжд.

Тръгнаха по пътеката, заобикаляща кафенето, и Язон отбеляза:

— Това наистина е рядкост.

— Кое?

— Маккелър да похвали някого. Обикновено ни се кара, че се мотаем, но повечето време само мълчи. Очаква от нас да се справяме със задълженията си. Но ти направо го впечатли.

— Ще си го спомня като лекувам простудата си довечера.

Заобиколиха ъгъла и по пътеката се насочиха към широкия двор, откъдето се зареждаше кафене „Барет“. Изкачиха рампата за товарене и влязоха в кухнята. След бурята навън кухнята им се стори направо гореща. Отидоха да си вземат сухи дрехи и започнаха да се преобличат.

Когато вече завързваха престилките, в кухнята влезе Курт.

— Ейвъри, трябваше да чистя мръсотията след теб. Длъжник си ми.

— Какво? — попита Ру със смесено чувство на веселост и раздразнение.

— Чу ме много добре. Нямах дежурство на вратата, но заради теб трябваше да изгреба повече кал, отколкото съм гребал от началото на работата си тук.

— Нямам време за празни приказки — каза Ру и го бутна, за да мине.

Ръката на Курт падна върху рамото му. Ру се обърна и използва наученото от Шо Пи, когато пътуваха с него из моретата с дружината на Калис — изви пръстите му и задържа хватката на ръба на счупването. Болката даде незабавен резултат. Лицето на Курт пребледня, очите му се насълзиха и той падна на колене.

— Казах ти какво ще стане, ако още веднъж ме пипнеш — заяви спокойно Ру. Подържа го още малко и го пусна. — Следващия път ще ти счупя пръстите и ще видим как ще обслужваш масите.

— Ти си луд! — изсъска Курт.

Ру видя страха в очите му. Като всички едри мъже, Курт не бе очаквал съпротива, а от това, че го бе победил такъв дребосък като Ру, изненадата му беше двойно по-голяма.

— Много по-луд, отколкото предполагаш — потвърди Ру. — И мога да те убия с голи ръце. Помни това и си затваряй устата. И ще се разбираме много добре.

Не дочака отговор и не каза нищо на кухненския персонал, който се беше събрал, за да зяпа как карат Курт да коленичи. Знаеше, че си е спечелил враг, но не се плашеше особено. Още преди години бе загубил цялото си чувство на страх и трябваше да се случи нещо много по-сериозно и страшно от срещата с този надут градски бабаит, за да го споходи отново това неприятно чувство.

7.

УДОБЕН СЛУЧАЙ

Ру се усмихна.

Мъжът бе дошъл да го потърси към десет сутринта и Маккелър го измъкна от кухнята, където се учеше да вари кафе за голямо удоволствие на господин Хоен. Без да се представя, мъжът каза:

— Ти ли си момчето, което е откраднало каруцата ми?

Ру огледа изучаващо новодошлия. Беше среден на ръст, малко по-висок от него, набит и с кръгло лице. Косата му бе подстригана късо, но намазана с някакво масло за разкрасяване в квегански стил и на челото му имаше завити кичурчета. Носеше блуза с висока яка, доста неподходяща за него, заради дебелия му къс врат, при това с твърде много бродерия. Според Ру беше смешен с късото си сако и тесните си панталони. Зад него стояха двама — не толкова смешни — телохранители с дълги ножове на кръста. Ру веднага разбра, че са убийци — от същия тип хора, с които бе служил в дружината на Калис.

Мъжът, който говореше, беше облечен като градско конте, но присвитите му очи подсказваха на Ру, че е потенциално опасен, както и другите двама.

— А ти кой си?

— Аз съм Тимъти Джейкъби.

— Аха — каза Ру, като показно изтри ръцете си в престилката преди да подаде дясната за ръкуване. — Твоят пиян приятел спомена името ти. Той стигна ли въобще до твоя магазин снощи?

Внезапно гневът бе заменен от притеснение. Очевидно бе, че човекът беше очаквал отказ. Той любезно разтърси подадената му ръка и каза:

— Приятел? Не ми е никакъв приятел, а някакъв моряк, на когото купих няколко питиета и той обеща… да ми направи една услуга.

— Е, сигурно е предпочел да се върне в морето, отколкото да ти обяснява как насмалко да вкара каруцата ти в кафенето.

— Така чух и аз — каза Джейкъби. — Е, ако е избягал, тогава е ясно защо трябваше да купувам информация от търговеца на слухове. Казаха ми, че някой е разтоварил стоката ми пред кафене „Барет“ и е скрил целия товар. Реших, че морякът е бил нападнат от крадци.

— Не. Товарът ти е в безопасност — каза Ру, бръкна в джоба на ризата си, измъкна кожения портфейл и го подаде на Джейкъби. — Това са ти митническите документи. Целият товар е в онази къща отсреща, на сигурно и сухо място.

— Къде са конят и каруцата?

— Конят ти умря и трябваше да го отместим; един колбасар го насече на парчета и го откара.

— Няма да платя и петак за колачите! — изръмжа Джейкъби. — Въобще не съм давал разрешение за това. Можех да изпратя други коне и да се справя сам!

— Не се тревожи — отвърна Ру. — Каруцата се беше счупила, така че трябваше да махнем и нея. Трябваше да я продам на части, за да платя на носачите и на касапите, така че всичко е точно. — Това беше лъжа, но той не се безпокоеше много.

— Счупена ли? — Очите на Джейкъби се свиха. — А ти как разбра?

— Баща ми беше каруцар — отвърна Ру, — а и аз самият съм карал достатъчно, за да разбера, че не е поддържана както трябва. — Това беше вярно. — Хамутите бяха срязани и въобще от нея нямаше нищо здраво освен четирите колелета и дъното. — Нещо, което също беше вярно.

Джейкъби замълча за минута. Черните му очи изучаваха Ру.

— Колко носачи бяха?

— Осем — отвърна Ру. Знаеше, че Джейкъби може да провери в Гилдията на носачите.

— Покажи ми стоката — каза Джейкъби.

Ру погледна назад към Маккелър. Възрастният човек кимна и Ру пресече улицата. Бурята беше спряла, но улиците бяха все още потънали в кал. Джейкъби беше пристигнал с карета и Ру се ухили, когато модните му ботуши потънаха в дълбоките мръсни локви.

Стигнаха до вратата и Джейкъби погледна здравата ключалка.

— Откъде намери ключ?

— Не съм — каза Ру и побутна леко вратата. Болтовете изскочиха и един падна на прага. Ру го вдигна. — Собственикът очевидно си е мислел, че никой няма да тръгне да ограбва къщата му.

Отвори и поведе Джейкъби към мястото, където беше скрита стоката му. Търговецът бързо я провери, после каза:

— Къде е останалото?

— Останалото ли? — попита Ру невинно.

— Имаше още нещо — каза Джейкъби и по бузите му запълзя гневна червенина.

Ру разбра какъв е бил планът. Коприната беше пренесена контрабанда от Кеш до пристанището на Крондор. Оттам бе трябвало да стигне до канцеларията на търговеца. Морякът беше подлъган да управлява колата срещу няколко лесно спечелени монети. Ако служителите на Кралската митница го бяха арестували, Джейкъби щеше да твърди, че не е знаел нищо за топа коприна и че морякът го е набутал в каруцата му без негово разрешение. Каруцарите от гилдията и независимите колари като баща му щяха да настоят да прегледат предварително товара, за да не бъдат обвинявани после, че са откраднали нещо. Но един пиян моряк, който беше излъгал, че може да управлява кола, теглена от уморен кон, никога не би се замислил какво кара.

Ру погледна мъжа и спокойно каза:

— Е, ако искаш да идем до констабъла, за да заявиш, че нещо ти е откраднато, спокойно бих дошъл с тебе. Сигурен съм, че ще се заинтересува, както и службата на Кралските митници. Защо се безпокоиш за нещо, което не е отбелязано в протокола за разтоварената от кораба стока?

Джейкъби измери Ру с мрачен поглед, но разбра, че не може да направи нищо. И двамата знаеха какво се е случило, но в момента Джейкъби имаше само две възможности — и направи очевидния избор.

Кимна на мъжа от дясната си страна и онзи измъкна ножа си.

— Кажи ми какво направи с коприната или ще му наредя да ти изтръгне сърцето — изръмжа Джейкъби.

Ру пристъпи към центъра на стаята, за да има пространство за действие. Той също имаше кама, скрита в ботуша, но не бързаше да я вади. Двамата биячи на търговеца можеха да бъдат опасни за неподготвен човек в кръчмарски спор или при внезапно нападение, но Ру познаваше собствените си възможности и ако тези двамата не бяха специално обучени като хората, с които се бе сражавал, щеше да може да се защити.

— Прибери това преди да си се порязал — бавно каза Ру.

Джейкъби беше очаквал всякаква реакция, само не такава.

— Порни го! — извика той.

Първият телохранител се хвърли напред, докато вторият измъкваше ножа си. Ру хвана ръката на мъжа и натисна чувствителното място до лакътя му — внезапната болка блокира цялата ръка на нападателя. Ру бързо му издърпа ножа и го хвърли встрани. После го изрита силно в слабините и онзи се просна със силен стон на земята.

Вторият телохранител беше повален също така бързо. Джейкъби извади собствения си нож. Ру поклати глава.

— Наистина не трябваше да правиш това.

Джейкъби не се сдържа, гневът му избухна с цялата си сила и той с глух рев се нахвърли върху Ру. Младежът лесно избегна атаката му, хвана го за ръката по същия начин, по който бе уловил и първия си нападател, и натисна така, че да причини възможно най-силна болка. Джейкъби изплака, коленете му омекнаха и от очите му потекоха сълзи. Ру отслаби натиска и ножът се изплъзна от омекналите пръсти на търговеца.

Джейкъби клекна и се хвана за десния лакът. Ру спокойно вдигна ножа, обърна го с дръжката напред и му го подаде.

— Изпусна си нещо. — Първият негодник се опитваше да се надигне, но Ру знаеше със сигурност, че ще трябва да седи доста време в хладна баня, за да намали болките в слабините си. Вторият телохранител гледаше разколебано Джейкъби.

— Кой си ти? — попита търговецът.

— Казвам се Ейвъри. Рупърт Ейвъри. Приятелите ми ми викат Ру. Ти можеш да ме наричаш „господин Ейвъри“. — Той поклати ножа.

Джейкъби го взе и стисна дръжката.

— Не се безпокой — каза Ру. — Мога да ти го отнема всеки миг.

— Що за келнер си ти? — Търговецът бавно се изправи.

— Бивш войник. Казвам ти го, за да не пращаш тия двама дебелаци с други приятелчета да ми „дават урок“. Следващия път ще трябва да ги избия. И после ще се наложи да обяснявам на градските власти защо ти е притрябвало да ми даваш урок. Сега ти предлагам да се върнеш в канцеларията си, да вземеш друга кола и коне и да си вдигнеш стоката. Собственикът на сградата може да реши да ти иска наем за склад, ако открие нещата в дома си.

Джейкъби махна на охранителите си да излизат и ги последва. На вратата спря, погледна Ру и попита:

— А каруцата?

— Да виждаш някъде наоколо каруца? — попита Ру.

Джейкъби дълго мълча и накрая каза:

— Създаде си враг, господин Ейвъри.

— Няма да си ми първият, Джейкъби — каза Ру. — Сега изчезвай, преди да съм почнал да се ядосвам, и благодари на Рутия, Богинята на късмета, че някой не ти е взел целия товар и не е изчезнал с него.

— Какви хора! Дори не ти благодарят — поклати глава Ру, след като Джейкъби си тръгна.

Затвори вратата и пресече улицата. Маккелър го посрещна с думите:

— Доста се забави.

— Господин Джейкъби смяташе, че част от стоката му липсва — каза Ру, — и беше готов да твърди, че кафене „Барет“ е отговорно за загубите. Внимателно проверихме всички стоки по митническия списък и той си тръгна доволен.

Маккелър може би не беше напълно убеден, но прие лъжата и нареди на Ру да се върне към обичайните си занимания. Младежът тръгна към кухнята и видя Язон, застанал на следващата врата.

— В почивка ли си?

Язон кимна.

— Направи ми услуга, моля те: иди в службата за наемане на работници и виж дали братовчед ми Дънкан е все още в града.

След като разбиха каруците им с вино, Дънкан бе решил, че плановете на Ру за бързо забогатяване са приключили, и отиде да си търси работа като охрана на керван, заминаващ на изток.

— И ако е там, какво? — попита Язон.

— Кажи му, че отново подхващаме търговията.

Дори да мислеше за отмъщение, Джейкъби очевидно не бързаше да го осъществи. Ру прекара нощта нащрек в малката стаичка, която бе наел над кухнята на кафенето.

Дънкан бе дошъл — оплака се, че току-що щял да потегли с един керван за Кеш, и сега спеше тихо до братовчед си. Ру подозираше, че лъже, защото Дънкан обичаше да преувеличава собствените си неудобства и да омаловажава тези на останалите хора, но това не го вълнуваше много. Ру реши, че коприната, която бе скрил в необитаваната сграда, има по-голяма стойност, отколкото бе предположил първоначално. Иначе защо Джейкъби щеше да я търси така отчаяно? Ру си даваше сметка, че е хубаво някой надежден човек да пази гърба му, докато влиза в света на бизнеса, така че беше важно Дънкан да е до него.

На разсъмване Ру стана и се облече. Излезе в предутринната свежест и се заслуша в звуците на събуждащия се град.

Той беше провинциално момче от мъничко селище в планините и странните звуци на Крондор му харесваха: крясъкът на чайките, долитащ откъм пристанището, скърцането на каруците и фургоните по каменната настилка на улиците; беше часът, когато хлебарите палеха фурните, а млекарите и продавачите на зеленчуци докарваха стоката си в големия град; стъпките на занаятчиите, забързани в сутрешния здрач за работа.

Още беше пусто, когато Ру отиде до старата сграда — още от първия момент, когато я бе зърнал, беше изпитал странно влечение към някога богатата къща. Представяше си как стои пред големите прозорци на втория етаж, загледан към оживеното кръстовище между къщата и кафенето. По някакъв начин тази запустяла сграда се бе превърнала в негова цел, символ, чрез който щеше да покаже на света, че е станал важен и заможен човек.

Влезе в полутъмната къща и се огледа. Бледата светлина, идваща от вратата, позволяваше да се види стълбището, под което бе скрил коприната. Внезапно любопитство го подтикна да погледне горните стаи и той бавно изкачи стъпалата.

Стълбата извеждаше на широк балкон, издаден над голямото входно помещение. Погледна сянката, хвърляна от големия полилей, и си представи как би изглеждал с ярко пламтящи свещи.

Обърна се и тръгна към сгъстяващата се тъмнина. Едва напипа дръжката на първата врата вдясно и я отвори.

Помещението беше празно, с изключение на няколко парцала и парчета от порцеланови съдове по пода. Младежът погледна навън — в синкавата светлина на изгряващия ден се очертаваше входът на „Барет“. Ру потръпна, протегна ръка и се подпря на стената. Слънцето се издигаше на изток и улицата се изпълваше с граждани, бързащи по своите дела. Делничният шум го накара да се отърси от мислите си.

Бързо обиколи другите стаи — любопитството го караше да види всеки сантиметър от голямата градска къща. Отзад откри кабинет, няколко други стаи, гардеробна и задна стълба за прислугата. Третият етаж очевидно бе за складови помещения и стаи на слугите; имаше парченца хубави тъкани и един напръстник, които убедиха Ру, че е открил къде домакинята се е срещала с кроячите си.

Мина обратно през помещенията и когато стигна до изхода, изпита необяснимо чувство на съжаление. Затвори внимателно вратата и си обеща, че някой ден ще се върне — но вече като собственик.

Стигна до средата на улицата и осъзна, че държи парченце плат. Разгледа го внимателно. Беше останка от фина копринена тъкан, сега съсипана от годините и мръсотията. Без да знае защо, го мушна в джоба на ризата си и тръгна към входа на кафенето.

Още докато пресичаше улицата, видя, че голямата врата е широко отворена, и разбра, че е закъснял. Трябваше да бъде между тези, които отварят кафенето.

Влезе, отиде до шкафа си, сложи си престилката и забърза към кухнята, където се смеси незабелязано с другите келнери. Дънкан още не се бе събудил, а топът коприна беше на сигурно място под стълбището на старата къща.

Предстоеше му дълъг ден. А вечерта, след като се освободеше, възнамеряваше да се захване със собствения си бизнес.

Дънкан го намери по време на обедната почивка. Отидоха в задния двор на кафенето и Ру го попита:

— Какво има?

— Не е много забавно да стоиш в оная дупка, братовчеде. Може би трябва да потърся дали ще се намери купувач за…

Предупредителният поглед на Ру го накара да млъкне.

— Вече имам планове. Ако наистина искаш да свършиш нещо, иди до оная къща насреща и провери каруцата. Кажи ми какво трябва да се направи, за да й нагласим такъмите. Ти не си каруцар, но си се движил край много коли, така че имаш представа. Кажи ми, ако трябва да купуваме нещо. А ако можем да оправим старото, още по-добре.

— После какво? — попита Дънкан.

Ру бръкна в джоба си и извади златната монета, която беше изкарал от Маккелър предния ден.

— Хапни нещо и купи нужното за поправка на каруцата. И сбруя за два коня.

— Защо? — учуди се Дънкан. — С тази монета не може да се купят нужните неща, че и два коня допълнително. Освен това какво толкова ще превозваме?

— Имам си план — отвърна Ру.

— Плановете ти, изглежда, не водят доникъде, братовчеде — поклати глава Дънкан. Лицето на Ру потъмня и Дънкан добави: — Все пак златото си е твое, а и нямам с какво по-добро да се захвана.

Усмивката му изпари яда на Ру. Глупостите на Дънкан винаги го разсмиваха.

— Хайде, изчезвай — каза Ру. — Някои от нас трябва и да работят.

После се върна в кухнята, защото се налагаше да поеме отново сервирането, и съжали, че е прекарал почивката в разговор с Дънкан, вместо да хапне, както правеха всички. Внезапно се почувства гладен и при тази мисъл следващите часове му се сториха още по-мъчителни.

— Сигурен ли си, че знаеш какво правиш? — попита Дънкан.

— Не, но смятам да опитам — отвърна Ру и понамести топчето коприна, което носеше под мишница.

Стояха пред скромен дом, разположен на възможно най-отдалеченото място от кафене „Барет“, но все пак в границите на Търговския квартал. Дънкан носеше другата част от големия топ копринен плат, покрит с брезент и завит отдолу в покривката за маса. Тази част на града не бе съмнителна, но все пак не беше и най-сигурната. Само на пряка по-нататък човек би открил много по-неугледни къщи, заети от работнически семейства, по няколко в едно жилище, като в една стая живееха по четирима или петима. Ру поклати глава. Разбираше, че от срещата в този дом зависи всичко, което бе намислил във връзка с Хелмут Гриндъл.

Почука на вратата и след минута се чу женски глас:

— Кой е?

— Казвам се Рупърт Ейвъри — отвърна младежът. — Търся господин Хелмут Гриндъл, търговеца. Познаваме се.

Забеляза тъничък лъч светлинка и разбра, че ги наблюдават през хитро поставена шпионка във вратата. След момент отвориха.

На прага застана твърде обикновена на вид млада жена, пълничка, със светлокестенява коса, прибрана в скромна прическа.

— Заповядайте, господа. — Сините й очи гледаха подозрително.

Ру и Дънкан прекрачиха прага. Момичето се обърна и Ру забеляза, че носи семпла, но добре ушита рокля. Обмисли една възможност и лицето му помръкна.

— Какво има? — попита Дънкан, когато останаха сами.

— Надявам се това да е прислужницата — каза Ру.

След няколко минути влезе попрегърбен мъж с тесни рамене, погледна Ру и възкликна:

— Ейвъри! Чух, че са те обесили.

— Бях помилван лично от краля — каза Ру, — и който не вярва може да се осведоми сам в двореца. Кажи им да търсят моя добър приятел херцог Джеймс.

— Имам кой да го направи. — Очите на Гриндъл проблеснаха и той махна към една врата, закрита със завеса. — Заповядайте.

Напуснаха антрето, подредено в обичайния за тези къщи стил, и влязоха в луксозно обзаведена всекидневна. Обстановката беше такава, каквато Ру очакваше, и съответстваше на това, каквото бе разбрал за Гриндъл, докато пътуваха с него към Крондор.

Гриндъл бе делови човек, специализирал се в търговия с луксозни стоки, малки и леснопреносими, които разнасяше из кралството с обикновени каруци, пълни уж с нищо и никаква стока. В действителност превозваните предмети струваха много повече, отколкото всички стоки, които Ру бе виждал да се товарят и разтоварват в юношеските си години.

Младата жена се върна и Гриндъл каза:

— Карли, донеси вино. — После покани с жест двамата младежи да седнат.

Ру представи братовчед си на търговеца и добави:

— Надявам се, че не сме ви обезпокоили.

— Разбира се, че ме обезпокоихте — каза Гриндъл без следа от такт и учтивост, — но подозирам, че си намислил нещо, което би ме заинтересувало, а такива неща обикновено се оказват любопитни.

После погледна вързопа, който Дънкан и Ру бяха оставили на пода, и допълни:

— Предполагам, че това там има нещо общо с посещението ви, нали?

Момичето, за което Ру с вътрешна въздиша на облекчение реши, че е прислужница, се върна с поднос, три сребърни чаши и гарафа вино. Ру сръбна и се усмихна:

— Не е най-доброто, но не е и най-лошото, нали, майсторе?

— Да де, ти беше от Даркмоор, нали? — Гриндъл се усмихна. — Винарска област. Добре, ако ми покажеш нещо наистина ценно, може да отворя вино с рядко качество. Какъв ти е планът и колко злато ти трябва?

Тонът му беше любезен, но Ру виждаше подозрението в очите му. Гриндъл беше ловък хитрец, може би най-големият, който Ру бе срещал, и надушваше печалбата. Да опитва да будалка такъв човек беше просто загуба на време.

Ру кимна и Дънкан разтвори вързопа, развърза ленената покривка и показа коприната. После отстъпи крачка назад.

Гриндъл бързо клекна, изследва плата, като внимателно пипаше ъгълчето и пробваше с пръст тъканта. После разви част от топа и попита:

— Знаеш какво е това, нали?

— Кешийска коприна — спокойно каза Ру.

— Да — съгласи се Гриндъл. — Имперска работа. Тази коприна е специална. От нея се правят дрехи за Истинската кръв на Кеш.

В очите му се мерна пресметливост.

— Как се добра до това нещо?

— Нещо като спасено имущество — каза Ру. — Никой не се появи, за да претендира за собственост.

Гриндъл се засмя и седна на стола си.

— Разбира се, че няма да се появи. Води се за углавно престъпление, ако изнесеш тайно такава коприна от империята. — Той поклати глава. — Не е най-умното нещо на света, нали разбираш, но хората, числящи се към Истинската кръв, имат странно чувство за собственост, нещо, свързано с историята и традициите им. Просто не харесват мисълта, че някой друг би могъл да притежава вещите им. Което ги прави още по-ценни за суетните благородници, които искат да си набавят и това, което не би трябвало да имат.

Ру не каза нищо. Просто гледаше Гриндъл. Накрая старият мъж рече:

— Е, какво общо има тази рядка контрабандна стока с плана, който се върти в главата ти, Рупърт?

— Всъщност нямах истински план — отвърна Ру. После обясни плана си да внася на едро вино от Даркмоор и за голяма изненада Гриндъл се изказа одобрително за идеята. Когато му разказа за срещата си с Шегаджиите и фаталния изход за Сам Танерсън, Гриндъл му махна да замълчи.

— Вече си налучкал проблема, момче. — Той отпи глътка вино. — Когато си имаш работа с подобен вид стоки — той посочи топчето коприна, — трябва да се свържеш с Шегаджиите или с търговци, занимаващи се постоянно с подобни работи.

Потупа брадичката си с костеливия си пръст.

— Има и шивачи, които биха платили скъпо и прескъпо за коприна с такова качество.

— Какво я прави толкова скъпа освен особените забрани в Империята? — попита Дънкан.

— Говори се — вдигна рамене Гриндъл, — че се произвежда от гигантски червеи, паяци или някакви други фантастични същества, а не от обикновени копринени буби. Нямам представа колко истина има в тези приказки, но едно е вярно: издържа години, без да загуби нито лъскавината, нито формата си. Никоя друга коприна не притежава подобни качества.

В стаята отново настъпи тишина и Гриндъл допълни:

— Все още не си казал какво искаш от мен.

— Вече ми помогна много — каза Ру. — Право да ти кажа, имам каруца, но нямам коне и смятам да продам плата. Мислех, че ще можеш да ме насочиш към вероятен купувач, който да ми предложи добра цена.

Търговецът го погледна за миг с пресметлив поглед.

— Бих могъл — каза той и добави: — Наистина, бих могъл.

Дънкан отново зави топа коприна, а Гриндъл викна:

— Карли! — Девойката се появи и той й каза: — Дъще, донеси ми бутилка от Оверсбрук, реколта… коя година беше?

— Знам коя, татко.

Ру погледна бащата, после дъщерята и се насили да се усмихне. Имаше две причини за това. Първата бе, че момичето се оказа не слугиня, а дъщерята. Въздъхна скрито и се обърна с усмивка към нея. Втората причина беше изборът на виното. Знаеше какво точно предлага Гриндъл: да пият едно от вината на Адвария, узряло в студения климат на страната, където бяха живели предците на търговеца. Ру имаше ограничен опит с десертните вина и само веднъж беше пробвал такова — бе го откраднал от каруцата на баща си. Това бе последният път, когато рядкото вино, произвеждано от ръчно събирани дребни плодове, беше превозвано до Рейвънсбърг. После бе измъчван от най-лошия махмурлук в юношеството си, защото бе изпил доста, но си даваше сметка, че сега се нуждае повече от всичко от одобрението на Хелмут Гриндъл, и ако трябваше, щеше да изпие и цялата бутилка. Погледна отново пухкавото обикновено момиче — знаеше, че се нуждае и от нейното одобрение, за да изпълни набелязания си план.

Настойчивият му поглед накара девойката да се изчерви. Когато тя излезе от стаята, Гриндъл каза сериозно:

— Не си прави илюзии, млади мошенико.

— Е, трудно е да не забележиш едно хубаво момиче — отвърна Ру ухилено.

— Навремето ти казах, Ейвъри — избухна в смях Гриндъл. — Най-голямата ти грешка е, че смяташ другите за по-глупави от теб.

Ру бе споходен от великата милост да се изчерви и когато момичето се върна със сладкото бяло вино, не каза нищо. Вдигнаха наздравица, Дънкан предложи някакъв безсмислен тост за добрата вяра и надежда, и за добър късмет, и накрая Ру се обади:

— Все пак ще направим някаква сделка, нали?

Изражението на Хелмут Гриндъл се промени от слаба усмивка в каменна студенина и той отвърна:

— Може би. Мога да те разчета като пергамент, забоден на вратата на кръчма, Ру Ейвъри, така че нека ти кажа някои неща направо. Прекарах доста време с теб и приятеля ти Ерик по пътищата и добих представа що за човек си. Умен си и мислиш бързо — това не са едни и същи неща; хитър си по природа, но мисля, че би искал да се изучиш. — Той понижи глас. — Аз съм възрастен човек с дъщеря за задомяване и никой не я ухажва, без да гледа към кесията ми.

Той спря и тъй като Ру не се опита да му противоречи, кимна и продължи:

— Не ми се иска да обикалям вечно Кралството и когато почина, бих желал край смъртния ми одър да има внуци, които да пролеят по някоя сълза. Ако цената за моята суета е да открия зет между хората, вперили поглед в кесията ми, а не в дъщеря ми, нека бъде така. Но ще подбера най-добрия. Искам мъж, който ще се грижи истински за внуците ми и за майка им. Имам нужда от човек, който да поеме търговията ми и да се грижи за момичето ми. Не знам дали ти си подходящият човек, но може и да си.

Ру погледна стария мъж в очите и видя в тях твърда и непреклонна воля, каквато не бе срещал досега дори и у Боби дьо Лунвил. Успя само да каже:

— Ако мога, ще се опитам.

— Добре тогава — отвърна Гриндъл. — Картите са на масата, както казват комарджиите.

Дънкан гледаше и като че ли не беше съвсем сигурен в това, което чува, но продължи да се усмихва, като че ли се водеше обикновен приятелски разговор на чашка вино.

— Какво трябва да правя с коприната? — попита търговецът.

— Нужен ми е старт — отвърна Ру след кратък размисъл. — Вземи коприната. Дай ми коне, помогни ми да поправя каруцата и ми дай стока и място, където да я откарам. Остави ме да се докажа пред теб.

— Няма съмнение, че коприната е добра във всяко отношение. — Гриндъл потърка брадичката си и помаха с ръка във въздуха, сякаш правеше някакви изчисления. После допълни: — Има и още нещо преди да кажа „да“ или „не“. Кой ще те преследва заради загубата на тази коприна?

Ру погледна Дънкан, който повдигна рамене — беше чул за спречкването му с Джейкъби и изглежда, не мислеше, че си струва да се пази в тайна.

— Предполагам — каза бавно Ру, — че Тим Джейкъби е превозил стоката нелегално от Велики Кеш или поне е бил човекът, който е трябвало да я получи. Във всеки случай никак не бе доволен вчера, като разбра, че коприненият плат липсва.

— Джейкъби? — Гриндъл се усмихна. — Ние с баща му сме стари врагове. Израснахме заедно и някога бяхме приятели. Чух, че единият му син — Рандолф, е възпитано и прилично момче, но Тимъти бил нещо съвсем друго. Лош човек. Да, май няма да си спечеля нови врагове, ако те подкрепя в това начинание.

— Значи почваме, така ли? — попита Ру.

— Изглежда, така ще стане — отвърна Гриндъл и доля още вино. — Да пием по едно.

Изпиха по още една чаша и Дънкан каза:

— Дали нямате още една дъщеря? Малко по-красивичка?

Ру притвори очи попарен, но се отпусна, когато чу как старият търговец се разсмя.

Изпиха бутилката до дъно и разговаряха за много неща, но главно обсъждаха планове. Хелмут Гриндъл и Рупърт Ейвъри обмисляха различни търговски стратегии и стоки, спореха по кои пътища е по-добре да се пътува и обсъждаха други подробности. След известно време двамата мъже откриха, че Дънкан е заспал в стола си, а Карли Гриндъл е слязла, за да отнесе празната бутилка, заменила я е с нисък димящ свещник и се е оттеглила, оставяйки ги да си говорят.

— Изглеждат наежени — каза Ру.

— Видях ги — кимна Дънкан.

Караха каруцата по крайбрежния път малко на юг от град Сарт, следващото солидно и безопасно пристанище на север от Крондор. Каруцата бе поправена за радост на Ру и закупените коне бяха добри, а Гриндъл го бе уверил, че ще му изплати дела от сделката с коприната отделно от участието му в това търговско начинание.

Край пътя се беше събрала група въоръжени мъже, заети в някакъв спор. Когато колата се приближи към тях, единият я посочи и мъжете преградиха шосето.

— Кой оспорва правото ми да пътувам по Кралския път? — попита Ру.

— Никой — каза водачът им. — Но сега дните са трудни и искаме да ви запитаме дали не сте забелязали въоръжени мъже да препускат на юг.

— Не, не сме видели никого — отвърна Дънкан.

— Кои са те? — попита на свой ред Ру.

— Бандити, които ни нападнаха тази нощ. Цял отряд — каза един мъж.

Водачът хвърли мрачен поглед през рамо към онзи, който се беше обадил, и пак се обърна към Ру.

— Да, бандити. Нощес ограбиха двама търговци — отнесоха им стоката. После нападнаха и двата хана в града.

Ру погледна Дънкан, който, изглежда, се забавляваше. Беше почти пладне, а наблизо имаше каса бира, така че Ру беше убеден, че „войниците“ са обсъждали още от сутринта как най-добре да действат.

— Вие да не сте градската милиция? — попита Ру.

— Да, такива сме! — поизпъчи се водачът им. — Служим на херцога на Крондор, но доброволно охраняваме и града си.

— Ами хубаво — каза Ру и дръпна поводите на конете. — Тръгнете тогава да преследвате бандата.

— Точно там е въпросът — каза мъжът. — Не знаем накъде са отишли. Не сме сигурни накъде е най-добре да поемем, за да не ги изпуснем.

— На север — каза Ру.

— Така ви казвах и аз! — побърза да се обади другият мъж.

— Защо на север? — попита водачът на групата.

— Защото ние вървим по това шосе, откакто напуснахме Крондор. Ако нападателите са побягнали на юг, щяхме да ги срещнем. Не сме се разминавали с никого тази сутрин, така че е по-разумно да се предположи, че са поели на север към Ястребово гнездо или към Квесторско око.

Ру не беше учил география, но знаеше достатъчно за търговските пътища, за да познава разклоненията, водещи на североизток — към източния дял на планините Каластий, а за натам нямаше по-лесен път от този през южната част на областта Сарт.

— А защо не на запад или на изток? — попита един от по-пийналите войници.

Ру поклати отрицателно глава, после се обърна към водача им:

— Сержант? — Мъжът кимна. — Сержант, ако се бяха насочили на запад, щяха да вземат лодки, а не коне. А какво се намира на изток?

— Само пътят към абатството на Сарт и после планини.

— Значи са отишли на север — заключи Ру. — И сигурно са поели към Илит, защото къде другаде биха могли да пласират откраднатата стока?

Това беше достатъчно убедително за водача на малката пийнала групичка и той изкомандва:

— Строй се! На конете!

Представителите на градската милиция се строиха в нещо като права линия, обърнаха се в колона и тръгнаха към града, за да вземат конете си.

— Мислиш ли, че ще открият бандитите? — попита Дънкан.

— Само ако ония нямат никакъв късмет — каза Ру.

— Къде е армията на принца? — попита отново братовчед му.

— Някъде по задачи — каза Ру. — Сарт се намира в границите на владенията на Крондор, така че тук няма местен барон или херцог, който да отговаря за защитата на хората и да я организира. Войниците от Крондор сигурно редовно патрулират между владенията на принца, херцогството на Ябон и до самия Крондор на север. Но за местните проблеми се грижи милицията, пазачите или градски констабъл, който преди всичко има задача да пази спокойствието, докато не пристигне патрулът.

Ру и Дънкан бяха започнали пътуването си приятно. Ру си подаде оставката при „Барет“ и бе изненадан да чуе нещо като съжаление от устата на Маккелър. Обеща на Язон, че ако съдбата е благосклонна, ще му намери служба, която би отговаряла на неговите съкровени желания.

Хелмут Гриндъл го вкара директно в търговския бизнес. На няколко пъти бе подметнал, че Ру трябвало да се поопознае с дъщеря му. Отделни дочути реплики бяха накарали Карли да се изчерви, но Гриндъл нямаше време да разпитва дъщеря си какво мисли по въпроса.

Ру често се беше шегувал с Ерик, че ще се ожени за грозната дъщеря на Хелмут Гриндъл, и сега, когато имаше такава възможност, се чудеше на собствените си хитроумни предположения. Момичето не беше грозно, само че не бе и много привлекателно. Но тъй като и Ру не беше такъв, не се замисляше много върху въпроса. Знаеше, че като стане достатъчно богат, може да си позволи красиви любовници, защото основното обещание към Гриндъл беше да запази дъщеря му все така пълничка и да осигури на стария мъж внуци, които също да бъдат добре нахранени и осигурени.

Гриндъл беше богат и Карли щеше да го наследи. Това откриваше пред Ру безоблачно бъдеще и засилваше желанието му да работи упорито.

Ру често бе споделял с Дънкан различните си планове, но интересът на братовчед му към търговията беше повърхностен — започваше и свършваше с въпроса кога ще му бъде платено и къде може да бъде открита най-близката курва или достъпна келнерка. Пътуването с Дънкан беше школа за Ру и той откри, че под влиянието на братовчед си е по-склонен да прекарва нощта в кръчмата с някоя повлекана, отколкото сам. Все още се впечатляваше как Дънкан успяваше да омайва хубавичките ханджийски щерки. Жените неотразимо привличаха Дънкан — нещо, което далеч надхвърляше нормалния мъжки апетит на Ру.

От друга страна, Дънкан нямаше такова влечение към парите като Ру. Беше пътувал и воювал, беше се любил, пил и гулял и никога не бе гонил излишни миражи. Привличаха го лесните пари; средствата, изкарани с тежък труд, не го блазнеха много.

Ру караше колата по южния път на Сарт и скоро видя магазин с разбита врата. Дръпна поводите, скочи от каруцата и каза на Дънкан:

— Наблюдавай внимателно.

Влезе в помещението и веднага разбра, че е напълно разграбено.

— Добър ден — каза той на търговеца, който го погледна с израз, колебаещ се между гнева и безнадеждността.

— Добър ден, сър — отвърна му мъжът. — Както виждате, не съм в състояние да върша обичайната си работа.

— Така чух — каза Ру и го огледа: мъж на средна възраст с малко шкембенце. — Аз съм пътуващ търговец и се казвам Рупърт Ейвъри — каза младежът и протегна ръка. — Отправил съм се към Илит, но може да опитам да ви помогна с нещо.

Търговецът поклати глава обезверено.

— Аз съм Джон Винси. Какво имате предвид?

— Както казах, занимавам се с търговия и може би съм в състояние да ви доставя стоки, с които да заредите изпразнените си лавици.

Лицето на човека се промени веднага и той погледна Ру с изучаващ поглед, като че ли се колебаеше дали да заложи всичките си останали пари.

— Какви стоки имате предвид?

— Само най-добрите. Предприех това пътуване до Илит, за да закупя подобни стоки и да ги прекарам в Крондор, но мога да променя малко плана си и ако се интересувате от нещата, които смятам да закупя, можем да се споразумеем.

— Какъв вид стоки? — попита мъжът.

— Леснопреносими и в малки количества, но достатъчно скъпи, за да носят съответната печалба.

Търговецът го погледна за миг изучаващо, после кимна.

— Разбрах. Търгувате със скъпи дрънкулки за благородниците.

— Нещо такова.

— Ами как да ви кажа, не се нуждая много от луксозни стоки, но сигурно ще ми влязат в работа десетина комплекта качествено и здраво бельо, малко игли и други нещица, търсени от градските хора.

— Мога да взема списък на това, което ви трябва от Илит, и да се върна в рамките на две седмици. Може ли да предложите нещо за продажба там?

— Имах малко скрито злато — повдигна рамене търговецът, — но копелетата го откриха бързо.

Ру се усмихна. Очевидно мъжът беше оставил малка касетка със злато, не много хитро укрита, и нападателите бяха решили, че това е единственото богатство, с което разполага, но беше почти сигурно, че някъде наоколо търговецът има много по-голям запас пари.

— Ценни предмети?

— Няколко по-хубави вещи, но едва ли биха могли да се нарекат уникални.

— Уникалното е за много редки клиенти — рече Ру и потри брадичката си. — По-скоро нещо, което е чакало тук дълго, за да си намери купувач, и би могло да се пласира по-бързо в Крондор.

Търговецът постоя неподвижно за момент, после каза:

— Елате с мен.

Заведе Ру в задната част на магазина и през малък вътрешен двор отидоха до жилището му. Бледа жена готвеше в кухнята, а две малки дечица се бореха за една играчка.

— Почакайте тук — каза мъжът, без да си направи труда да представи жена си на Ру, и се изкачи по тесните стълби. След минута се върна с кутия, покрита с кожа.

Ру я взе и я отвори; вътре имаше само едно-единствено бижу — изумрудена огърлица, оформена като тясна яка, с притиснати един до друг камъни. Златният обков беше фина изработка, а тук-там имаше разположени неголеми, но добре шлифовани диаманти. Ру нямаше представа колко може да струва това украшение, но беше сигурен, че е от високо качество и може да заинтересува и най-претенциозния продавач на скъпоценни камъни и бижута.

— Колко искате за нея?

— Пазех я като резерва при голямо нещастие — каза търговецът, — но сега май ще имам нужда от нея.

Той потръпна.

— Трябва да заредя магазина, и то бързо. Ще се разоря, ако не разполагам със стоки за жителите на града.

— Знаете ли какво ще направим? — каза Ру. — Пригответе списък на необходимите ви стоки, ще го разгледаме заедно и ако се споразумеем за цената, ще ви карам поръчаното от вас от Илит до две седмици, а може би и до десет дни, и тогава ще можете отново да завъртите търговията.

— Има един квегански търговец, който доставя стоките за по-малко от седмица.

— А каква ви е сигурността за доставените вещи? — бързо каза Ру. — Какво добро очаквате от един търговец на роби?

— Никакво — съгласи се мъжът. — Но по тези краища рядко се срещат търговци на роби.

Търговията с хора беше забранена в Кралството, с изключение на осъдени престъпници. Незаконен бе и вносът на роби от Велики Кеш и Квег.

— Знаете какво имам предвид — каза Ру. — Срещу малка комисиона ще ви донеса точно това, от което се нуждаете.

Мъжът все още се колебаеше и Ру допълни:

— И децата ще имат какво да ядат.

— Съгласен съм — каза търговецът. — Отидете в хана в края на улицата и си наемете стая. Ще се срещнем там за вечеря и ще обсъдим списъка.

Стиснаха си ръцете и Ру забърза навън. Братовчед му бе задрямал и когато Ру се качи до него на капрата, попита сънено:

— Какво има?

— Към хана — каза Ру. — Ще си намерим стая и ще сключим договор.

— Щом казваш — повдигна рамене Дънкан.

— Точно така — усмихна се Ру. — Казвам.

— Е, как се справи, млади Рупърт? — попита Хелмут Гриндъл, когато Ру влезе в кабинета му.

Ру седна и кимна с благодарност, когато Карли му поднесе чаша вино. Отпи глътка и рече:

— Мисля, че добре.

— Мислиш? — попита Гриндъл и надзърна през прозореца, където Дънкан пазеше каруцата. — Не виждам кола, пълна със стока, така че май си открил нещо дребно, но много ценно.

— Нещо такова — каза Ру. — Откарах нашите стоки до Илит и след три дни предлагане сключих сделки и купих според мен много изгодно нови стоки.

— Какъв вид стоки? — присвиха се очите на Гриндъл.

— Двайсет комплекта фино бельо — ухили се Ру, — два сандъка пирони, десет дузини игли, дузина чукове, пет коси, една гроса макари с тънки конци…

— Какво? — прекъсна го Гриндъл и вдигна ръка. — Говориш ми за най-обикновени неща! Какво остана от дългите разговори, които водехме с теб за ценните неща за богати клиенти?

— Е, донесох и малко злато — каза Ру.

Гриндъл се отпусна на мястото си и разхлаби малко яката си.

— Нещо криеш. Какво е то?

— Взех упоменатите неща и ги продадох в Сарт за това. — Той му подаде кожената кутия.

Гриндъл я взе и я отвори. Мълча доста дълго и накрая каза:

— Много е изящна. — Почна да пресмята наум. — Но не струва толкова, колкото е изхарчено за пътуването.

Ру се засмя, бръкна под ризата си, извади тежка кесия и я пусна на масата. Тя иззвънтя глухо.

— Както ти казах, нося и малко злато.

Гриндъл отвори кесията, бързо преброи монетите, облегна се назад и се усмихна.

— Това е печалба, заслужаваща похвала, моето момче.

— Имах късмет — отвърна Ру.

— Щастието идва, когато си готов да се възползваш от момента — каза Гриндъл.

Ру повдигна рамене и се опита да изглежда скромен, дори непохватен.

Старият мъж се обърна към вратата и извика:

— Карли!

След момент девойката се появи.

— Да, татко.

— Карли, току-що позволих на младия Ейвъри да те ухажва. Той ще ти кавалерства следващия шестък.

Карли погледна баща си, после Ру, и на лицето й се изписа колебание.

— Да, татко. — После вдигна очи към Ру. — До следващия шестък, сър.

Ру седеше. Беше му страшно неудобно и не знаеше какво да каже. Кимна и рече само:

— Ще дойда следобед.

Момичето изчезна зад завесите, в задната част на къщата, и Ру си помисли, че би било добре, ако беше казал нещо по-приятно, например че ще очаква този ден или че днес тя изглежда особено хубава. Освободи се от раздразнението, причинено му от несигурността, и реши да попита братовчеда Дънкан какво се казва на девойка в такива случаи. После се върна към деловата си работа.

Гриндъл наля по чашка от скъпоценното си вино и каза:

— Сега разкажи как се справи с това, момчето ми. Всяка подробност.

Ру се усмихна — радваше се на одобрението, изписано в очите на Гриндъл, който го гледаше със светнал поглед, като от време на време хвърляше поглед и към скъпото колие.

8.

ИГРАЧИ

Ру посочи и каза:

— Виждам Грейлок!

Ерик, Джедоу, херцог Джеймс, Робер дьо Лунвил и дворцовият съдия Уилям стояха на кралския пристан. „Тренчард Отмъстителя“ приближаваше брега. Взираха се в кораба тревожно, като се опитваха да разпознаят лицата и на други мъже от дружината на Калис, оцелели след атаката на Изумрудената кралица в далечния град Махарта.

— Е, той лесно се забелязва — каза Ру, като засланяше очи срещу яркото следобедно слънце. През последния месец бе станал пълноправен партньор на Хелмут Гриндъл и беше доста зает, за да си спомня за бившите си другари, но щом Ерик му прати съобщение, че вторият кораб от Новиндус пристига, остави Дънкан да надзирава товаренето на каруците, подготвяни за кратко пътуване по брега към Сарт, и изтича на пристана. Също като Ерик, и той чувстваше болезнено загубата на мъжете, с които беше претърпял трудностите на дългото пътуване през моретата и сраженията преди две години.

Взря се отново и забеляза позната фигура до Грейлок.

— Луис! Това е Луис!

— Прав си, — каза Джедоу. — Ако това не е бесният родезийски кучи син, аз съм жрец на Сунг.

Ру махна с ръка и в отговор Грейлок и Луис също замахаха. Но настроението им помръкна, като разбраха, че на палубата няма други членове от дружината им. Като че ли доловил мислите на приятеля си, Ерик каза:

— Може би някои са в трюма.

— Може би — съгласи се Ру, макар че се съмняваше.

За разлика от адмирал Николас, капитанът на „Отмъстителя“, изглежда, не възнамеряваше да пренебрегва пълномощията на Пристанищния майстор и неговите лоцмани, така че когато приближи пристана, корабът забави достатъчно, за да може да бъде завързан за кнехтите.

Щом спуснаха трапа, Грейлок и Луис слязоха. Грейлок поздрави херцог Джеймс и лорд Уилям, а Луис се спусна към Джедоу, Ерик и Ру — започнаха да се тупат по гърбовете и да подсмърчат, без да прикриват вълнението си.

Нещо странно порази Ру и той погледна внимателно Луис и попита:

— Какво ти е на ръката?

Луис носеше сако с дълги ръкави и черни ръкавици. Бившият родезийски придворен, който се бе превърнал в убиец, повдигна десния си ръкав. Ръката му беше изкривена, с неподвижни пръсти. В очите му за миг се мярна съжаление, но той каза само:

— Почерпи едно питие и ще ти разкажа.

— Дадено! — каза Ерик, после се обърна към дьо Лунвил. — Трябваме ли ти, сержант?

— Не. Но не се напивайте много — отвърна дьо Лунвил. — Утре ви искам — теб и Джедоу, с ясни глави. И доведете Луис. Имам няколко въпроса към него — става дума за официалното му помилване.

— Помилване ли? — каза Луис. — Капитанът каза нещо такова, но не се надявах много.

— Хайде тръгвай — каза Ру. — Ще ти разкажем всичко и ще те пазим до утре да не те обесят предварително градските стражи.

— Майстор Грейлок — каза Ерик, — радвам се да те видя.

— Добре заварил — отвърна бившият мечемайстор на барон Даркмоор. — Ще се видим утре. — По лицето му пробяга тъжна сянка. — Имаме много да си говорим.

Ерик кимна. Очевидно имаше новини за тези, които не бяха успели да се измъкнат от обсадата на Махарта и да се изтеглят към Града на Змийската река.

Събралите се отново членове на дружината на Калис скоро напуснаха кея. Ерик ги заведе в един хан наблизо, посещаван често от войниците на двореца. Подозираше, че всички в хана са на служба при принца — дьо Лунвил ясно бе показал, че предпочита войниците му да посещават кръчмата „Счупения щит“, а не другите, разположени по-далеч из града. Ерик беше доволен да създава работа на ханджията — питието беше прилично за цената си, жените — дружелюбни и приятни, и беше достатъчно близко, за да се отбива, без да забравя задълженията си.

Беше ранен следобед и посещението все още беше слабо. Ерик махна на кръчмаря да донесе по халба пиво и докато сядаха, Ру каза:

— Луис, кажи какво ти се случи? Мислехме, че си се удавил в реката.

За да стигне до град Махарта, дружината на Калис трябваше да пресече устието на река Ведра, като всеки мъж носеше пълното си бойно снаряжение. Доста бойци не достигнаха отсрещния бряг. Луис потърка брадичката си със здравата си ръка.

— Горе-долу стана така — започна той. Родезийският му акцент придаваше странна музикалност на думите му. — Мускулите ми се схванаха няколко метра преди островчето, до което трябваше да доплуваме, и когато успях отново да се покажа на повърхността, реката ме бе отнесла на юг. Реших да плувам към другия бряг, но след малко отново започнах да се схващам.

Той поклати глава и Ру внезапно осъзна колко остарял изглежда. Макар че не беше стигнал и средна възраст, косата и мустаците му сребрееха. Луис въздъхна дълбоко, изчака кръчмарят да сложи бирата пред тях и продължи:

— Не чаках да се схвана съвсем. Хвърлих шлема и меча си, и ризницата също. Бях полуудавен и не знаех къде се намирам. Небето беше черно и всичко, което си спомням, беше, че почти нямах сили. Видях една лодка и заплувах към нея. Така ми отиде ръката — посегнах да се хвана за ръба и един рибар ми смаза китката с греблото.

Ерик се смръщи. Ру само каза:

— Богове!

— Сигурно съм изкрещял — каза Луис. — Припаднах и сигурно съм щял да потъна, но някой ме подхвана и се озовах в лодка, пълна с бегълци, сред открито море.

— И как се добра до Града на Змийската река? — попита Ру.

Луис им разказа историята за отчаяните рибари и как са се разминали с бойните кораби, преследващи платноходите, бягащи от пристанището на Махарта, които не обръщали внимание на малките лодчици, залутани из устието на реката.

— Започнахме да се пълним с вода — продължи Луис, зареял поглед някъде в пространството. — След един ден спряхме североизточно от града и онези, които не искаха да поверят бъдещето си на морето, слязохме на брега. Останалите или са поправили лодката, или са били заловени от нашествениците. Не се задържах дълго там, за да разбера.

— Не знам на кого дължа на живота си — въздъхна той. — И никога няма да открия кой ме извлече от водата и защо. Всички бяхме братя и сестри в нещастието. Освен това ръката ми започна да тупа и да се надува, почерня и се възпали.

— Как я оправи? — попита Ру.

— Не съм се опитвал. Реших, че трябва да я отрежа до китката, защото, да ви кажа истината, на третия ден страшно болеше и се обливах в трескава пот. Пробвах упражнението рейки, на което ни научи Накор, и болката понамаля, но не ме избави от възпалението. На следващия ден открих един лагер, с жрец от някакъв орден, за който въобще не бях чувал. Той не владееше магии, но проми ръката и я превърза с листа и билки. Даде ми да пия и нещо срещу треската.

Замълча за момент, после продължи:

— Каза ми, че е необходима някаква могъща магия, за да излекува ръката. За да я приложат, в манастирите взимали цялото ти богатство, натрупано през живота; но отбеляза, че въпреки всичко било въпрос на късмет: можело и да не помогне.

Луис повдигна рамене.

— И тъй като никога нямаше да събера необходимите пари, реших друго.

Той смъкна надолу вдигнатия си ръкав.

— И ето ме тук. Както разбрах, скоро ще бъда помилван и ще мога свободно да обмисля бъдещето си.

Ерик махна за по още една бира.

— С всички ни беше така.

— Ако нямаш други планове — каза Ру, — бих могъл да използвам мъж с ясна глава, запознат с отношенията между влиятелни хора.

— Наистина ли? — попита Луис.

— Нашият приятел — засмя се Ерик — осъществи амбициите си и понастоящем се труди упорито, за да се ожени за грозната дъщеря на богатия търговец, своя партньор.

Джедоу погледна Ру с присвити очи и каза:

— Не си позволяваш волности с невинното дете, нали?

— Никога! — Ру вдигна ръце в шеговита защита, после поклати глава. — Всъщност я харесвам, Джедоу. Много е симпатична. Спокойна и тиха. Не е толкова грозна, колкото си представях, и наистина има нещо привлекателно в усмивката й… но в момента водя битка на два фронта.

— Това звучи почти отчайващо — засмя се Ерик.

— Ами сега се опитвам, доколкото мога, да впечатля баща й. Но тя знае, че възнамерявам да се женя за нея, и май не е много щастлива.

— Направи я щастлива — предложи Луис.

— Как?

— Ухажвай я така, както ухажваш баща й — отвърна родезиецът. — Носи й подаръчета, говори й на различни теми, а не само за търговия.

Ру примигна. Очевидно беше единственият на масата, на когото не му бе хрумвала подобна мисъл.

— Вярно бе!

Другите трима се разсмяха и когато се поуспокоиха, Луис допълни:

— Кой друг успя да се върне?

Усмивката на Ерик угасна, а лицето на Джедоу помрачня.

— Не сме много — отвърна Ру.

— Капитанът и сержантът — изброи Ерик, — Накор и Шо Пи. Има и малцина от други дружини, но от първоначалната шесторка оцеляхме само ние тримата.

— Това е по-добре, отколкото при останалите — каза Джедоу. Всички кимнаха. Първоначалната група на Джедоу беше загинала при сражение със сааурците, докато изпълняваха заповедта на капитана, а другите му съратници бяха избити при последната битка за град Махарта.

— Кажи му за Биго — предложи Ру и Ерик разказа на Луис как е умрял последният от групата им.

— Кълна се, че изглеждаше учуден. След всички тия негови приказки за Богинята на смъртта и колко е набожен… — въздъхна Ерик. — Изглеждаше като че ли…

— Какво? — попита Ру, който не беше присъствал, но беше чувал историята.

— Като че ли казваше… — Ерик понижи гласа си, за да го докара като този на Биго: — Ох, така ми харесва!

И погледна с очи, широко отворени в шеговито учудване.

Другите се засмяха. Донесоха им следващите бири и Луис вдигна халбата си.

— За липсващите съратници.

Отпиха и за момент останаха мълчаливи.

— Сега помагаме на капитана да изгради нова армия — каза Джедоу. — Ерик и аз сме ефрейтори.

Ерик измъкна изпод куртката си една книжка.

— Макар че ни карат да правим странни неща.

Луис погледна книгата и каза:

— На кешийски?

— Не е толкова трудно да се научиш да четеш, след като знаеш да говориш — кимна Ерик. — Но върви бавно. Никога не съм обичал книгите като Ру.

— Какво е това? — попита Ру.

— Древна книга за военното изкуство от библиотеката на лорд Уилям — каза Джедоу. — Четох я миналата седмица. Тези дни ми даде ново четиво, озаглавено „Разгръщането на ефикасни линии за снабдяване на вражеска територия“ — от някакъв си квегански лорд.

— Звучи, като че ли се готвят да ви направят генерали — каза Луис впечатлен.

— Не знам нищо такова, но това съвпада с разказите на Натомби по време на подхода ни към Новиндус.

Луис кимна. Натомби беше друг член на дружината, дошъл от сърцето на Велики Кеш, където бе служил във Вътрешния легион — най-ефикасната армия в историята на Кеш, която бе завоювала две трети от континента Триагиа. Беше говорил с часове на Ерик за начина, по който древните легиони са разполагали силите си и са водили множество войни. Поради теснотията в палатката за шестима Луис и Ру бяха слушали по-голямата част от разговорите, с изключение на часовете, когато бяха давали наряд.

— Изграждаме армия, невиждана досега — каза Джедоу. После понижи глас. — И знаеш защо, нали?

Луис се засмя и поклати глава.

— По-добре, отколкото си мислиш. — Той ги изгледа. — Измъквал съм се неколкократно точно под носа на авангардните им части. И съм гледал как колят онези, които се опитват да побегнат.

За миг притвори очи.

— Корав човек съм, или поне така си мисля, но видях неща, които не съм си и представял. Чувах писъци, които все още ечат в ушите ми, и усещах миризми, които и сега дразнят носа ми, независимо от това колко ароматични пръчици съм запалил или колко вино съм изпил.

Настроението отново се помрачи. След няколко минути Ру се обади:

— Така е, всички знаем какво беше. Но сега трябва да продължим да живеем. Искаш ли да работиш с мен?

— Какво да правя? — Луис го погледна въпросително.

— Нужен ми е някой с дворцови маниери, който да представя известни стоки на мъже и дами от висока класа, дори благородници. И добре да се пазари за цената.

— Никога не се е случвало да се пазаря много — повдигна рамене Луис, — но ако ми обясниш какво точно искаш, мисля, че ще се справя.

Разговорите спряха, когато Робер дьо Лунвил отвори вратата и влезе в залата с едно слабо момиче. Четиримата мъже изгледаха причудливата двойка: ниският набит заядлив сержант вървеше до крехка привлекателна млада жена. Тя беше облечена с невзрачна, домашно шита рокля и прости обувки. С изключение на необикновено късата коса във външния й вид нямаше нищо забележително.

Но лицето на Ерик издаде, че я бе познал:

— Кити? — рече младежът.

Дьо Лунвил вдигна ръка.

— Това е годеницата ми Катерина. Ако някой от вас, долни убийци, я погледне така, че да се изчерви, ще му изтръгна черния дроб.

Каза го с обикновен тон, но очите му говореха ясно: „Става нещо, за което няма нужда да знаете.“ Мъжете не потърсиха повече обяснения. Девойката като че ли се подразни, когато дьо Лунвил я представи за своя годеница, но не каза нищо.

Той я заведе до кръчмаря и му каза нещо. Съдържателят кимна и се отправи с нея към кухнята.

Сержантът се върна при масата и дръпна един стол.

— Ще работи тук. Ако някой от вас й направи нещо…

Остави заплахата си недовършена.

— Не и аз — вдигна рамене Ру. — Имам си годеница.

— Сериозно? — попита дьо Лунвил и в очите му пламна закачлива светлина. — И знае ли, че кандидатът й е бивш затворник?

— Не съм й разказал всичко. — Ру се изчерви.

— И още не й е предложил — обади се Ерик. — Само се кани.

— Е, такъв си е нашият Рупърт — каза дьо Лунвил и махна да му донесат бира.

— Казаха ми, че малцина от дружината са се върнали — обади се Луис.

— Не много — кимна дьо Лунвил. — Но вече сме преживявали това.

Лицето му потъмня.

— Вече два пъти съм ходил на този мръсен континент и съм оставил зад себе си близо две хиляди мъртъвци. Като си помисля, ми прилошава.

— Затова ли с дворцовия съдия ни карате да четем това? — Джедоу посочи книгата в ръцете на Ерик.

Лицето на дьо Лунвил се промени, той протегна ръка и щипна Джедоу по бузата.

— Не, глупако, правя го, за да гледам как мърдаш устни, докато сричаш. Това ме забавлява.

— Добре — разсмя се Ерик, — каквато и да е причината, в тия книги има много интересни неща. Но не съм сигурен, че разбирам всичко.

— Тогава говори с лорд Уилям — каза дьо Лунвил. — Наредил съм, когато някой от моите ефрейтори има нужда да обсъди прочетеното, да отиде в неговата канцелария.

Дьо Лунвил отпи голяма глътка и млясна с пресилено задоволство.

— С лорд Уилям? — попита Ерик. Лорд Уилям беше най-важният военачалник в Западната област след принца на Крондор. По време на война единият от двамата носеше титлата Армейски маршал на Запада и погледнато назад в историята, дворцовият съдия бе толкова честно титулуван с нея, колкото и принцът. За всеки войник той беше фигура, вдъхваща дълбок респект. Макар че бе говорил с него няколко пъти, Ерик никога не бе беседвал лично повече от няколко минути. Възможността да подхване с лорд Уилям по-дълъг разговор за нещо, което не разбираше, го притесняваше.

— Не се безпокой — каза дьо Лунвил. — Той много добре знае какви дървени глави сте и няма да употребява сложни и неясни думи.

Ру и Луис се засмяха, а Ерик замълча.

— Просто ни се струва странно, че и ти, и капитанът ни карате да учим подобни неща, сержант — обади се Джедоу.

— Ако още не сте разбрали — дьо Лунвил се огледа, — това заведение е собственост на херцога. Тук всеки мъж или жена, независимо от службата си в хана, е агент на Джеймс.

Той посочи към кухнята.

— Катерина е тук, за да ни съобщава навреме, ако някой Шегаджия си завира носа наоколо. След разправията с тях трябва да знаем дали ще ни създават проблеми. А това, което се опитвам да ви кажа, е, че това е най-сигурното място извън двореца, където може да си говорим за всичко, което преживяхме по време на последното пътуване… — гласът му се понижи, — но че никъде не е напълно сигурно.

Сержантът млъкна за момент, после продължи:

— Трябва да учите толкова, колкото можете, защото сме на път да изградим армия, каквато не е правена досега. Трябва да сте способни да командвате не само хората, които са ви пряко подчинени, но и да замествате всеки нагоре по веригата, ако загине. Включително и на генералския пост. Така че ако изведнъж се окажете начело на Западните армии и съдбата на Кралството — а оттам и на целия свят, остане в ръцете ви, не трябва да допуснете нещата да се развият зле.

Ерик и Джедоу се спогледаха, но не казаха нищо.

— Започвам да се радвам, че избрах търговията. — Ру побутна стола си и се приготви да става. — Всичко беше чудесно, но трябва да видя как се товари стоката ми.

После се обърна към дьо Лунвил.

— Мога ли да взема Луис с мен още сега?

— Да — каза сержантът, после се обърна към Луис. — Ела сутринта и ще ти подпишем документа за помилване.

Ру кимна на родезиеца да го последва, пожела довиждане на другите и двамата излязоха от хана.

— Какви стоки товариш? — попита Луис.

— Сега съм търговец, Луис, и се занимавам с ценни предмети и стоки. Имам нужда от човек, който да ме учи как да се държа с благородниците, а също така да работи и като мой агент.

Луис вдигна рамене. После посочи дясната си ръка.

— Нали не е необходимо да ти обяснявам нищо за това?

— Колко зле ти е ръката? — попита Ру, докато се промушваха през тълпата на улицата.

— Все още мога да чувствам допира до нещата, но все едно че ги пипам през дебела ръкавица. Не мога да мръдна нито един пръст.

После направи внезапно движение и в лявата му ръка блесна остра кама.

— Тази обаче все още действа.

Ру се усмихна. Знаеше, че Луис е много добър с ножа. Не можеше да бъде вече военен, но не беше и безпомощен.

Докато вървяха към къщата на Хелмут Гриндъл, Луис попита:

— Къде са Шо Пи и Накор?

— С капитана.

— А къде е капитанът?

— Пътува някъде по заповед на краля — вдигна рамене Ру. — Чух, че се били отправили към Велики Кеш. Или може би към Звезден пристан.

Продължиха пътя си мълчаливо.

— Не може да влезете — каза студентът.

Калис го блъсна настрана. Накор и Шо Пи го последваха и рязко разтвориха широката врата към вътрешната зала на Съвета на магьосниците — управляващото тяло на Академията в Звезден пристан.

Петимата магьосници се обърнаха към тях и единият се надигна от стола си и попита:

— Как смеете да влизате тук?

— Калиед — каза Калис студено, — бях доста търпелив. Със седмици чаках някакъв намек, че управителното тяло разбира проблемите, пред които сме изправени, и има желание да ни помогне.

— Лорд Калис — започна друг магьосник, по-възрастен, с почти бяла коса и брада.

— Капитан — поправи го Калис.

— Добре, капитан Калис — поде отново възрастният магьосник — казваше се Чалмес. — Оценяваме сериозността на предупреждението ви и се съобразихме с молбата на вашия крал…

— Моят крал ли? — попита Калис малко прекалено учудено. — Той е и ваш крал. Трябва ли да ви припомням това?

— След заминаването на Пъг — вдигна ръка Калиед — Академията дълго обсъждаше въпроса за приключване на отношенията с Кралството…

— Но никой не се е потрудил да ни съобщи за това, нали? — отбеляза Накор.

Петимата на масата го погледнаха със смесено чувство на раздразнение и неудобство. Някога Накор бе седял на същата тази маса — тогава повечето от тези мъже, който сега управляваха Академията, бяха още студенти.

Калис вдигна ръка, за да млъкнат и да предотврати по-нататъшните коментари.

— Нещо повече, никой не се е потрудил да съобщи това на Негово величество. — Той огледа лицата на седналите около масата. Съвещателната зала на Академията представляваше кръгло помещение с висок таван, осветявано от слабо трепкащи факли, поставени по стените. Само кръглият дървен свещник, окачен над главите на магьосниците, позволяваше да се видят ясно чертите им.

Но очите на Калис бяха по-силни от човешките и той можа да забележи изразителното проблясване в погледите на петимата и бързото им споглеждане. Макар, че Калиед заговори пръв, Чалмес беше ръководителят на управителното тяло. Накор бе направил справка за всеки от петимата, докато чакаха седмици съобщение от Академията, че тук са разбрали цялата сериозност и опасност, съдържаща се в съобщението на Калис. Чалмес беше ученик на Корш, един от двамата кешийски магьосници, които заедно с Накор бяха управлявали островната общност пет години след заминаването на Пъг. Беше първият му последовател и помощник — бе се издигнал до управителния съвет след смъртта на Корш и по всичко личеше, че е също така консервативен и труден за общуване като своя предшественик. Накор познаваше другите още от студентските им години, когато бе преподавал тук, преди да напусне отвратен от тесногръдите и назадничави настроения в администрацията.

— Нека изясним нещата, за да няма неразбирателство — поде отново Калис. — Не може да скъсате връзките си с Кралството. Въпреки че сте дошли от различни страни, този остров — той посочи с пръст надолу, за да подчертае думите си — принадлежи на Кралството. Това е кралско херцогство и докато Пъг е жив, ще остане такова. Въпреки отсъствието му, той все още е принц и херцог в кралския двор. Ако Пъг умре, островът ще мине по наследство към дворцовия съдия на Крондор — за неговия син или комуто кралят реши да даде тази титла.

— Беше ви дадена пълна свобода да управлявате работите си както пожелаете — Калис се наведе напред и опря юмруци в масата, — но това все още не означава, че имате право едностранно да се обявявате за неподвластни на Кралството. Ясно ли се изразих, или ще трябва да поискам да изпратят гарнизон войници от Шамата, за да окупира острова, докато кралят реши кой от предателите в тази стая трябва да бъде обесен пръв?

— Това не е сериозно! — скочи от стола си Наглек, най-младият и с най-избухлив характер от съвета. — Влизате тук, в съвещателната зала, и ни заплашвате!

— Той ви обяснява нещата, както са — намеси се Накор с усмивка и махна на Наглек да си седне. — И не се трудете да прибягвате до магическите си умения. Има и други магьосници, които с радост ще подкрепят Кралството в усилията му да си възвърне този остров.

Той обиколи масата и застана до Наглек.

— Ти беше един от най-добрите ми студенти. Дори известно време беше водач на Сините конници. Какво е станало с теб?

Мъжът се смути и бледата му кожа порозовя чак до червеникавите му вежди.

— Нещата се променят. Сега съм по-стар, Накор. Сините конници бяха…

— Тяхната дейност бе прекратена — каза Чалмес. — Твоите по-… нестандартни възгледи предизвикваха раздори между студентите.

Накор направи плавно движение и Наглек отстъпи встрани. Дребният мъж седна на мястото му и махна на Шо Пи да застане до него.

— Сега да видим какво можем да направим по нашия въпрос — каза Накор.

— Капитан Калис — каза Чалмес, — ние определено се разтревожихме от нещата, които ни съобщихте след завръщането си. Съгласни сме, че ако тази Изумрудена кралица, за която говорите, пресече моретата и нападне Кралството, обстановката сигурно ще се усложни много. Мисля, че ако това се случи, може да кажете на Негово величество, че ще се отнесем най-сериозно към молбата му.

Калис погледна Накор.

— Казах ти какво ще стане — вдигна рамене дребният мъж.

— Мислех, че би трябвало да им дадем възможност да преоценят мнението си — кимна Калис.

— Загубихме почти месец — въздъхна Накор.

— Прав си — кимна Калис. После се обърна към другите. — Оставям тук Накор като пълномощен представител на Короната. В мое отсъствие ще действа като регент на херцога.

— Шегувате се — каза Калиед.

— Напротив, съвсем сериозен е — обади се Накор.

— Нямате такава власт — каза един от магьосниците, Салинд.

— Той е Орела на Крондор — ухили се Накор, — личният агент на краля. Има ранг на херцог в кралския двор и в добавка на това е и рицар-капитан в Западните армии. Може да ви избеси за предателство.

— Връщам се в Крондор — каза намръщен Калис, — за да докладвам на принца и да получа допълнителни указания какво да правим с вас, докато се върне Пъг.

— Да се върне ли? — попита развеселен Чалмес. — Минаха почти двайсет години, откакто видяхме Пъг за последен път. Какво ви кара да мислите, че ще се върне?

— Ще се върне, защото трябва — поклати глава Накор. — А вие сте все така късогледи… Пъг ще се върне. А дотогава ще трябва да поогледам какво е нужно да се свърши тук.

Накор само опипваше почвата по навик, защото още от деня, в който бяха пристигнали, всеки от присъствуващите в залата знаеше, че той вече си е приготвил списък с нещата, които би трябвало да се променят. Магьосниците се спогледаха. После станаха и Чалмес каза:

— Ясно. — Той се обърна към Калис. — Ако се надявате, че подобно поведение ще спомогне за постигане на резултати, страхувам се, че се лъжете. Но няма да се съпротивляваме. Ако сте решили да оставите този… комарджия за ръководител, нека си ръководи.

След това изведе останалите четирима от залата. Калис ги изгледа как си тръгват, после се обърна към Накор и Шо Пи.

— Ще се справите ли двамата?

— Ще защитавам учителя си — каза Шо Пи.

— Ами! — Накор махна с ръка. — Защитници тук могат да ми бъдат и две-три бабички.

После се изправи и попита Калис:

— Кога тръгваш?

— Веднага след като оседлаят коня ми в града. Връщам се в Шамата. Остава още половин ден.

— Нещо огладнях — каза Накор. — Да идем да похапнем.

Тримата тръгнаха през дългата зала, минаха покрай напълно объркания пазач на вратата и спряха в края на помещението. Калис трябваше да отиде да събере войниците, които бе довел на острова, и да ги върне в града. Накор и Шо Пи щяха да се отправят в друга посока — към трапезарията на Академията.

— Пазете се — каза Калис. — Предадоха се твърде лесно.

— Ами да. — Накор се усмихна. — Сега всички са се събрали в стаята на Чалмес и заговорничат, няма съмнение. — Той вдигна рамене. — Живял съм много по-дълго от всеки от тях, защото не съм чак толкова безгрижен. Ще дебна за възможни изненади.

После стана сериозен.

— Имах достатъчно време, за да усетя обстановката. Кажи на принца, че между хората тук има само няколко, които притежават истинска дарба и могат да ни бъдат от полза. Останалите е възможно да бъдат използувани за по-дребни задачи, да пренасят съобщения например, но само няколко имат истинска сила. — Той въздъхна. — Мислех си, че за двайсет години може да са развили таланта на дузина студенти, но подозирам, че онези с истински възможности и дарби са напуснали при първа възможност.

— Тогава имаме нужда от някой друг.

— Да, трябва ни Пъг — каза Накор.

— Ще можем ли да го открием? — попита Калис.

— Той ще ни намери. — Дребният мъж погледна по коридора. — И мисля, че ще ни намери тук.

— Как ще разбере, че се нуждаем от помощта му? — попита Калис. — Принцът се опита да използва талисмана, който Пъг даде на Николас, но Пъг така и не се обади.

— Ще разбере — каза Накор. — Дори вече може би е разбрал.

Калис само кимна, обърна се и без да продума, закрачи навън.

Накор хвана Шо Пи за ръката.

— Да отидем да хапнем нещо.

— Да, учителю.

— И не ме наричай „учителю“ — настоя Накор.

— Както желаете, учителю.

Накор въздъхна.

— Какво виждаш? — попита Миранда.

— Накор използва старите си трикове — засмя се Пъг. — Не мога да чуя какво си приказват, но видях как Чалмес и другите от съвета изхвърчаха от залата. Предполагам, че Калис е оставил Накор за шеф.

Миранда разтърси глава — дъжд от ситни капчици падна върху главата и раменете на Пъг и разклати спокойното огледало на басейна, използван от него вместо кристал за гадаене. Слабата картина на далечната зала на съвета изчезна в малките вълнички.

— Не така де!

Миранда се разсмя и тръсна глава още по-силно. Току-що бе излязла от топлия океан и откри Пъг да шпионира какво става в Звезден пристан в неподвижната кристална вода.

Пъг протегна ръце, за да я грабне, но тя с танцова стъпка се отдръпна и му се изплъзна. Пъг се засмя, а тя се затича пак към океана.

Пъг почувства как дъхът му спира при вида на стройното й мускулесто тяло, покрито с проблясващи капчици. Бяха изкарали на острова почти година и това ги бе свързало дълбоко.

Тя беше много по-добър плувец от Пъг, но той беше по-бърз и я настигна тъкмо когато бе стъпила във водата — и и двамата се стовариха в идващата вълна.

— Ти, чудовище такова! — викна тя, когато той я натисна и я ухапа закачливо по рамото.

— Ти ме подразни първа — уточни той.

Легнаха по гръб в пенливия прибой и Миранда се взря в лицето му. През тази година бяха станали любовници и много близки приятели, но между тях все още имаше тайни. Пъг не знаеше почти нищо за миналото й, защото тя обикновено избягваше преките отговори. От своя страна, Пъг също пазеше някои свои лични тайни, така че отношенията им бяха равностойни.

— Защо ме гледаш така? — попита той.

— Как?

— Все едно се опитваш да ме разгадаеш.

— Не съм научила още този номер — каза тя.

— Малцина го могат — съгласи се Пъг, — макар че Гамина наистина го владее.

— Така ли? Чете направо в мозъка?

— Понякога и в моя — отвърна той и се подпря на лакът. — Това се превърна в проблем, когато стана на тринайсет… и не изчезна, докато не навърши двайсет.

Той поклати глава и си спомни детството на осиновената си дъщеря.

— Сега вече е баба — добави тихо. — А аз имам внук Арута и правнуци Джеймс и Дашел…

Замълча и се замисли. Слънцето огряваше телата им. Вълните ставаха все по-големи. Когато поредната вълна вече заплашваше да ги залее съвсем, Пъг помогна на Миранда да стане.

Тръгнаха бавно по плажа. Накрая Миранда каза:

— Надзърташ все по-често в Звезден пристан.

— Нещата започват да стават… — Пъг въздъхна — все по-сериозни.

Миранда мушна ръката си в неговата и като се допря до нежната й кожа, Пъг усети как гърдите му се свиват. Беше обичал съпругата си и бе мислил, че няма да обича друга, но тази жена, въпреки загадъчното си минало, докосваше в него такива струни, до които бе мислил, че никой вече няма да достигне. Макар и след година, прекарана заедно, тя още го възбуждаше и притесняваше като младо момче, макар че той вече караше осемдесетте.

— Къде си оставихме дрехите? — попита тя.

— Някъде там. — Пъг спря и се огледа.

Живееха на остров, в примитивна колиба, която Пъг беше направил от палмови листа и бамбук. Попълваше запасите им от храна, като пътуваше до Острова на чародея. Повечето време прекарваха в игри, любов и разговори на различни теми. Но Пъг винаги си даваше сметка, че това е само период на отдих, време, през което бяха забравили неприятностите, почиваха и се подготвяха да посрещнат отново ужасите на мрака.

Последва Миранда до мястото, където бяха скупчени дрехите им, и се загледа за момент със съжаление, докато тя навличаше роклята си. Той също облече черната си роба и каза:

— Пак ли мислиш за нещо?

— Както винаги — отвърна тя със закачлива усмивка.

— Не, имам предвид нещо конкретно. И изразът ти е особен, не съм те виждал такава преди. И не знам дали това ми харесва.

Дребни бръчки се образуваха по иначе гладкото й чело. Тя пристъпи и го прегърна.

— Трябва да те оставя за известно време.

— Къде ще ходиш?

— Трябва да видя Калис. Отдавна не сме се срещали. И да разбера какво трябва да се направи.

При споменаването на сина на Томас — приятеля му от детинство, магьосникът рече:

— Имаш предвид още нещо.

Зелените очи на Миранда се взряха в неговите и след миг тя кимна веднъж, бързо.

— Да. — Не каза нищо повече.

— Кога ще те видя пак? — попита Пъг.

Тя го целуна по бузата.

— Страхувам се, че не толкова скоро, колкото бихме искали. Но ще се върна.

— Е, това все някак трябваше да свърши — въздъхна Пъг.

— Не да свърши, а само да прекъсне. — Тя го прегърна. — Къде ще отидеш?

— Първо на моя остров да се посъветвам с Гатис; после ще се върна за малко в Звезден пристан. След това ще започна търсенето.

Миранда знаеше, че има предвид търсенето на Макрос Черния.

— Мислиш ли, че можеш да откриеш великия чародей? Колко време е минало? Петдесет години?

— От времето на голямото въстание — каза Пъг, погледна ясното синьо небе и добави: — Но той е някъде там. Има няколко места, които трябва да проверя, и за това мога да използвам Пътя на световете.

При споменаването на Пътя Миранда започна да се смее.

— Какво има? — попита Пъг.

— Гневливия. Оставих наемника при кръчмата на Таберт в Ябон. Казах му да чака, докато не му изпратя съобщение.

— Цяла година?

— Ти много ме разсея — измърка тя и подръпна меката част на ухото си.

— Спри преди да си отложила пътуването си.

— Е, час-два едва ли са от значение — каза тя.

Дрехите им отново паднаха на пясъка.

— А как смяташ да платиш на Гневливия? — попита Пъг. — Наемниците от Пътя не излизат евтино.

— Имам си любовник херцог — ухили се тя.

— Ще видя какво мога да измисля — усмихна се Пъг и я взе в прегръдките си.

9.

ВЪЗХОД

Ру се усмихна.

Робер дьо Лунвил влезе в сградата на фирмата. Някога тук бе седалище на процъфтяваща посредническа фирма за пътуващи търговци, която с времето бе фалирала. Ру я харесваше, защото отзад имаше мъничка кухня, така че той, Дънкан и Луис можеха да си сготвят нещо. Използваха един ъгъл от просторното помещение за спане, като по този начин спестяваха пари за охрана и наем за квартири.

— Здравейте, сержант — каза Ру високо, за да надвика шума на работещите.

— Това ли ти е новото предприятие? — попита Робер дьо Лунвил и се огледа.

— Да — усмихна се Ру. — Разширяваме се, а при партньора ми няма място за повече от две каруци.

— Колко имаш сега? — Попита Боби.

— Шест — отговори Ру. — Сега въртя търговия по нови места.

— Точно затова съм тук — каза дьо Лунвил.

Ру го погледна с повишен интерес и му махна да го последва в канцеларията. Тук шумът не бе толкова оглушителен и можеха да говорят на спокойствие.

— С какво мога да бъда полезен? — попита Ру.

— Имаме известни затруднения с превозването на стоки до двореца — каза дьо Лунвил.

— Затруднения? — Младият търговец присви очи.

— Да.

Ру кимна. Агентите на пантатийците от отдавна създаваха грижи на принца и херцога. Макар и да бяха взети мерки и само малцина доверени хора да знаеха какво замисля принцът, около двореца имаше твърде много хора, от които трудно можеше да се опазят тайни. След връщането си от Новиндус дьо Лунвил и Калис бяха решили, че ще е по-малко рисковано, ако държат ядрото на новата армия в двореца и наблюдават зорко кой има контакти с тези мъже.

— Трябва ни нов доставчик на основните продукти за двореца.

Ру скри възторга си. Знаеше, че няма конкуренция. Не можеха да намерят друг доставчик, на когото повече да вярват, че няма да разказва какво се готви зад стените на дворцовия комплекс.

— Колари? — попита младият човек.

— Това е въпросът — кимна дьо Лунвил.

— Може би от хората, които преминават военно обучение — предположи Ру. — Сигурно има такива, които не са достатъчно подходящи за вашите планове, но са достатъчно надеждни, за да им се повери работата по доставките.

— Искаш да сключим договор с теб и да ти осигурим и каруцари, така ли?

— Не съвсем — усмихна се Ру. — Но сигурно сте имали затруднения с досегашния дворцов доставчик и знаете, че се излагам на риск с всеки нов каруцар, когото наемам. В момента напълно надеждни тук сме трима — аз, Дънкан и Луис, и има още три относително верни момчета, които използувам за другите три каруци. Но не бих се клел в тях.

— Разбирам — каза дьо Лунвил. — Е, убедихме лорд Джеймс да отвори кръчма, защо да не ти намерим и няколко каруцари?

— Защо не си създадете собствена организация и персонал от военните? — попита Ру.

— Защото много бие на очи — отвърна дьо Лунвил. — Причината, поради която съм тук, е, че имаме нужда от утвърдена транспортна фирма, която ще прикрива дейността ни. „Гриндъл и Ейвъри“ се разрасна през последните няколко месеца и си спечелихте име. Ще подготвим нов договор, без да шумим особено около тази новина, но няма и нищо да крием.

— Значи заложих и успях — каза Ру.

— Не си толкова глупав, колкото изглеждаш, Ейвъри. — Дьо Лунвил понижи гласа си и постави ръка на рамото на младежа. — Виж, знаеш защо трябва да сме внимателни и какъв е рискът.

Ру кимна, макар че не искаше да мисли много за това, което бе правил по време на презморското пътуване в дружината на Калис.

— Това е сделката: ти ни осигуряваш всичко необходимо навреме, а аз гарантирам, че също толкова точно ще ти бъде заплащано. И не си мисли, че можеш да ни товариш с огромни цени, защото ще усетиш тежката ни ръка по задника на търговията си. — Дьо Лунвил се ухили с изражение, което Ру познаваше много добре: това, което щеше да чуе, съвсем не бе смешно. — Двамата с херцога винаги може да те избутаме от бизнеса и да те обесим за някое престъпление.

Ру изобщо не се съмняваше, че ако обстановката се влоши, дьо Лунвил с радост би го обесил по изфабрикувани обвинения. Този мъж бе изцяло обзет от мисълта да служи и защитава Кралството и верността му стигаше до фанатизъм.

— Дори плащането навреме ще е новост — каза Ру. — Не можеш да повярваш през какво преминавам, за да си събера някои от плащанията.

Усмивката на дьо Лунвил стана още по-широка и сега вече в нея имаше хумор.

— О, мога! Това, че един човек има титла, не означава, че не може да събере две и две. — Той огледа помещението и попита. — Колко коли можеш да отделиш за новата работа в двореца?

— Колко доставки са ви нужни седмично? — попита Ру.

Дьо Лунвил бръкна в джоба на куртката си, извади един лист и му го подаде.

— Този кораб се очаква в понеделник от Илит. Това е товар, предназначен за двореца. Ще приемаме подобни доставки два, до три пъти седмично.

Като разбра обема на товарите, Ру се ококори.

— Ама каква армия създавате, сержант! Има достатъчно саби, за да нападнете и Велики Кеш.

— Ако стане нужда, ще го направим. Можеш ли да се справиш?

— Ще трябва да купя още три, може би четири каруци — каза Ру. — И ако се разберем за разтоварването… — Той спря и погледна изучаващо дьо Лунвил. — А как стои въпросът с влизащите кервани?

— Разтоварваме ги на градската порта — отвърна сержантът — и ще трябва да ги превозваш оттам до двореца.

— Тогава по-добре да купя пет каруци. — Ру поклати глава почти изумен. Пресмяташе бързо наум и разбра, че няма да му стигне наличното злато, но без да му мигне окото, допълни: — Ще ми трябват обаче пари предварително.

— Колко? — попита дьо Лунвил.

— Сто жълтици. Това ще ми позволи да закупя колите, мулета и да наема каруцари. Но направи така, че да ми се плаща бързо, защото иначе няма да имам оборотни средства.

— Ще направим дори нещо повече — каза дьо Лунвил. — Не се бой, няма да те докарам до фалит. Още повече че си готов да участваш в опасна мисия.

Той бръкна в куртката си и подаде на Рупърт тежка кесия. После постави ръце на раменете му и каза:

— Ти си много по-важен за нас, отколкото си мислиш, Ейвъри. Не създавай проблеми за себе си и за нас и с времето ще станеш много богат. Една армия се нуждае от квартирмайстори и ковчежници толкова, колкото и от сержанти и генерали. Не обърквай нещата, разбрано?

Ру кимна, макар и да не беше сигурен, че е разбрал какво точно има предвид дьо Лунвил.

— Нека поставим въпроса другояче: ако създадеш на капитана или на мен и най-малкия проблем, независимо от какво естество, фактът, че вече не си войник от нашата дружина, не те предпазва от наказанията и мъките. Ще ти развея червата на прът и ще се чувстваш така, както през първия ден, когато те свалих от бесилото и животът ти ми принадлежеше. Сега разбра ли?

— Да, но на мен вече не ми пука от заплахи, сержант. — Лицето на Ру потъмня.

— О, това не са заплахи, красавецо. Просто така стоят нещата в живота. — После се усмихна мръснишки. — Ако искаш, можеш да ми казваш „Боби“.

— Добре, Боби — каза Ру.

— Как я караш? Някакви близки планове за сватба? — изведнъж смени темата сержантът.

— Помолих баща й и той каза, че щял да помисли — повдигна рамене Ру. — Ако се съгласи, ще помоля и нея.

Дьо Лунвил прокара ръка по четината на брадичката си.

— От това, което разбрах преди няколко седмици, мислех, че нещата вече са опечени.

— Хелмут вече ме направи свой партньор и вечерям с него и с Карли два пъти седмично — отвърна Ру. — Придружавам я и до центъра — до градския пазар в шестък, но…

Той повдигна рамене.

— Продължавай — подхвърли дьо Лунвил.

— Момичето не ме харесва.

— Не харесва теб или не одобрява идеята, че ще се ожениш за парите на баща й?

— Луис казва, че трябва да я спечеля, но…

— Но какво?

— Не я намирам за много интересна — призна си Ру.

Дьо Лунвил замълча за момент, после попита:

— Когато говориш с нея и се опитваш да я ухажваш, Ейвъри, какви теми обсъждате?

— Опитвам се да бъда интересен — отвърна младежът, — затова й говоря какво правим с баща й или за войната. — Дьо Лунвил се намръщи и той побърза да добави: — Нищо, което не би харесало на капитана. По този въпрос съм много сдържан.

— Ще те посъветвам нещо — каза сержантът. — Задай й един въпрос.

— Какъв?

— Какъвто и да е. Запитай я нещо за самата нея. Искай мнението й по някакъв проблем. — Дьо Лунвил се ухили. — Можеш да откриеш, че не е нужно само ти да си център на вниманието във всеки разговор или че я интересуват съвсем различни неща.

— Ще опитам — въздъхна Ру. Тръгнаха да излизат от канцеларията и той добави: — Ще осигуря каруците на пристанището в ранни зори. Хубаво би било твоите петима каруцари да бъдат там час преди разсъмване.

— Ще бъдат — отсече дьо Лунвил и си тръгна. Щом вратата се затвори зад него, Ру незабавно се захвана да изчислява разходната и приходната част на новата сделка.

След час Хелмут Гриндъл дойде и махна на Ейвъри, който оглеждаше сандъците, в които щяха да бъдат сложени ценните предмети.

Ру пресече просторния склад, застана пред партньора си, на когото се надяваше скоро да стане зет, и го попита:

— Да, кажи?

— Поемам лично пренасянето на стоките до Рейвънсбърг. Някои от най-скъпите неща трябва да се покажат лично на майката на барона и като се имат предвид миналите ви отношения, си мисля, че ще е по-добре аз да свърша тази работа.

— Добра идея — каза Ру, огледа се и добави: — Тук има много работа и нещата трябва се наглеждат, така че бездруго щеше да ми е трудно да замина.

— Ще наминеш ли за вечеря? — попита го Гриндъл.

— Мисля да остана тук и да се уверя, че всичко е свършено добре. Ще бъдеш ли така любезен да кажеш на Карли, че утре ще й се обадя?

Очите на Гриндъл го погледнаха по-остро, но изразът му остана неразгадаем. След момент той каза:

— Дадено.

Тръгна си без други забележки и Ру отново се задълбочи в предстоящите задачи. Беше опознал добре съдружника си по време на месеците съвместна работа, но когато нещата опираха до Карли, не беше сигурен какво точно мисли и чувства възрастният мъж.

Ру седеше спокойно във всекидневната. Бащата на Карли беше заминал с колата луксозни стоки за Даркмоор и сега тя и Ру за пръв път бяха сами в къщата. Преди това или вечеряха в присъствието на баща й, или младежът я водеше в града на пазар.

Ру бе прекарал по-голямата част от вечерта сам, защото Карли бе настояла да се заеме лично с кухнята. Имаха готвачка и прислужница, които живееха в наглед скромния им дом, но Карли не позволяваше на никого да се грижи за баща й.

Сега, след като вечерята беше готова, двамата седнаха мълчаливо в стаята, която наричаха „стаята за седене“, където Гриндъл обикновено посрещаше деловите си гости. Удобството и тишината помагаха на Ру да се отпусне. Беше седнал на малък диван, а Карли — на стол близо до него.

— Нещо не е наред ли? — попита Карли тихо, както винаги.

— Не, няма нищо. — Ру се отърси от мислите си. — Мислех си колко е странно, че в къщата има стая, определена специално да не се прави нищо, а само да се седи и да се говори. В Рейвънсбърг единственото време за разговори беше на масата в хана, където работеше майката на Ерик, или когато тръгвахме да правим нещо.

Момичето кимна и сведе поглед. Настъпи тишина.

— Кога чакаш да се върне баща ти? — попита след минута Ру.

— След две седмици, ако всичко бъде наред — отвърна пълничката девойка. Беше отпуснала спокойно ръце в скута си, стойката й беше изправена, но не вдървена или скована. Сведеният й поглед му позволи да огледа чертите й. Търсеше нещо, което да го възбуди, в това лице от деня, в който я бе видял за пръв път. Имаше хладен пресметлив план да я ухажва, да я спечели и да използва търговските помещения на баща й, за да се издигне, но всеки път, когато имаше възможност да се приближи до нея, не можеше да измисли какво да каже. Сега също стигна до извода, че не намира в нея нищо привлекателно.

Беше си имал работа с уличници, много по-грозни от Карли, вмирисани на кисело вино и с изпочупени зъби, но тогава бяха на поход, беше война и страхът от близката смърт правеше всяка среща бърза и желана. Сега беше различно.

Това беше нещо за цял живот и бе пълно с отговорности. Той искаше брак с тази девойка и деца от нея, но все още не я познаваше.

Луис му бе казал да я ухажва, а дьо Лунвил — да спре да приказва за себе си. Накрая Ру се обади:

— Карли?

— Да? — Тя го погледна.

— Ами… — започна той забързано — какво мислиш за новия ми договор с двореца?

И незабавно се изруга, че е такъв идиот. Опитваше се да убеди момичето, че е подходящ за любовник и съпруг, а първият му въпрос беше за търговските дела.

Но вместо да го погледне с досада, тя се усмихна леко и попита малко срамежливо:

— Искаш да знаеш какво мисля ли?

— Ами, познаваш добре баща си — бързо отвърна той. — Била си до него… през целия си живот. — Чувстваше се все по-голям идиот с всяка секунда. — Исках да кажа, че сигурно имаш свое мнение по проблемите. Какво ще кажеш?

— Мисля, че наличието на постоянен приход, дори и по-скромен — каза тя с още по-широка усмивка, — е с много по-малък риск, отколкото да продължаваш да зависиш от луксозни стоки и предмети.

— Така сметнах и аз — кимна Ру. Реши, че е по-добре тя да не знае, че ще бъде единственият доставчик, на когото са поверени извънредно важните превози на товари, предназначени за новата армия на принца.

— Татко винаги е говорил за максимални печалби, но когато работи, поема и големи рискове. Имаше и провали, които бяха много мъчителни. — Гласът й се сниши, когато осъзна, че всъщност критикува баща си. — Но той е склонен да помни добрите времена и бързо да забравя лошите.

— Мисля, че имам друго отношение към нещата — каза Ру. — Най-малкото твърде дълго помня лошото.

После осъзна нещо за себе си.

— Право да си кажа, не съм имал и много късмет. — Тя не каза нищо и той смени темата. — Значи одобряваш договора с двореца, така ли?

— Да — отвърна тя и отново затвори уста.

Като се опитваше да я разговори на всяка цена, Ру попита:

— И какво му е доброто?

Тя се усмихна; за пръв път, откакто я бе срещнал, Ру я виждаше истински развеселена. Учуден видя, че има трапчинки. И откри, че когато е усмихната, не е толкова обикновена на вид.

Внезапно усети, че се изчервява, и попита:

— Нещо смешно ли казах?

— Да. — Тя сведе поглед. — Не си ми казал нищо за договора, така че как бих могла да разбера дали е добър?

Ру се засмя. Очевидно бе научила само основните неща по този контракт и тъй като беше споделил съвсем малко с Хелмут, Карли сигурно знаеше още по-малко.

— Ами става дума за… — започна той.

Потънаха в разговора и Ру с учудване откри, че Карли знае много за работата на баща си. Нещо повече — тя можеше да разсъждава добре за търговията; задаваше въпроси в ключови моменти и откриваше слабости там, където Ру не беше и предполагал.

Ру отвори бутилка вино и пийнаха по чашка. Досега не беше забелязвал Карли да пие и се обвини, че всъщност никога не й е обръщал достатъчно внимание. През седмиците, когато се бе опитвал да я ухажва, по-скоро искаше да я впечатли със себе си, а не да я опознае.

По едно време забеляза, че тя става, за да намали пламъка на една лампа, и чу, че някъде кукурига петел. Погледна изсветляващото небе навън и каза:

— Богове! Приказвали сме цяла нощ.

— На мен ми хареса — засмя се Карли и се изчерви.

— Кълна се в Сунг, и на мен ми хареса. От много време не бях говорил така с някого за… — Той спря. Тя го гледаше и се усмихваше.

Обзет от внезапен порив, той я целуна. И веднага се дръпна, защото реши, че е престъпил границите на позволеното.

Но тя не се възпротиви.

— Ами… — каза Ру смутено. — Ще ти се обадя утре — тоест довечера, ако нямаш нищо против. Може да излезем. Ако ти е приятно, разбира се.

Тя сведе очи, очевидно притеснена.

— Да, бих искала.

Той тръгна към вратата, без да сваля поглед от нея. После каза:

— И ще си поговорим пак.

— Да, много бих искала — отвърна тя и стана да го изпрати до вратата.

Ру почти избяга, толкова беше притеснен. Навън спря и си избърса челото. Беше топъл, и челото му беше направо горещо. Какво му ставаше? Реши, че трябва да обмисли по-внимателно действията си за спечелване на дъщерята на Хелмут Гриндъл.

Шест каруци изтрополиха през портата и стражът махна на Ру да спре. Войникът носеше обикновена наметка с емблемата на принца на Крондор — жълтия силует на орел, издигащ се над планински връх, обграден в кръг от тъмносиньо. Единствената промяна, която Ру забеляза, бе, че сивата тъкан на наметката върху бронята сега е в царско червено и жълто. За пръв път, доколкото помнеше, принц от Короната, наследник на трона на Кралството, управляваше Западната област.

Ру се мъчеше да си припомни какво означава това; общо взето знаеше, че принцът трябва да управлява Крондор, докато не наследи трона, но години наред бе управлявал Арута, бащата на краля, а той не беше наследник на короната. Ру си помисли, че може да пита някого по този въпрос.

— По каква работа? — попита стражът.

— Доставки за сержант дьо Лунвил. — Това беше всичко, което трябваше да каже.

При споменаването на това име Джедоу Шати изникна сякаш от нищото — бе стоял в сянката до караулката на стража. Носеше черната куртка на специалните сили на Калис, само с един пурпурен орел, бродиран малко над сърцето.

— Пусни ги — каза той с басовия си глас и се ухили на Ру. — Ще свикнат с лицето ти, Ейвъри.

— Ако са свикнали с твоето, с моето ще им е съвсем лесно — ухили му се младежът.

— Да де, ти всъщност си голям красавец! — засмя се Джедоу.

Ру погледна ръкава на униформата на стария си съратник.

— Имаш трета нашивка! Станал си сержант!

— Да. Ерик също. — Широката усмивка на Джедоу, като че ли стана още по-голяма.

— А дьо Лунвил? — попита Ру, докато портите се разтваряха.

— Все още е наш началник и учител — каза Джедоу. — Но сега се води старши сержант.

Първата кола вече отминаваше и Джедоу подвикна:

— Ерик ще ти разкаже. Той ще надзирава разтоварването.

Ру му махна с ръка и влезе в двора с първата каруца. Това не беше първата му доставка в двореца, но досега беше най-голямата. От юг бе пристигнал керван от Кеш и Долината на сънищата и към стоките в него бяха прибавени и неща за двореца, специално за лорд Уилям. Имаше постоянна заповед и всички доставки, предназначени за специалните сили на Калис, трябваше да бъдат адресирани до дворцовия съдия. Посредниците, наблюдаващи потока стоки към и от пристанището и кервансараите, разположени извън градските стени, отдавна бяха забелязали, че товарите директно се пренасят в двореца само от каруци на „Гриндъл и Ейвъри“.

Покрай предната стена на дворцовия комплекс бе изградено ново складово помещение, което пресичаше съдебния двор по цялата му дължина. Ру го бе видял при последните си посещения в двореца и бе доста озадачен, но не бе питал нищо. Спря каруците си пред входа, където го очакваха трима души.

Ерик му махна, махна му и Грейлок, някогашният мечемайстор на барона на Даркмоор. До тях стоеше самият дворцов съдия, а зад него се криеше странният му любимец Фантус — покритият със зелени люспи летящ гущер, както го определяше мислено Ру.

— Моите почитания, господа — поздрави ги Ру и скочи от капрата. — Къде трябва да бъдат разтоварени тези стоки?

— Нашите хора ще ги разтоварят — каза Грейлок и махна към новопостроеното складово помещение.

Ерик даде знак и цял отряд войници в черни униформи дотичаха и започнаха да развързват въжетата на каруцата. Свалиха страничната дъска и започнаха разтоварването.

— Честито. Джедоу ми каза.

— Да, повишиха ни — вдигна рамене Ерик.

— Трябваше. — Грейлок сложи ръка на рамото на Ру. — Започнахме да оформяме командната верига.

Гущерът изсъска и лорд Уилям каза:

— Тихо, Фантус. Ру е служил с нас. Капитан Грейлок не издава нищо.

Като че ли разбрал думите му, огнедрейкът се отпусна до ботушите на дворцовия съдия, изпъна врат и лорд Уилям го почеса зад дебелите очни издатини.

— Капитан Грейлок? — каза Ру. — Какво става всъщност?

— По-лесно е, когато се разправяш с хората от обикновените военни поделения — повдигна рамене Грейлок. — Но нашата част е… необикновена — каза той, като погледна въпросително лорд Уилям, за да разбере дали не казва на Ру нещо повече. Дворцовият съдия не му обърна внимание и той продължи: — Имам да върша много неща и не съм задължен да искам разрешение от никого.

— С изключение на мен — усмихна се лорд Уилям.

— И на капитана — каза Ерик.

— Кой капитан — попита Ру.

— Аз съм един от капитаните, Ру — усмихна се Грейлок. — Но има само един човек който е „Капитана“: Калис.

— Разбира се — рече Ру. Вече разтоварваха втората кола. Той махна на каруцаря и му подвикна:

— Изкарай я. Сега ще дойда.

Човекът на капрата, бивш войник от същата команда, кимна, зави и подкара към портата.

— Къде е капитанът? — попита Ру.

— В двореца, говори с принца — каза Грейлок.

При тази реплика дворцовият съдия леко поклати глава. Ру погледна Ерик, който като че ли напрегнато наблюдаваше разговора, и въздъхна.

— Добре де. Няма да кажа нищо. Но кога тръгвате все пак?

Лорд Уилям направи крачка и застана пред Ру.

— Какво искаш да кажеш с това „тръгвате“?

— Не изучавам военното изкуство, като добрия си приятел Ерик, милорд — усмихна се Ру, — но и аз бях войник.

Той погледна растящата камара стоки в склада.

— Пък и това не е обикновена доставка за един допълнителен гарнизон тук, в двореца. Очевидно готвите експедиция. Отивате пак натам, нали? — Той ги изгледа подред. — Отново там.

— Ще те посъветвам да пазиш размишленията за себе си, Рупърт Ейвъри — каза дворцовият съдия Уилям. — Доверяваме ти се, но само отчасти.

— Няма да кажа и дума извън тези стени, така че не се безпокойте. — Ру вдигна рамене. После размисли и допълни: — И знайте, че не само аз мога да си направя подобна сметка, като наблюдавам какво влиза и не излиза оттук.

Лорд Уилям като че ли се раздразни от тази забележка, защото се обърна към Грейлок и Ерик и рече:

— Погрижете се за това. Мисля, че трябва да говоря и с херцог Джеймс. — Щракна с пръсти и посочи нагоре. Огнедрейкът се стрелна към небето с яростна сила, а Уилям обясни на стреснатия Ру: — Казах му да отиде на лов. Остарява. Твърди, че все още може да вижда, както преди, но истината е, че малко го домързява. Ако позволя на кухненския персонал постоянно да му дава остатъци от храната, ще надебелее като твоите мулета и няма да може да се отлепи от земята.

Каза последното с печална усмивка и после си тръгна.

— Твърдял, че вижда както преди? — повтори учудено Ру.

— Не подценявай съдията — усмихна се Ерик. — Чувал съм за него какви ли не истории.

Ру го изгледа невярващо и Ерик каза:

— Говореше съвсем сериозно. Виждал съм го да си говори и с конете. Честно. — Погледна след отдалечаващия се съдия и добави: — Мисля си какъв ли лечител на коне би станал.

Грейлок сложи ръка на рамото му. Преди години именно умението на Ерик да лекува коне беше привлякло вниманието на Грейлок към него и бе станало причина да се сприятелят.

— Трябва нещо повече от това да разбираш болката на животното, Ерик. Какво ще ти каже конят за една ожулена кост или за едно възпаление на копитото? „Боли“, това е най-многото, което лорд Уилям ще разбере. Освен това трябва да знаеш как да откриеш къде е проблемът и да умееш да се справиш с него.

— Може би — съгласи се Ерик. После се обърна към Ру. — Имаш ли някакви предложения как да замаскираме това, което става тук?

— Може би ще е добре да ми дадете да прекарам още няколко пратки и да насочите някоя фалшива следа към дворцовия съдия. — Той посочи последната каруца. — Пропуснете ги през контролата, после пратете някой, за да види това. — И посочи новия просторен склад.

— Да му позволим да го види ли? — попита Грейлок.

— Да — каза Ру и се усмихна хитро.

— Да! — каза Ерик, разбрал какво има предвид приятелят му. — Капитане, да ги оставим да видят! Но само това, което искаме.

— Може би сте прави. — Грейлок потърка брадичката си. — Какво може да им покажем?

— Вижте, онези гущери, сааурците, знаят, че се готвите срещу тях. — Ру махна с ръка към постройката. — Направете така, че това да прилича на нови казарми, и няма да привлечете особено вниманието им.

— Може би ще свърши работа — кимна Грейлок.

— Знаем, че имат агенти в града — вдигна рамене Ерик. — Винаги сме предполагали, че разполагат с такива.

Един страж притича към тях от портата и викна:

— Милорд!

— Никога няма да свикна с това — усмихна се Грейлок.

— Милорд? — повтори като ехо Ру.

— Всички получихме титли — обясни Ерик. — За да не ни се бъркат дребните служители. Но никой не е сигурен кой какъв е.

— Какво има? — извика Грейлок.

— Един мъж пред портата иска да види господаря на тази транспортна фирма.

— Кой е той? — попита Ру.

— Казва, че ви бил братовчед… — След моментно колебание войникът добави: — Сър.

Ру хукна към портата и видя Дънкан. Изглеждаше ужасно разтревожен.

— Какво има? — попита Ру.

— Хелмут е ранен — каза Дънкан.

— Къде е?

— Откарали са го у тях. Карли ме прати да те повикам.

— Върни се с каруците — подвикна Ру на братовчед си, яхна коня му и препусна в галоп преди Дънкан да успее да отвори уста.

Без малко не повали десетина минувачи в бясното препускане към дома на Гриндъл. Видя двама работници пред къщата, хвърли поводите на единия и прелетя край другия.

Луис, който го чакаше пред вратата, каза:

— Попаднал е на засада.

— Как е? — попита младежът.

— Зле. Карли е горе с него.

Ру забърза по стълбите. Досега никога не се бе качвал на втория етаж. Надникна през една врата и видя обикновено подредена стая — предположи, че е слугинската. Следващата беше украсена с копринени драперии, красиви гоблени и топли вълнени черги — сигурно беше стаята на Карли.

Стигна до края на просторния коридор, влезе в стаята и видя съдружника си на легло. Дъщеря му седеше до главата му. Беше измъчена и бледа, но не плачеше. От другата страна стоеше жрец от храма на Килиан — богинята на фермерите, горските работници и моряците. По принцип нейните свещенослужители бяха известни като лечители, макар че пациентите им често умираха.

— Как е Хелмут? — попита Ру.

Карли само поклати глава, а жрецът каза:

— Загубил е много кръв.

Ру спря до леглото и погледна възрастния мъж. Изглеждаше изтощен. И преди имаше вид на по-възрастен от годините си, но сега изглеждаше направо престарял. Главата и гърдите му бяха бинтовани.

— Какво се е случило? — попита младежът.

— Нападнали са го снощи край града — каза Карли. Гласът й звучеше детински. — Някакви селяни го намерили в един овраг и го донесоха тук веднага след като тръгнахте за двореца тази сутрин. Изпратих за жреца, а после Дънкан отиде да те търси.

Ру си припомни уроците на Накор, направи няколко знака във въздуха и положи длани върху гърдите на Хелмут. Незабавно почувства контакта и енергията започна да изтича от ръцете му.

— Какво правите? — попита жрецът подозрително.

— Това е вид лечение, което съм учил — отвърна Ру.

— И кой ви е учил? — настоя свещенослужителят.

— Един монах от ордена на Дала. — Ру помисли да дообясни, но се отказа да разказва за Накор на непознат.

— Да, лечението рейки — кимна жрецът, повдигна рамене и добави: — Не може да му навреди. Ще му помогне или да оздравее, или да напусне по-леко този свят.

— Ако дойде в съзнание — обърна се той към Карли, — дайте му билките, наложени в чаша гореща вода. И колкото се може по-скоро е необходимо да хапне нещо: малко хляб и масло.

— Ще оживее ли? — В очите на девойката внезапно припламна надежда. Поведението на жреца беше почти безцеремонно, но той все пак понижи глас.

— Казах, „ако дойде в съзнание“. Всичко е по волята на богинята.

И без да каже нито дума повече, си тръгна и остави Карли и Ру сами. Времето минаваше. След близо час старание Ру вдигна ръцете си от Хелмут — те все още трепереха от енергията, която бе прехвърлил на ранения мъж.

— Ще дойда пак — прошепна той в ухото на Карли. — Трябва да видя някои неща.

Тя кимна и той слезе по стълбите при чакащите Дънкан и Луис.

— Какво е положението? — попита братовчед му.

— Не е добро — отвърна Ру. Старият човек може би нямаше да дойде отново в съзнание.

— Сега какво? — попита Луис.

— Върни се на работа и надзиравай всеки да прави това, което трябва — каза Ру. Луис кимна и тръгна. Ру се обърна към Дънкан. — Иди до хановете край градската порта. Намери някой, който знае за случилото се. Виж най-вече дали можеш да откриеш някой от фермерите, които са намерили Хелмут. Искам да говоря с тях.

— Мислиш, че не са бандити ли? — попита Дънкан.

— Толкова близо до града? Не. Мисля, че… все още не искам нищо да мисля.

Хвана братовчед си за ръката и го поведе към вратата.

— Толкова съм уморен, а още няма обяд. — Въздъхна. — Виж какво можеш да откриеш и се обади. Ще бъда тук.

Дънкан потупа братовчед си по рамото и тръгна. Ру видя прислужницата до кухнята. Личеше й, че е притеснена.

— Мари — каза Ру, — занеси на Карли чай.

Момичето се поколеба, но влезе в кухнята.

Ру се качи на втория етаж и застана зад Карли. Поколеба се, после сложи ръка на рамото й.

— Помолих Мари да ти донесе чай — тихо каза той.

— Благодаря — отвърна девойката, без да откъсва очи от баща си.

Денят се точеше бавно, следобедните сенки преминаваха в нощен мрак. Дънкан се върна — не бе разбрал нищо полезно от онези, които твърдяха, че знаят нещо за ранения мъж, докаран в града тази сутрин. Ру му каза да обиколи отново кръчмите покрай градските порти и да наблюдава няма ли някой, който харчи безгрижно пари и се хвали с внезапно богатство. Младият човек нямаше представа какво би могъл да превозва Хелмут на връщане от Даркмоор, но знаеше цената на стоката, която възрастният мъж бе откарал от Крондор; в крайна сметка хората, ограбили съдружника му, им бяха отнели повече от две трети от реалната стойност на стоката. Бе изчезнала сума, надхвърляща чистата им годишна печалба.

Мари донесе вечеря, но никой от двамата не яде. Наблюдаваха Хелмут, който се бореше за живота си. Дишането му стана по-леко — поне така му се стори на Ру — и в ранните часове той леко помръдна.

Карли дремеше, опряла глава на таблата на леглото на баща си, а Ру спеше на един стол, който бе домъкнал от всекидневната. Трепна, когато чу името си.

Стана и се наведе над ранения. Хелмут бавно отвори очи.

— Татко! — прошепна Карли и се наведе над него.

Ру мълчеше. Девойката целуна баща си. Старият мъж прошепна нещо и тя се отдръпна.

— Вика те.

— Тук съм, Хелмут. — Ру се наведе.

— Карли — прошепна раненият и се опита да се повдигне. — Грижи се за нея.

— Ще го направя, Хелмут — прошепна той. — Имаш думата ми.

После старецът каза само още една дума. Ру се изправи и се намръщи. Карли го погледна стреснато и попита:

— Какво има?

— После ще ти кажа. — Ру се помъчи да бъде спокоен. Погледна ранения и добави: — Той има нужда от теб.

Карли застана до баща си и взе ръката му.

— Тук съм, татко — тихо каза тя, но старецът отново изпадна в безсъзнание.

Призори почина.

Церемонията бе проста, защото Ру знаеше, че Гриндъл би предпочел така. Карли носеше черно траурно було и мълчаливо бдеше над мъртвия, докато жрецът на Лимс-Крагма, Богинята на смъртта, се молеше и палеше погребалната клада. Вътрешният двор на храма беше пълен, защото имаше още няколко погребения. Всяко ставаше в отделна зона на храмовия парк, но въпреки разграничителните огради се виждаше димът, издигащ се от другите пламтящи подставки на ковчезите.

Стояха мълчаливи един до друг — Карли, Ру, Дънкан, Луис, Мари и двама от работниците, представляващи служителите на „Гриндъл и Ейвъри“. Ру се огледа и си помисли, че това е доста скромно прощаване с един мъж, продавал през живота си какви ли не стоки на могъщите и влиятелни хора в Кралството. През последните два дни бяха пристигнали съболезнователни съобщения от няколко търговци, но нито един от благородниците, които бяха между най-добрите клиенти на Хелмут, не се бе потрудил да прати дори един-единствен ред за утешение на дъщеря му. Ру се закле, че на собственото му погребение ще присъствуват най-богатите в Кралството.

— Да тръгваме — каза Карли, когато тялото изчезна напълно в пламъците.

Ру й предложи ръката си и я придружи до една наета карета. Когато двете с Мари се качиха, каза:

— Традицията изисква да остана със служителите за едно питие. Ще отидем в склада. Ти добре ли си?

— Да — отвърна Карли.

Въпреки бледността гласът й беше спокоен и в очите й нямаше сълзи. Беше спряла да плаче предния ден и показа сила, която направо изненадваше Ру.

— Ще намина по-късно — каза той. — Ако нямаш нищо против, разбира се.

— Ще се радвам — отвърна тя.

Дънкан, Луис и работниците тръгнаха с Ру през храмовия площад на Крондор. Когато минаха половината път до склада, Луис се обади:

— Мразя погребенията.

— Съмнявам се, че дори и жреците на Богинята на смъртта си падат по тях — каза Дънкан.

— Цяла седмица ще мириша на изгоряло дърво — обади се Ру.

— И на смърт — додаде един от работниците.

Младежът го погледна и кимна. Един от характерните белези на храма на Богинята на смъртта беше несекващият дим от кладите, който тегнеше над площада. В огъня се хвърляха билки и различни ароматични дърва, но в пушека винаги се долавяше и нещо друго, нещо, за което Ру предпочиташе да не мисли. По време на обсадата на Махарта достатъчно се бе надишал със смрадта на изгоряла плът.

Стигнаха до склада и влязоха при коларите и другите работници. На дървената маса бяха наредени бутилки със силно пиво. Всеки взе по една и Ру каза:

— Хелмут Гриндъл. Труден, но честен човек, добър партньор и любящ баща, заслужаващ нашата любов и почит.

— Да бъде милостива Лимс-Крагма — рече Луис.

Пиха в памет на Хелмут и говориха за него. Никой не бе работил толкова дълго за покойния, колкото Ру. Докато не беше станал съдружник с него, Хелмут винаги бе действал сам. За по-малко от година Ру бе увеличил прихода на Гриндъл повече от три пъти и сега седем души, без да се броят Дънкан и Луис, бяха наети на пълно работно време във фирмата „Гриндъл и Ейвъри“.

Нямаше какво друго да обсъждат и разговорът бързо премина към предположенията как е умрял старецът. Ру слушаше разсеяно.

Когато работниците си тръгнаха, Ру направи кратко съвещание с Луис и Дънкан и им каза последните думи на Хелмут. Обсъдиха какво трябва да се направи и когато подробностите бяха уточнени, Ру също си тръгна.

Беше толкова пълен с гняв и мрачна решителност, че за малко не подмина къщата на Карли.

Тя бе сменила традиционните черни дрехи за погребението с нещо, което граничеше с празничен тоалет — дълга светлосиня рокля, поръбена с дантели. Ру се изненада, че го очаква официална вечеря, но внезапно усети, че е огладнял.

Ядоха мълчаливо. Накрая Карли каза:

— Изглеждаш много разсеян.

— Толкова съм потресен от смъртта на баща ти — каза Ру и се изчерви, — че изобщо не си помислих какво преживяваш ти. Извинявай.

Той я стисна лекичко за ръката и добави:

— Съжалявам.

— Разбирам. — Тя също стисна лекичко ръката му.

Свършиха с вечерята, Мари разчисти масата и двамата се преместиха във всекидневната. Карли почерпи с хубав коняк, много по-фин от всичко, което му бе сервирал Гриндъл. В пристъп на учудващо силно чувство Ру каза:

— За Хелмут.

— Все още не мога да свикна с мисълта, че няма да се появи всеки момент — каза Карли.

— Разбирам те. — Ру погледна към вратата. Изпитваше същото чувство.

— Какво ще правя сега? — внезапно каза Карли.

— Какво искаш да кажеш? — попита младежът.

— След като татко почина…

Внезапно тя отново избухна в сълзи и Ру инстинктивно я прегърна. Тя захълца на гърдите му.

— Обещах на баща ти — каза след малко той, — че ще се грижа за теб.

— Знам — каза Карли. — Но не искам да казваш нищо, за което по-късно ще съжаляваш.

— Не те разбирам — каза Ру.

— Знам, че татко смяташе да ни ожени, Рупърт. — Карли се опитваше да говори спокойно. — Ти си първият от кандидатите, когото наистина хареса. Но също знам, че остаряваше и се тревожеше за това. Никога не ми го е казвал, но беше ясно, че толкова очакваше, че ние просто… ще решим да се оженим. Сега обаче фирмата вече е твоя. Не трябва да се чувстваш задължен.

Ру усети как стаята бавно се завърта. Не знаеше доколко това се дължи на коняка, на дългите часове гняв или на отношенията му с това странно, понякога неразбираемо момиче.

— Карли — бавно каза той. — Знам, че баща ти имаше планове за нас.

Той сведе очи.

— И да ти кажа истината, когато за пръв път дойдох тук, бях решил да те ухажвам и да спечеля одобрението му, без да се интересувам какво чувстваш и мислиш ти.

Замълча за момент, после добави:

— Не знам дали мога да ти обясня всичко, но постепенно започнах да те… ценя. Мисля, че… приятно ми е, когато съм с теб. Имам известни задължения към баща ти, но чувствата ми към теб са нещо повече от това.

Тя го погледна за момент, после каза:

— Не ме лъжи, Рупърт.

— Нямам такова намерение. — Ръцете му още бяха на кръста й. — Наистина така го чувствам, Карли. Нека да го докажа.

Тя го гледаше мълчаливо. Секундите минаваха, после минутите. Тя се взираше дълбоко в очите му. Накрая хвана ръката му и каза:

— Ела с мен.

Поведе го по стълбите към стаята си. Влязоха. Тя затвори вратата, сложи ръце на гърдите му и леко го тласна към леглото. Той седна. После Карли бързо развърза колана на роклята си и тя се свлече на земята. Застана пред него гола на светлината на свещта, поставена на нощното шкафче. Гърдите й бяха млади и твърди, кръстът й бе широчък, също както бедрата й. В лицето й нямаше нищо красиво, с изключение на очите, които блестяха в трептящата светлина.

— Това съм аз — каза тя с глас, пълен с вълнение. — Съвсем обикновена съм. И дебела. И вече нямам богат баща. Можеш ли да ме обичаш такава?

Очите на Ру се насълзиха. Той стана и я прегърна. Преглътна с мъка, но се опита да говори със спокоен глас.

— Никой не е заявявал, че съм любимец на дамите. — Една сълза се търкулна по бузата му й той продължи: — Свикнал съм да казват, че лицето ми било като на плъх или дори по-лоши неща. Външният вид не е всичко.

Тя сложи глава на гърдите му и каза:

— Остани.

По-късно Ру лежеше и се взираше в мрака. Карли спеше в ръцете му. Бяха се любили неловко и трескаво, с чувство, което бе повече молба за приемане, отколкото нещо, дадено даром. Карли нямаше умения, а Ру се бе насилил да бъде по-внимателен, отколкото бе искал.

В един момент си бе обещал да се ожени за нея, а сега вече знаеше, че е длъжен да го направи, когато свърши траурът. Но в мрака умът му отново се върна към гневните планове, които бе обмислял с Дънкан и Луис. Не бе казал на Карли какво му бе прошушнал баща й преди да умре.

Едно име. „Джейкъби“.

10.

КРОЕЖИ

Ру вдигна ръка и каза:

— Има три неща, които трябва да обсъдя с вас.

Карли му бе разрешила да ползва столовата за срещи с Дънкан и Луис. Дори успя да скрие разочарованието си, когато я помоли да ги остави сами.

Луис погледна Дънкан, който вдигна рамене, за да покаже, че няма представа какво има предвид Ру.

— Тук сме, а не в склада, защото искам да съм сигурен, че никой няма да ни подслуша.

— Подозираш някого от работниците ли? — попита Луис.

Ру поклати глава.

— Не, но колкото по-малко хора знаят за плана ни, толкова по-малка е възможността враговете ни да ни разкрият.

— Враговете ли? — каза Дънкан. — С кого сме във война сега?

— Има един боклук, наречен Тим Джейкъби — каза Ру. — Той е убил Хелмут.

— Джейкъби? — попита Луис.

— Синът на един търговец, Фредерик Джейкъби — каза Дънкан. — От фирмата „Джейкъби и синове“.

— Не съм чувал за тях — поклати глава Луис.

— Прекарай няколко месеца като превозваш товари и ще чуеш — каза Ру. — Те не само са ни най-големите съперници, но са и влиятелни.

Ру се облегна в стола си и лицето му придоби озадачен вид.

— Хелмут ми каза, че Джейкъби е ограбил стоката му.

— Не може ли да съобщим това на Градската стража? — попита Луис.

— Какво точно ще кажем? — попита Дънкан. — Нямаме никакви доказателства.

— Имаме думите на един умиращ — каза Луис.

Дънкан поклати глава.

— Това можеше да стане, ако Ру беше благородник или нещо подобно, но след като никой важен човек не е чул тези думи — жрец или някой от Градската стража, думата на Ру е заложена срещу тази на Джейкъби.

— А баща му има много добри връзки — добави Ру. — Работят с някои от най-големите търговски сдружения в Западните владения и ако кажа нещо такова, ще започнат да твърдят, че лъжа, за да навредя на бизнеса им.

— Винаги е така с властимащите — каза Луис. — Могат да правят това, което другите не могат.

— Почти съм решил да направя едно посещение на Тим Джейкъби тази нощ — каза Ру.

— Винаги можеш да го направиш. — Луис повдигна рамене и се наведе напред. Сакатата му ръка лежеше неподвижно на масата пред него и той посочи младежа с левия си показалец. — Но първо се запитай: какво ще те предпази да не те качат на бесилката?

— Трябва да направя нещо.

— Времето ще ни поднесе различни възможности за отмъщение — каза Луис. После помълча и добави: — Казваш „Джейкъби и синове“. Има ли и брат?

— Да. Тим е по-големият — каза Дънкан. — Другият — Рандолф, е свестен, поне така казват, но и той е напълно предан на семейството.

— В Родез — намеси се отново Луис, — когато един мъж навреди на друг, се бием на дуел. Но когато едно семейство причини беда на друго, започваме война. Може да е тиха война, която продължава поколения, но в крайна сметка едната от фамилиите бива ликвидирана напълно.

— Опитвам се да запазя бизнеса си, Луис — каза Ру. — Воденето на една война е скъпо нещо.

— Тя е започнала. — Луис повдигна рамене. — И няма да спре, докато не победиш или не загубиш, но никой не казва, че следващата битка е тази нощ. Чакай своето време. Набирай сили. Отслаби позициите на неприятеля си. И когато ти се открие възможност, възползвай се от момента. — Той стисна здравата си ръка в юмрук. — Знаеш поговорката, че отмъщението е блюдо, което се сервира студено. Не е така — никога не бива да губиш огъня на гнева, който те тласка към мъст.

Той погледна Ру в очите.

— Прошката се цени в храмовете. Но ако държиш много на такава ценност, изследвай внимателно врага си. — Потупа се с пръст по главата. — Мисли. Мисли за това, което го мотивира, за силата и слабостите му. Пази жаравата гореща, но планирай хладнокръвно. И когато му дойде времето, излей огъня и се наслади на отмъщението.

Ру издиша шумно, като че ли искаше да изкара яда си.

— Добре. Ще чакаме. Но нека първо пуснем слухове между работниците, че „Джейкъби и синове“ ще ни стават съдружници.

— Добре. Има ли нещо друго? — попита Дънкан. — Трябва да посетя една дама…

Той се ухили.

— Хелмут водеше деловите ни книги и отчетите — каза Ру. — Имам представа от тези неща, но не съм специалист. Дали някой от вас може да ги поеме?

Луис поклати глава, а Дънкан се засмя.

— Никога не ме е бивало по сметките. Знаеш това.

— Тогава трябва да наемем някого.

— Кого? — попита Дънкан.

— Не знам — каза Ру. — Може би Язон от „Барет“. Маккелър често го караше да прави списъци на инвентара. Язон помни всякакви подробности. Ще го попитам. Той е амбициозен. Може би ще поиска да работи за нас.

— А ще можем ли да му плащаме? — попита Дънкан и се засмя.

— Имаме договор с двореца — каза Ру. — Ще помоля дьо Лунвил да ни осигурява парите навреме и ще се оправим.

— Какво е третото нещо? — попита Луис.

Изведнъж изражението на Ру от загрижено стана самодоволно.

— Ще се женя.

— Моите поздравления — каза Луис.

— За Карли, нали? — попита Дънкан.

— Че за коя друга? — отвърна младежът.

— Кога? — полюбопитства братовчед му.

— Следващият шестък. Каня ви.

— Благодаря — каза Дънкан и стана. — Свършихме, нали?

— Да. Можеш да тръгваш — каза Ру, малко разочарован от липсата на ентусиазъм у братовчед си.

— Тежка отговорност поемаш, Ру — каза Луис, след като Дънкан излезе.

— Какво искаш да кажеш?

— Всъщност не е моя работа, но…

— Какво имаш предвид? — настоя младежът.

Луис замълча за момент, после каза:

— Изглежда, харесваш момичето. Но… дали не се жениш само защото чувстваш, че някой ще трябва да се грижи за нея и това си само ти?

Ру понечи да отрече, после откри, че не може.

— Не знам. Харесвам я, а и една съпруга… е, тя си е съпруга, нали? Имам нужда от жена и деца.

— Както кажеш. — Луис го погледна за момент в лицето. — Ще отида в канцеларията и ще съобщя на хората, че следващия шестък ще има сватба.

— Утре ще кажа на Ерик и Джедоу — каза Ру. — Може би и капитанът ще дойде, ако е още в града.

Луис кимна, изправи се и докато минаваше покрай стола на Ру, спря и постави ръка на рамото на младия мъж.

— Желая ти щастие, приятелю. Наистина.

— Благодаря — каза Ру и Луис си тръгна.

Миг по-късно Карли влезе в стаята.

— Чух, че си тръгнаха.

— Казах им, че ще се оженим в шестък — каза Ру.

— Сигурен ли си? — попита Карли и седна на стола, на който допреди малко бе седял Дънкан.

— Разбира се, че съм сигурен. — Ру се помъчи да се усмихне и потупа ръката й. Но в сърцето си не чувстваше нищо освен това, че се посвещава на тази къща и че се впуска да преследва това, което е ценно за него.

— Разбира се, че съм сигурен — повтори той.

Погледна към завесата на прозореца, като че ли се опитваше да види през нея, и в съзнанието му се появи бледият образ на Хелмут на смъртното легло. Кожата му беше бяла като кост, същият цвят като на топа коприна, който Ру бе откраднал — а той знаеше, че нишка от този топ водеше към Хелмут. Смъртта на бащата на Карли отчасти се дължеше и на него. Ру потупа ръката й и разбра, че дори и да я мразеше, пак щеше да се ожени за нея, за да поправи злото, което й бе сторил.

Калис стана от масата, отиде до прозореца, погледна замислено към двора и каза:

— Имам лоши предчувствия за всичко това.

Принц Николас се отпусна в креслото и погледна, първо племенника си, после дворцовия съдия Уилям, който въздъхна:

— Това е отчаяно начинание.

— Чичо, видели сте това лично — допълни Патрик. — Пътували сте до тази далечна земя. — Той се огледа. — Склонен съм да приема, че отчасти моето несъгласие се дължи на липса на… бих казал на впечатления от първа ръка за пантатийците.

— Видях на какво са способни, Патрик — каза Николас. — И пак трудно възприемам това, което ни се съобщава сега.

Той махна с ръка към купчината документи на масата пред него. Съобщенията бяха пристигнали от далечния континент Новиндус през Островите на залеза и Далечния бряг до Крондор. Новините не бяха никак добри.

Херцог Джеймс, който седеше до лорд Уилям, се обади:

— Знаем, че предположенията ни бяха малко по-оптимистични. Разрушаването на корабостроителниците в Махарта и Града на Змийската река не ни осигури толкова години, колкото се надявахме.

— Десет години — каза Калис. — Смятахме, че ще им отнеме десетина години, за да построят отново корабостроителниците и да пуснат на вода достатъчно голяма флотилия, която да прекара войските им през океана.

— А как оценявате нещата сега, капитане? — попита Патрик.

Калис въздъхна: първият израз на чувства, който забелязваха в него, откакто се бе завърнал от Звезден пристан:

— Четири, може би пет години.

— Не предполагахме — каза принц Николас, — че противникът ще насочи всичките си сили и ресурси за възстановяването на доковете и подготовката на нова флотилия.

— Не отчетохме и факта, че са в състояние да жертват цялото население, до последния човек — каза Уилям и стана, като че ли не беше в състояние да седи повече на стола си. — Подготвяме се за отбрана и правим очевидно повече, отколкото пантатийците могат да предположат, за да се сразим с тях.

Той се приближи до Калис.

— Но все пак имаме едно предимство: не им е известно, че знаем къде е родната им земя.

— Не мисля, че това ги вълнува много — усмихна се криво Калис, мина край Уилям и застана срещу Николас и принц Патрик. — Ваше височество, не мисля, че тази акция ще ни донесе някаква полза.

— Смяташ, че ще е безрезултатна, така ли? — попита Патрик.

— Предполагаме — намеси се Уилям, — че няма да очакват това и ние ще се успеем да се промъкнем зад тях и да разрушим родното им гнездо.

Калис вдигна пръст.

— Това е точната дума: „предполагаме“. — Той се обърна към лорд Уилям. — Всичко, което сме разбрали за тези същества, ни подсказва, че те не разсъждават като нас. Умират със същата готовност, с каквато и убиват. Дори да избием всичките им деца, до последното, докато те завладяват Камъка на живота, това въобще няма да ги интересува. Вярват, че ще се превърнат в нещо като полубогове, ако служат на своята господарка, и смъртта въобще не ги плаши.

Обърна се отново към Патрик и продължи:

— Ще отида, Патрик. Ще замина и ще убивам заради вас, и ако трябва, ще умра. Но дори и да не успея да се завърна, останалите живи ще тръгнат след нас. Мисля, че никога няма да разберем тези създания.

— Имате ли по-добри предложения? — попита Николас.

Лорд Уилям сложи ръка на рамото на Калис и каза:

— Стари приятелю, единствената друга възможност е да чакаме. Какво ще загубим, ако предприемем това нападение?

— Животът на още много добри мъже. — Гласът на Калис беше безизразен.

— Такива са войните, капитане — каза лорд Уилям.

— Това не означава, че трябва да ги одобрявам — последва отговорът.

Въпреки разликата в дворцовите рангове, двамата бяха стари приятели и Уилям не се подразни от тона на Калис. Тук ранговете бяха оставени встрани и всеки бе доказвал значението си за Короната и своята благонадеждност не един път. Въпреки младостта си, едва двайсет и пет годишен Патрик бе служил три години на северната граница и се бе сражавал с таласъмите и Тъмните братя. Калис бе почти връстник на почти шейсетгодишния Уилям, макар че на вид беше само малко по-голям от принц Патрик.

— А ако акцията се окаже безрезултатна? — попита капитанът.

— Тогава ще разберем, че не сме успели — обади се Джеймс.

Калис се усмихна тъжно, после каза на стария си приятел:

— Спомням си, когато беше принуден да отговаряш на подобни въпроси, Ники.

— Това беше отдавна, Калис — отвърна Николас. — Вече не сме млади.

— Кога потегляте? — намеси се Патрик.

— Имаме още няколко месеца за подготовка — отговори капитанът. — Разполагам само с четирима мъже, на които мога да разчитам, освен хората в тази зала: дьо Лунвил, Грейлок, Ерик и Джедоу. Всеки от тях знае какво има там и какви са рисковете. Има и малцина ветерани от последните две войни, но тези четиримата са водачи, макар че Ерик и Джедоу още не са осъзнали този факт. Колкото до останалите, те просто трябва да изпълняват заповедите. Добри са за войници, но недостатъчно за водачи.

— Как смятате да постъпите? — попита принц Патрик.

— Да се приближим към тях откъм гърба — усмихна се Калис. Той пристъпи към голямата карта, пречертавана много пъти през последните двайсет години, заради новата информация, идваща от континента на другия край на света. — Отплуваме от Островите на залеза както обикновено, но тук — той посочи едно изглеждащо пусто място на голямата карта, на около четиристотин мили южно от дългата островна верига — се намира необозначено късче земя с прекрасно пристанище. Тук се срещаме и се прехвърляме на друг кораб.

— Друг кораб ли? — повтори Патрик.

— Противникът вече разполага със сведения за всеки кораб от Западната флота — намеси се Николас. — И несъмнено знае кои от нашите „търговски съдове“ всъщност са маскирани кралски бойни кораби.

— Какво сте подготвили там? — попита Патрик. — Нов кораб ли?

— Не, един доста стар — каза Калис. — Ще продължим пътя си като кешийски пирати.

— Като кешийски пирати? — попита Уилям развеселен.

— Разполагаме с драконов кораб — каза Николас. — Преди две години флотата на Ролдем плени един.

Ролдем беше малко островно кралство на изток и дългогодишен съюзник на Островното кралство.

— Кралят на Ролдем се съгласи да ни го даде „под наем“. И ние тихомълком го прекарахме около Долни Кеш — усмихна се Николас. — Няколко пъти, според съобщенията, други драконови кораби минавали на разстояние, достатъчно, за да отправят поздрави. Капитанът от Ролдем отговарял и продължавал курса си без никакви проблеми.

— Нахални свине! — засмя се Уилям. — Не могат да си представят, че някой плува в техни води и не е от техните хора.

— Надявам се да срещнем същото отношение — каза Калис.

— Какво имаш предвид? — попита Патрик.

— Няма да плувам на запад към Новиндус. Ще поема курс на изток, покрай нос Кеш, после през така нареченото Зелено море към едно малко селище, близо до град Испар. — Той отново посочи картата. — Оттам се отправяме на запад. Надявам се, че ако дебнат за наши морски съдове, вниманието им ще бъде насочено в друга посока. Винаги сме отплували от Града на Змийската река. Ако ни заловят, просто ще се представяме за търговци, които са се отклонили от курса си.

— Дали ще повярват? — попита Патрик.

— Казвали са ми, че се е случвало — отговори Калис. — Има бързи течения, насочени на изток, покрай ледниковите масиви, и ако те хванат близо до южен Кеш, могат да те носят през Зелено море към Скръбното пристанище. Няма да сме първите кешийски пирати в онези ширини, но трябва да сме достатъчно добре подготвени, за да не могат местните да доловят разликата.

— А после? — попита Патрик.

— Купуваме коне — каза Калис, — сменяме дрехите си и една нощ се измъкваме тихомълком от града и се насочваме на север.

Той посочи южния край на планинската верига, която се простираше към морето западно от Испар.

— Мога лесно да намеря входа в пещерите, който открихме при предишното пътуване.

Никой не се съмняваше в думите му. Уменията му бяха почти легендарни.

— Добре. И после какво? — попита принцът.

— Разрушаваме пантатийското гнездо.

— Колко души мислиш да вземеш?

— Шейсет.

— Имаш план да унищожиш всичките тези същества, изкусни магьосници, както съм чел от докладите ти, само с шейсет воини?

— Никога не съм казвал, че ще е лесно — изрече сериозно Калис.

— Чичо, ти какво ще кажеш? — Патрик погледна Николас.

— Още преди двайсет години разбрах, че ако Калис смята, че нещо може да се направи, значи може. — Погледна капитана и попита: — Какво мислиш?

— Според мен — каза капитанът — ядрото на силите им ще е с армиите на Изумрудената кралица.

После показа на картата района между Махарта и Града на Змийската река.

— Никога не сме ги виждали накуп. В свърталището, което открих в пещерата, нямаше повече от двайсетина, и това беше единственото съсредоточаване, което забелязахме. Винаги сме разсъждавали за тях по злото, което могат да ни сторят, но не и според броя им. — На лицето му се изписа отвращение. — Когато хвърлих поглед на гнездата им, видях, че са зле охранявани. Двама-трима възрастни за десетина деца и яйцата. Не забелязах женски.

— Какво означава това? — попита Патрик.

— Пъг и Накор твърдят — продължи Калис, — че тези същества не са естествени. Смятат, че са създадени от древната Господарка на драконите Алма-Лодака. — Капитанът погледна за миг надолу и както Уилям, така и Николас разбраха, че този странен полуелф разкрива мъдрости пред неелфи — нещо, което не би направил доброволно никой елф. Но човешката му половина не се подчиняваше на подобни забрани и той смяташе, че трябва да каже всичко, което знае за змиехората.

— Ако е така, това обяснява ниската степен на раждаемост — продължи Калис. — Може би имат няколко царици — както при насекомите, или може би имат друга зона, предназначена само за женските. Не знаем. Но ако това е гнездо, женските не може да са далеч.

— Все още не ми е ясно едно нещо — каза принц Патрик. — Ако повечето от бойците и магьосниците им са с армията на Изумрудената кралица, какво печелим, ако нападнем пещерите, в които се раждат? И… смяташ да избиеш малките ли? — Очите му се разшириха.

— Да — спокойно отговори Калис.

— Говориш за започване на бойни действия срещу невинни! — каза Патрик и в гласа му прозвуча гневна нотка. — Воините псета от Велики Кеш може би са убивали жени и деца при нападенията си, но всички, заловени по време на войната в Кралството, са били бесени пред строя.

Николас погледна към Калис, който кимна.

— Патрик — каза херцог Джеймс, — ти си тук отскоро и не разполагаш с цялата информация…

— Милорд — прекъсна го принцът. — Знам много добре високото ви положение още от времето, когато дядо ми е бил млад, и че сте били главен съветник на баща ми в Риланон, но сега аз управлявам Западните владения. Ако има нещо, което не знам, защо не съм бил информиран своевременно?

Херцог Джеймс погледна принц Николас.

Николас погледна племенника си. Новият принц на Крондор се показваше като млад мъж с буен нрав, променливи настроения и не съвсем твърд в становищата си; имаше и склонността да преувеличава всяка дребна опасност — истинска или въображаема.

— Ваше височество — почна официално Уилям. — Смятам, че Калис има предвид, че до вас са стигали само сухи доклади и книжа.

Поспря малко и продължи:

— Ние лично сме виждали пораженията, които са способни да нанесат тези същества.

— Ще се откажете ли да смажете отровна змия — обади се на свой ред Калис, — заради това, че по природа си е усойница?

— Продължавайте — каза Патрик на капитана.

— По вашите граници има градове, които по-рано бяха кешийски — продължи Калис. — Но сега живеещите там са граждани на Кралството по рождение, макар че дедите им са били поданици на императора на Велики Кеш. За тях няма разлика. Те са израснали в Кралството, говорят езика на Кралството и мислят, както и всички ние, че това е тяхното отечество.

— Какво общо има това с предмета на нашето обсъждане? — попита принц Патрик.

— Много — отвърна Калис, наведе се и опря лакти на масата. — Може би смятате, че тези същества са родени невинни. Но в случая не е така. Всичко, което знаем за тях, е, че се раждат с омразата, незабавно след като се излюпят от черупките си. Създадени са така. Ако убием възрастен или дете и вземем яйцата им, за да се измътят в двореца, като отгледаме родените тук, те непременно ще започнат да ни ненавиждат и да търсят пътища към „загубената си царица“, в която погрешно вярват. Това е в природата им, както е в природата на усойницата да хапе. И не могат да бъдат от полза също както усойницата.

Като забеляза, че възраженията на принца губят силата си, Калис продължи да настъпва.

— Някой ден може да сключите договор с Братството на Тъмната пътека, както наричат себе си моределите. Може да видите таласъми, които се подчиняват на законите на Кралството и посещават пазарите на нашите градове в някакво далечно бъдеще. Може да предвиждате отворени граници с Велики Кеш и свободно пътуване между двете нации. Но никога няма да имате и миг спокойствие в този свят, ако все още съществуват пантатийците. Защото в природата им е заложено да убиват — да правят всичко, за да се доберат до Камъка на живота в Сетанон и да повикат загубената си „богиня“ — Алма-Лодака, Господарката на драконите, която ги е създала.

Патрик помълча, после каза:

— Но все пак говориш за убийство.

— Има още половин година, докато замина — каза Калис. — Ако ви хрумне по-добър план, готов съм да го изслушам с внимание.

Гласът му стана по-тих, сякаш за да подсили значението на следващото му изречение.

— Но ако ми забраните, знайте, че все пак ще отида. Ако не с кораб от Кралството, то с кораб от Квег или Кеш. Ако не тази година, то следващата или по-следващата. Защото ми е ясно, че рано или късно змиежреците ще се доберат до Камъка на живота и тогава всички ще загинем.

Патрик дълго остана неподвижен. Накрая рече:

— Добре. Изглежда, няма друг начин. Но ако някой научи нещо, което би променило хода на събитията, които планираме, бих искал веднага да разбера. — Обърна се към Уилям. — Пазете всичко в тайна, но започнете приготовленията.

Принцът излезе. Джеймс се обърна към Уилям.

— Има още нещо, което, трябва да обсъдим.

Уилям се усмихна.

— Какво, Джими?

Джеймс погледна Калис и Николас, после Уилям.

— Миналата нощ пред вратите на града е бил убит Хелмут Гриндъл.

— Гриндъл ли? — попита Уилям. — Партньорът на Ейвъри?

— Точно така. И потенциален наш съюзник — каза Николас. — Трябва да осигуряваме подкрепа на търговците като него.

— Някакви заподозрени? — попита Уилям и погледна Джеймс.

— Нашите агенти са убедени, че зад смъртта на Гриндъл се крие един от синовете на Фредерик Джейкъби. Фирмата му е свързана с Джейкъб Истърбрук, който е много влиятелен както тук, така и надолу, в Кеш. За момента обаче предпочитам да не помагаме на господин Ейвъри да разбере повече неща за убийството на партньора си.

— А какво, ако той вече знае или има подозрения? — попита Калис. — Познавам Рупърт Ейвъри. Той е умен, а и Гриндъл може би е дошъл в съзнание и е назовал убиеца си.

— Може би. Но докато господин Ейвъри не причинява никакви проблеми на Джейкъб Истърбрук и приятелите му, това няма значение. — Той се усмихна. — Ние се нуждаем от търговци, които трупат печалби, които да облагаме с данъци, и не искаме да се трепят един друг.

— Като се има това предвид — каза Уилям, — ще ни сътрудничат ли, когато дойде време да рискуват собственото си богатство за общата кауза?

— Ти се грижи за войната, Уили — Джеймс погледна стария си приятел, — а аз ще гледам да си плащат данъците навреме. Търговците от Кралството ще застанат до нас, когато разберат, че ще загубят всичко, ако не ни съдействат. — Той огледа всички поред. — Сега Шегаджиите са поставени на място; упражнихме кралската власт, където трябва, и скоро ще мога да разполагам с цялото богатство на Кралството, ако потрябва. И ако е нужно да издоя нашите хора, за да финансират войната, ще го направя. Спомнете си, че само аз от всички тук съм бил в Сетанон.

Никой не се нуждаеше от допълнително обяснение. Навремето бащите на Николас, Уилям и Калис се бяха сражавали в Сетанон и им бяха разказвали за това, което се бе случило, когато пантатийците се бяха опитали да грабнат Камъка на живота, но от присъствуващите само Джеймс беше свидетел на случилото се.

— Трябва да се върна в съда — каза Уилям. — Ще ме извините ли, Джеймс?

Херцогът кимна. Уилям излезе, а Джеймс седна до Калис.

— С кого си говорил за тази самоубийствена експедиция?

— С Боби, Грейлок и Ерик. От двамата нови сержанти той е по-умният.

— Тогава ми го остави тук — каза Джеймс. — Ако трябва да убиеш единия от тях, остави по-умния жив, за да ми служи, ако претърпиш неуспех. Вземи Джедоу.

— Разбрано — кимна Калис.

— Остави и Боби.

— Никога няма да се съгласи — каза Калис.

— Нареди му.

— Няма да се подчини.

— Ти изпълняваш уникална функция тук, приятелю, но колкото ми е необходимо Орела да се завърне невредим, толкова ми трябва и проклетото Куче на Крондор. — Той погледна през прозореца. — Сега имам нужда повече от сержант, отколкото от генерал… или от капитан.

— Ще ти направи живота черен — усмихна се Калис.

— Нищо ново не ми казваш. — Джеймс се усмихна. — Но нямам избор.

— Добре — каза Калис. — Оставям Боби и Ерик и взимам Джедоу и Грейлок.

Тримата тръгнаха към вратата, но Джеймс се обади отново.

— А какво ще кажеш за Накор?

— Почти съм сигурен, че ще се върне, ако го помоля — каза Калис, — но мисля, че ще ни служи по-добре в Звезден пристан. Онези магьосници на острова са много самодоволни и тъкмо той е човекът, който може да им напомня, че живеят на територия на Кралството.

— След всичко, което ни разказа, мисля, че може да се сблъскаш с някаква мощна магия. Какъв ти е планът?

— Миранда се съгласи да дойде с мен — отговори Калис малко притеснено.

Джеймс го погледна изпитателно, после се засмя.

— През всичките тия години ми напомняш за сина ми.

— Зависи от времето и събитията — усмихна се Калис.

— Мога да разчитам винаги на него — каза Джеймс. — Мисля, че бих могъл да го пратя и в Звезден пристан да оправи нещата. — Усмивката му криеше печал. — И внуците ми ще отидат с него.

— Джими и Даш вече са мъже.

— Така мисля — рече Джеймс, после се обърна към Николас. — Нямаш представа колко си изпуснал, като не си се оженил.

— Не съм толкова стар — каза Николас. — Амос се е оженил за баба ми, когато е бил почти на седемдесет.

— Ще изпуснеш радостта от децата, ако чакаш толкова дълго — каза Джеймс, докато крачеха към вратата. — Аз мога да си мисля за Джими и Даш, а ти не можеш.

Докато излизаха от залата, лорд Джеймс се обърна към Калис и каза:

— Както всички, и аз не съм много доволен от факта, че тази магическа лейди има толкова много тайни, но след като се оказа толкова силна, не мога да ти кажа нищо друго освен: бъди внимателен.

Калис кимна, потънал в мислите си, а Джеймс и Николас продължиха да разговарят за семействата и децата.

Ру се огледа и Ерик се засмя:

— Изглеждаш, като че ли се готвиш да бягаш.

— Да ти кажа право — тихо каза Ру, — чувствам се така от минутата, когато й предложих да се оженим.

Ерик се направи, че го разбира, но не можеше да прикрие веселото си настроение.

— Ще видиш ти. Като предложиш на оная курва…

— Виж какво… — сърдито започна Ерик.

— Добре де, добре — спря го приятелят му. — Извинявай. Просто съм малко изнервен. И наистина ми се иска да побягна.

— Малко е късничко — засмя се Ерик.

Карли тъкмо влизаше през една странична врата на храма, през която — според вярванията на последователите на Бялата Сунг — трябваше да минават булките. От едната й страна беше Катерина, момичето, което дьо Лунвил бе направил служителка на принца. Карли нямаше приятелки, с които да си общува, и познаваше отблизо само прислужничката Мари. Поради това Ерик, като кум на Ру, беше предложил на тайната агентка да бъде свидетелка на брачната церемония. За негово учудване тя веднага се съгласи.

— Добре, да тръгваме — каза Ру и тръгна към олтара.

Единствените присъстващи бяха Луис, няколко работници от фирмата, а също и Джедоу с войниците, който бяха служили в дружината на Калис. Изпълненият с досада жрец претупваше церемонията, защото беше петата или шеста за деня.

Ру се закле да се грижи за Карли и да й бъде верен, тя направи същото. Жрецът веднага заяви, че Бялата богиня е доволна и че вече могат да си тръгват. Ерик му плати и младоженците и гостите напуснаха залата — всъщност приличащите на разбойници храмови прислужници почти ги изхвърлиха.

Ру и Карли се качиха на една наета за случая карета, а другите се отправиха пеша или на коне към къщата на Гриндъл. Каретата напредваше с труд по претъпканите улици. Ру се обърна и видя, че Карли е вперила поглед в ръцете си.

— Какво има? — попита той. — Не си ли щастлива?

Карли вдигна очи към него и погледът й му подейства като удар. Внезапно разбра, че зад мълчанието й се крие гняв и негодувание. Но гласът й беше спокоен и почти извинителен.

— А ти?

— Разбира се, любов моя. — Ру се помъчи да се усмихне. — Защо да не съм?

— Изглеждаше направо ужасен, когато вървеше към олтара. — Карли обърна глава към прозореца.

— Това е нормална реакция. — Ру се опита да го обърне на шега. — Така поне са ми казвали. Цялата тази церемония и… и всичко останало.

Пътуваха в мълчание през града. Ру гледаше през прозорчето. Когато каретата бавно се приближи до официалния вход, Ерик и останалите вече ги очакваха.

Като кумове Ерик и Катерина помогнаха на Карли да слезе от каретата. Макар да не познаваше младото семейство, девойката се опитваше най-сериозно да изпълнява задълженията си на кума.

Готвачката бе приготвила впечатляващо богата маса. Бяха отворени и едни от най-хубавите бутилки вино от зимника. Ру неловко пропусна Карли пред себе си във входа, макар че традицията беше съпругът да води младоженката в дома им. В крайна сметка обаче това беше нейният дом. Когато влязоха, тя му каза:

— Ще отида да нагледам кухнята.

— Остави Мари да свърши това — спря я Ру. — Ти никога повече няма да сервираш в тази къща.

Карли го изгледа внимателно за момент, после на устните й се появи слаба усмивка. Ру се обърна и подвикна:

— Мари!

Прислужничката веднага дойде и младият мъж нареди:

— Започвай да сервираш.

Храната бе и вкусна, и изобилна. По едно време Ерик стана, огледа се и видя, че Катерина се усмихва на неуверената му стойка. Той се изкашля и когато разговорите понамаляха, каза:

— Чуйте!

Повиши глас повече отколкото бе искал и помещението за миг утихна, после избухнаха смехове. Пламнал от яд, Ерик вдигна ръка.

— Съжалявам. — Усмихваше се на собственото си смущение. — Като кум имам задължение да предложа тост за новобрачната двойка. — Той погледна към Луис. — Поне така ми бе казано.

Луис му кимна със светска усмивка и махна с ръка.

— Не ме бива много по думите — каза Ерик, — но едно знам добре: Ру е мой приятел, по-скоро брат, и ми е по-близък от всеки друг, затова му желая само щастие. — После погледна Карли и допълни: — Надявам се, че ти го обичаш също колкото и аз, а той ти отвръща с най-сърдечно чувство, което заслужаваш.

Вдигна високата стъклена чаша с вино и заяви:

— За новобрачната двойка. Да доживеят до дълбока старост и никога да не съжаляват за съвместния си живот. Нека познаят щастието всеки ден от живота си.

Сватбарите пиха и шумно се присъединиха към поздрава, после Ру стана и каза:

— Благодаря ви. — Обърна се към Карли. — Знам, че преживя трудни дни — започна младият мъж, като очевидно намекваше за смъртта на баща й — но искрено желая да помогна лошите времена да потънат в забрава и да изпълня дните ти с щастие.

Карли се усмихна и се изчерви. Ру неловко хвана ръката й.

Вечерята продължи. Ру бе изпълнен с добро настроение и твърде много вино. Забеляза, че Ерик отделя много време, за да разговаря с Катерина, и че Карли продължава да мълчи, както беше през по-голямата част от деня.

Скоро гостите почнаха да си тръгват. Ру и Карли пожелаха лека вечер на Ерик, който беше последният им гост. Вратата се затвори, Ру се обърна към съпругата си и видя, че тя го гледа странно.

— Какво има? — попита той, внезапно уплашен. Нещо в лицето й му показваше, че трябва да е нащрек.

Тя пристъпи към него и положи глава на рамото му.

— Съжалявам.

Сърцето му се сви, но той се помъчи да запази спокойствие и попита:

— За какво говориш?

Карли изхълца и каза:

— Исках днес да е щастлив ден.

— А не беше ли? — попита Ру.

Единственият й отговор бяха сълзите.

11.

ПЪТЕШЕСТВИЕ

Язон посочи.

Купчината счетоводни книги и списъци пред бившия келнер от „Барет“ се беше увеличила.

— Прегледах ги всичките — каза той и стана от писалището.

Специално за него дърводелците бяха направили шкаф с чекмеджета, както и ниски дъсчени перила около работното му място, така че да може да вижда всеки влязъл в склада и в същото време да разполага с известна самостоятелност. Ру каза на младежа, че ще отговаря за нормалния ход на търговските операции и за превозването на стоките, ако той, Дънкан и Луис отсъствуват по едно и също време.

Дънкан очевидно скучаеше, когато се обсъждаха делови проблеми, с изключение на въпросите, засягащи парите, които трябваше да му бъдат изплатени, а Луис, както винаги, тънеше в собственото си самодоволство.

— Е, и? — попита Ру.

— Ами, трябва да ти кажа, че си в по-добро положение, отколкото предполагаш — каза Язон, — стига да успееш да накараш длъжниците на Хелмут да си платят. — Подаде му един пергамент, върху който бе работил няколко дни, и добави: — Направих списък на дължимите суми и на съответните лица.

— Тук има и няколко благородници! — каза Ру, като хвърли бегъл поглед на списъка.

— Опитът ми от кафене „Барет“ — Язон се усмихна — ми подсказва, че те понякога доста бавят плащанията си. — Замисли се за момент и добави: — Ако нямаш нищо против, бих те посъветвал да не се занимаваш с някои от тези дългове. Вместо да ти броят пари, някои високопоставени лица в двора могат да ти окажат услуга и да се застъпят за теб пред друг благородник. Общо взето така се прави.

— Не те разбирам — поклати глава Ру.

— Повече трудности срещнах с това — каза Язон и му подаде друг лист.

— Какво е това?

— Хора, с които господин Гриндъл е въртял търговия в далечни градове, но имената им са неизвестни.

— Неизвестни ли? — Притеснението на Ру беше очевидно.

— Това не е нещо необичайно — каза Язон. — Често пъти работещите с ценни стоки не искат да се разбира, че притежават подобни неща или че смятат да ги продават. Тук има само отделни знаци. Това е своеобразен код и само господин Гриндъл би могъл да знае кои са тези хора.

Ру погледна списъка озадачено.

— Може би Карли знае нещо за тях. Разбира доста повече от работата на баща си, отколкото предполагах.

— Какво ще правим сега? — попита Дънкан.

Напоследък Ру се дразнеше от държането на братовчед си и често се ядосваше, че той няма такъв авторитет като Луис. Ру се опитваше да представя Дънкан за по-солидна личност, но бе открил, че той няма амбицията на Луис да се труди сериозно и упорито. Родезиецът рядко се оплакваше и винаги беше много изпълнителен по отношение на поставените му задачи, докато Дънкан често бе небрежен и оставяше нещата недовършени.

Ру преглътна острата си реплика към Дънкан и каза примирено:

— Утре сутринта потегляме за Саладор. Трябва да доставим специална стока.

— Саладор ли? — зарадва се Дънкан. — Познавам една келнерка там.

— Дънкан, ти познаваш келнерки и кръчмарски щерки навсякъде — каза още по-раздразнено Ру.

— Така си е — съгласи се бившият наемник. Настроението му значително се подобри пред възможността да смени обстановката.

— Какъв е товарът за Саладор? — попита Луис.

Ру му подаде един навит пергамент. Луис го тръсна, за да се развие, и очите му се разшириха.

— Това е невероятно!

— За какво става дума? — Очевидно най-после Дънкан се бе заинтересувал.

— Ще превозваме стоки от двореца до владенията на херцога на Саладор — отвърна Ру.

— Кралският братовчед ли? — запита Язон.

— Същият. Не знам какво точно ще пренасяме, но принцът на Крондор го праща с препоръка за максимална бързина. Ще трябва доста да се поизпотим. А цената е много добра, за да се откажем. И освен това — той посочи другия списък — ще се опитаме да открием две от имената на партньорите ни в Саладор. — Той отново се вторачи в кодирания списък. — На една седмица езда от Саладор имаме за разгадаване още половин дузина имена. Смятам да разтоварим стоката и после да пообиколим на изток. Сега отивам да говоря с Карли. С Дънкан потегляме призори. — И специално предупреди братовчед си: — Бъди тук трезвен и готов за път.

Дънкан се намръщи на забележката, но и двамата знаеха, че ако имаше избор, той би дошъл в такова състояние, че махмурлукът да го мъчи до пладне.

— Луис, ти ще ръководиш работата тук, докато ние с Дънкан…

— Минута, братовчеде — обади се Дънкан. — Защо не вземеш Луис, а да ме оставиш тук да се занимавам с нещата?

Ру го изгледа остро. Молбата означаваше само едно: Дънкан си бе намерил нова келнерка или прислужница, която му бе харесала. С неприкрита ирония Ру му отвърна:

— Защото бих искал, когато се върна след месец, да открия, че все още съм в бизнеса.

Пренебрегна смръщеното чело на Дънкан и продължи да дава наставления на Луис:

— Ти отговаряш за всичко и ако имаме някакви необикновени нужди, се обръщай към Карли. Язон знае какви са ни паричните резерви, така че ако изникне някоя сделка, увери се, че работата е сигурна, и действай.

Луис се усмихна. Ру много пъти бе твърдял, че няма „сигурни работи“.

— Разбрано — само каза той.

— Язон — продължи Ру, — ти свърши добра работа със счетоводните книги. Сега можеш ли да се заемеш с новите ми сметки, докато се ориентирам и започна сам да си ги водя?

— Разбира се, че мога — отвърна Язон.

— Добре, надпиши новите счетоводни книги „Ейвъри и компания“. И не споменавай пред Карли за смяната на името, докато не се върна. — Язон и Луис се спогледаха, но не казаха нищо. Ру излезе от канцеларията.

Слънцето клонеше към залез и улиците бяха пълни с хора. Продавачи хвалеха шумно стоките си, като се надяваха на последна продажба преди да затворят и да се приберат по домовете си.

Ру бавно крачеше през тълпата. Когато стигна до вкъщи, слънцето се бе скрило зад сградите срещу дома им. Той се огледа и видя колко мрачно е това място и още веднъж се закле, че при първа възможност ще премести съпругата си в по-изискан квартал.

Отвори вратата и влезе. Карли беше в кухнята и говореше с готвачката Рендел. Прислужницата Мари видя първа Ру и каза:

— О, сър. Дамата. — След сватбата неизвестно защо тя наричаше Карли „дамата“, като че ли бе съпруга на благородник. Ру откри, че това му харесва, а също и фактът, че към него се обръщаха със „сър“.

Карли стоеше до широката маса за готвене, която заемаше по-голямата част от кухнята, и се държеше здраво за ръба. Ръката й беше побеляла от силното стискане.

— Какво е станало? — попита той.

Рендел, едра жена на неопределена възраст, каза:

— Повърна си яденето, милата.

Ру се намръщи — не бе съвсем сигурен дали приема да се обръщат към съпругата му като към домашен любимец.

— Карли?

— Просто ми призля — отвърна жена му. — Тъкмо влизах и миризмата на храната…

Тя стана още по-бледа и внезапно сложи ръка на устата си, като че ли се опитваше да задържи това, което бе останало в стомаха й. Обърна се и изтича към задната врата.

Мари, простичка млада девойка, се обади:

— Безпокоя се за дамата.

Рендел се засмя и се обърна към зеленчуците, които миеше в умивалника.

— Ще се оправи.

Ру ги гледаше, без да знае какво трябва да направи.

— Сър, трябва ли да ида да се погрижа за дамата? — обади се Мари.

— Не — отвърна Ру, — аз ще отида.

Обикновената фасада на къщата прикриваше не само елегантния интериор на дома, но и една изключително красива градинка. Карли прекарваше голяма част от времето си сред цветята, а също така се грижеше и за една леха зеленчуци. В ъгъла бе скован нужник и оттам се чуваше как Карли повръща мъчително.

— Добре ли си? — попита Ру, щом тя излезе, и веднага съжали за въпроса.

Изражението на жена му показваше, че е задал възможно най-глупавия въпрос.

— Ще се оправя.

— Да пратя ли за лечител?

— Не, никакъв лечител не може да ми помогне — Карли се усмихна на очевидната му загриженост.

— Богове! Какво искаш да кажеш? — На лицето на мъжа й се изписа паника.

Карли не можа да сдържи смеха си и го заведе до малката каменна пейка до фонтанчето.

— Няма защо да се тревожиш, Ру — каза тя, когато седнаха. — Не ти казах, защото исках да съм сигурна. Ще ставаш баща.

— Трябва да седна — каза Ру след продължително мълчание.

— Та ти си седнал — засмя се Карли.

— Не, трябва да седна. — Ру се изправи и пак седна. После на лицето му разцъфна най-широката усмивка, която жена му бе виждала. — Бебе?

Карли кимна и Ру внезапно осъзна, че никога не я е виждал толкова прекрасна. Целуна я по бузата и попита:

— Кога?

— След седем месеца и нещо — отвърна Карли.

Ру пресметна и очите му се разшириха.

— Тогава…

— Първата нощ — кимна тя.

— Гледай ти! — каза младият мъж. Седеше неподвижен и мълчалив. Минутите бягаха. После някаква мисъл премина през главата му и той рече:

— Трябва да накарам Луис да смени надписа на фирмата „Ейвъри и син“ — веднага!

— Да промениш името на фирмата ли? — Очите на Карли се присвиха.

— Любов моя, искам светът да узнае, че ще имам син — каза Ру и я хвана за ръка. — Трябва да кажа на Дънкан и Ерик, преди да потегля утре сутринта.

И стана. Въпросът й го спря.

— Тръгваш утре?

— Ще превозвам специален товар на принца до Саладор — каза Ру. — Ще ти разкажа, като се върна. Но непременно трябва да съобщя на Ерик и Дънкан, че чакам син.

И изчезна от градината, преди да е дочакал отговора. Карли постоя още малко, после бавно се изправи и тихо каза:

— Ами какво ще стане, ако е дъщеря?

Прибра се в единствената къща, която бе познавала през целия си живот, и като никога се почувства гостенка в собствения си дом.

Ру изръмжа. Дънкан се изсмя и плесна с юздите, та конете да ускорят ход.

Дънкан, Луис, Ерик и другите приятели на Ру бяха отпразнували новината, че ще става татко, и сега Ру плащаше цената. Братовчед му го бе домъкнал вкъщи и го бе положил почти безчувствен в леглото до Карли. На следващата сутрин тя го бе събудила, без да коментира случката, а после най-неочаквано Дънкан се появи навреме.

В предутринния здрач отидоха до фирмата, запрегнаха голямата каруца и поеха към двореца. На портала ги чакаше взвод войници, които бързо натовариха стоката за Саладор.

После, за изненада на Ру, се появи и Ерик начело на отряд конници, които щяха да придружават товара.

— Даже не знам какво има вътре — каза приятелят му.

Сега вече беше пладне и колата се движеше с умерена скорост по Кралския път, който започваше да изкачва южния край на планината Каластий.

— Трябва да спрем, та конете да поотпочинат — каза Ру.

Дънкан дръпна юздите и викна:

— Ерик, почивка!

Грамадният млад мъж, който яздеше малко по-напред, кимна и слезе от коня си. Останалите от охраната също слязоха от седлата. Оставиха конете да пасат край пътя.

Дънкан взе един мях, отпи голяма глътка и го подаде на Ру. Той напълни шепа и изплакна лицето си, после пи дълго.

— Как ти е главата? — попита Ерик.

— Твърде малка, за да задържи болката вътре — отвърна Ру. — И защо трябваше да правя такова нещо?

— И аз се чудех — отговори приятелят му. — Може би си се старал много, за да спечелиш щастието си.

— Да ти кажа право, аз съм един уплашен страхливец — изсумтя Ру. — Да ставам баща? — Отведе Ерик встрани от каруцата, като подхвърли през рамо на Дънкан: — Ще наглеждаш конете, нали?

Когато се отдалечиха, за да не ги чуват останалите, Ру каза:

— Какво знам за това да си баща? Това, което старият правеше за мен, бе само да ме бие. Искам да кажа какво трябва да правя, когато дойде бебето?

— Не питаш когото трябва — каза Ерик. — Никога не съм имал баща.

— Тогава какво да правя, Ерик? — На лицето на слабия млад мъж се изписа тревога.

— Просто ще преживееш всичко, както и другите хора — усмихна се Ерик. — Първо съпруга, сега и дете. — Той потърка брадичката си. — Чудя се какво ще стане, ако и аз се влюбя, оженя се и си имам деца.

— Е?

— Наистина не знам какво ще правя.

— И ти си ми един помощник!

Ерик постави ръка на рамото на Ру.

— Мисля, че все пак мога да те посъветвам едно нещо. Ако се случи нещо подобно, бих се запитал: „А какво би направил Мило на мое място?“

Ру помисли за момент, после се усмихна.

— Той е най-добрият баща, когото съм виждал, особено по начина, по който се отнасяше с Розалин и с теб, когато бяхте деца.

— Така си представям нещата — додаде Ерик. — Ако започна да се притеснявам, просто ще се помъча да си спомня какво би направил Мило и ще се опитам да направя същото.

Лицето на Ру светна, като че ли тези думи изясниха бъдещето му като баща.

— Е, сега мога да му ударя още една глътка вода.

— Спокойно, Ру — засмя се приятелят му. — Ще мине доста време, за да се възстановиш от тази нощ.

Закрачиха обратно към каруцата.

— А защо ти наредиха да охраняваш стоката? — полюбопитства Ру.

— И аз се питах — отвърна Ерик. — В двореца нещата са наред, но принцът смята, че тази пратка се нуждае от специална охрана, а и аз не съм се мяркал вкъщи вече година.

— Цяла година ли мина? — примигна Ру.

— По този начин може да направим две посещения — каза приятелят му. — Едно късо на отиване, а може би цял ден на връщане.

— Да де. Там са майка ти, Натан, Мило и Розалин. И приятелите ти.

— Ти също имаш приятели — каза Ерик.

— Чудя се как ли я кара Гуен? — подсмихна се Ру.

— Сега си женен мъж, Ру — намръщи се Ерик.

Ру бръкна в сандъка под капрата, измъкна торба с провизии, отчупи парче хляб и задъвка бавно, като отпиваше по глътка вода. После каза:

— Не съм чак толкова женен.

Ерик се намръщи. Приятелят му го хвана за ръката.

— Искам да кажа, че не се чувствам толкова обвързан, за да не мога да се държа възпитано със стари приятели просто защото са жени.

— Наистина ли имаш това предвид?

— Всичко е готово — викна Дънкан откъм поляната.

Ру се качи на капрата и каза:

— Добре, да потегляме. Херцогът на Саладор очаква този товар и ще получим допълнително възнаграждение, ако сме достатъчно бързи.

Пътуваха спокойно. На два пъти присъствието на конната стража на Ерик ускоряваше проверките и спестяваше на Ру ценни часове. Посещението в Рейвънсбърг мина набързо — изтрополиха в двора на хана на Мило след залез-слънце и потеглиха преди разсъмване, без да успеят да видят Розалин и семейството й. Ерик обеща на майка си, че ще постои повечко на връщане.

Местните стражи в Даркмоор може и да познаха Ерик или Ру, но не казаха нищо. И все пак Ру се почувства по-спокоен чак когато градът остана зад тях.

Като дете бе придружавал баща си в пътуванията му до Саладор само два пъти и сега разглеждаше Източните владения с очите на възрастен. Земите, през които минаваха, бяха обработвани от векове. Накъдето и да погледнеше, фермите и нивите изглеждаха подредени и красиви като на картина. Сравнени с това, Западните владения все още бяха примитивни и диви.

Един от войниците носеше триъгълен флаг, върху който беше извезан гербът на принца на Крондор. Сутринта войниците бяха навлекли върху броните си наметки без ръкави и по униформените знаци и гербовете Ру разбра, че това не са обикновени войници от града, а част от личната гвардия на принц Патрик. Зачуди се що за стока превозва, но знаеше, че никога няма да разбере.

Преминаха през града и Ру се удиви от огромните тълпи. Крондор беше столица на Западните владения, но отстъпваше по размер на всеки от градовете на изток. Саладор беше вторият по големина град в Кралството след Риланон и на Ру му беше нужен повече от час, за да промъкне колите през тълпите и да стигне двореца на херцога.

Дворецът на принца на Крондор се намираше на възвишение, издигащо се стръмно срещу пристанището. Домът на владетеля на Саладор беше на по-висок хълм, на около два километра от градския пристан. Полегатият склон на хълма водеше към централната част на града, а някъде долу се забелязваше и пристанището.

— Винаги забравям колко дяволски голям е Саладор — обади се Дънкан.

— Аз пък никога не съм знаел — рече младият търговец.

Стигнаха до двореца и Ерик се представи на дежурните стражи. Единият махна на колата да влиза в двора, а другият изтича да съобщи на херцога. Трети пазач насочи каруцата на Ру към една голяма двукрила порта, към която се издигаше широка стръмна стълба.

— Сигурно много важни личности се качват по тази стълба — отбеляза Дънкан.

— Нещо друго ли очакваше? — попита го Ру.

Дънкан въздъхна и се почеса по гърба — може би искаше да подчертае колко е изморен.

— Единственото, което знам, е, че довечера се нуждая от гореща вана, за да се накисна, и от гореща жена, за да ми е топло цяла нощ.

— Сигурен съм, че това ще може да се уреди — усмихна се братовчед му.

Вратите на двореца се отвориха и по стъпалата слезе добре облечен млад мъж с малка свита. Зад него десетина придворни бяха образували полукръг около една възрастна жена. Очевидно към осемдесетте, тя все още ходеше изправена и със сигурна стъпка. Държеше украсено бастунче със златна дръжка, но това беше повече за ефект, отколкото за подкрепа. Сивата й коса беше сресана по непознат за Ру начин и беше украсена със златни игли, инкрустирани със скъпоценни камъни.

Младият човек застана пред Ерик и сержантът се поклони.

— Милорд.

— Бабо — каза младият мъж на възрастната жена, — това е, което искаше. — Двете големи крила на вратата се разтвориха и слуги с ливреи на херцогството забързаха към колата. Младият мъж махна с ръка и те започнаха да развързват платнището, покриващо товара. Шестте големи сандъка внимателно бяха поставени на земята.

— Отворете го — каза възрастната дама, като посочи първия. Слугите се подчиниха; жената бръкна вътре с бастуна си, разбърка подредените облекла и каза:

— Не е много, за да се гласиш цял живот, нали?

Ру и Дънкан се спогледаха. Младият мъж каза на Ерик:

— Предай на братовчеда Патрик, че сме му благодарни за това. Бабо?

Старата жена се усмихна и Ру забеляза, че навремето е била красавица.

— Да, ние сме благодарни — повтори тя и даде знак на слугите да вдигат сандъците и каза: — Арута… винаги се е отнасял много грижливо към мен. След съпруга си най-много скърбя за него.

За момент като че ли загуби мисълта си, после добави:

— Дънкан?

Дънкан пристъпи напред и смутено каза:

— Бабо?

— Мадам? — попита и братовчедът на Ру.

Старата жена го погледна и се усмихна.

— Говоря на внука си, сър. — Тя се вгледа в Дънкан Ейвъри. — Ти също се казваш Дънкан, така ли?

Бившият наемник свали шапка и се поклони възможно най-изискано.

— Дънкан Ейвъри на вашите услуги, мадам.

Жената се обърна към внука си.

— Кажи на баща си, че след малко ще дойда при него в двореца, Дънкан.

Младият човек кимна, хвърли бегъл поглед към другия Дънкан и се заизкачва по стълбите. Възрастната жена застана пред Дънкан Ейвъри и се вгледа в лицето му.

— Познавам те — каза тя тихо.

Братовчедът на Ру се усмихна с най-чаровната си усмивка.

— Мадам, трудно ми е да повярвам, че е възможно. Сигурен съм, че ако се бяхме срещали, никога нямаше да ви забравя.

Жената се засмя и Ру с изненада откри, че смехът й звучи младежки, независимо че бе стара. Тя потупа Дънкан по гърдите с пръст.

— Права съм. Познавам те. Бях женена за теб. — И се обърна към свитата си, която я чакаше на почтително разстояние. — Или за някого, който много прилича на теб. Преди много години. — И без да го погледне повече, добави: — Ако те видя да говориш с някоя от внучките ми, ще наредя да те прогонят от града с камшик.

Дънкан погледна разтревожено Ру. После старата жена погледна отново към него, докато изкачваше първите стъпала, и Ру забеляза дяволитостта в усмивката й.

— Или ще наредя да те докарат в покоите ми — каза тя. — Приятно пътуване, господа. — После се обърна към Ерик. — Сержант, кажи на моя внук, че му благодаря, задето е запазил вещите на брат ми.

— Слушам, милейди. — Ерик отдаде чест.

— Коя беше тази? — попита Ру приятеля си.

— Лейди Каралайн, херцогинята на Саладор. Леля на краля.

— Била е нещо страшно на младини — засмя се Дънкан.

— Мисля, че все още е. — Ру сръга братовчед си в ребрата.

Върнаха се при каруцата и Дънкан кисело каза:

— Е, това ли беше ценният товар? Стари дрехи и други дреболии?

— Така изглежда. — Ру се метна на капрата. — Но очевидно е готова да вдигне голям скандал, ако случайно изчезнат.

— Сега накъде, Ерик? — викна Ру, докато братовчед му се качваше до него.

— Към хана „Бързия кочияш“ — каза Ерик. — На идване минахме покрай него. Там може да минем на кралска сметка.

Ру знаеше, че приятелят му има предвид, че и те, заедно с отряда конници от Крондор, могат да изкарат нощта за сметка на специалните фондове на принца, и се усмихна. Всяка пара, която можеше да спести сега, щеше да вкара в бизнеса си, за да компенсира загубеното от Хелмут Гриндъл богатство. Намръщи се. Веселото настроение го бе напуснало.

Ханът беше скромен, но чист и Ру с удоволствие взе гореща вана след дългото пътуване. Дънкан бързо откри склонна към приключения прислужница, а Ру остана с Ерик и отряда войници. Младият мъж кимна на приятеля си да седне до него и когато се увериха, че никой от войниците не ги слуша, Ру тихо попита:

— Знаеш ли какво става?

— Какво имаш предвид?

— Това „спешно“ пренасяне на стари дрехи.

— Мисля, че това са вещи на стария принц — отговори сержантът. — И че принц Патрик мисли, че леля му би искала да ги притежава.

— Това го разбирам — каза Ру. — Разбирам и защо държаха да вкарат тези неща направо в двореца.

Намекваше за договора, чието съдържание знаеха и двамата.

— Но този товар можеше да бъде поверен на всекиго и после, защо беше това бързане?

— Може да е болна — каза Ерик.

— Едва ли — поклати глава Ру. — Изглеждаше така, сякаш е готова да смъкне панталоните на Дънкан.

— Пада си малко цапната в устата, нали? — засмя се сержантът.

— А може би дьо Лунвил просто ми прави услуга — каза Ру.

— Не и той — поклати глава Ерик. — Нито един от войниците не знаеше накъде тръгваме, дори нашата част в двореца. Твоето име бе посочено от службата на Канцлера.

— Което означава херцог Джеймс.

— Най-вероятно — отвърна Ерик и се прозя. — Уморих се. Защо да не поразсъждаваме за това утре? Освен това, какво ти пука дали работата е безсмислена, ако плащат добре?

Той стана и даде знак на хората си да си лягат. Ру остана сам. След малко дойде една прислужница и попита дали има нужда от още нещо. Усмихваше му се любезно. Той я изгледа оценяващо, но кимна отрицателно. После каза замислено на празния стол, на който допреди малко бе седял Ерик:

— Пука ми.

В Рейвънсбърг ги посрещнаха празнично.

Ерик и войниците му бяха напуснали Саладор сутринта след доставката, докато Ру и Дънкан се опитваха да открият следите на кодираните имена от тефтера с тайнствените сметки, който бе намерил Язон. Някои от тях бяха познати на Карли и като разпитваше внимателно по време на разговорите с вероятните хора, Ру бързо откриваше онези, които бяха отбелязани, че живеят в района на Саладор. При проверката на всяка сметка разкриваше различни причини, поради които Хелмут Гриндъл бе държал на подобна тайнственост и загадъчност. Всички, с изключение на един, се съгласиха да продължат да въртят бизнес с Ру и новата му фирма, а този, който се отказа, плати цялата дължима сума. Ру беше доволен от извънредния приход.

Ру не изпитваше нужда да се размотава в Рейвънсбърг и реши да изкара само една нощ тук преди да поеме към Крондор.

В „Червената патица“ се бяха събрали най-малко шейсет души и Ерик се радваше на вниманието им. Ру го наблюдаваше с известна завист. Винаги се бе славил в Рейвънсбърг като побойник и мошеник и макар да познаваше почти всички, имаше малко приятели. От друга страна, Ерик беше приятел на всички, включително и на Ру.

Младият търговец се усмихваше, макар че настроението му бе потиснато. Майката на Ерик, Фрида, която открай време беше буреносен облак за Ру, влезе откъм кухнята със зачервено като от слънце лице. Усмихваше се непрекъснато, като гледаше сина и съпруга си, които си говореха нещо. Ру трябваше да признае, че бракът се бе отразил добре на Фрида. Питаше се дали и той ще намери такова удоволствие при съпругата и семейството си. Като помисли за Карли, изпита известна тревога, макар че жените раждаха бебета от как свят светува, а и с какво ли би могъл да й помогне, ако беше при нея?

— Скучаеш, нали? — попита го женски глас.

Ру вдигна поглед и видя познато лице.

— Здравей, Гуен — усмихна се той.

Момичето седна до него и го потупа по ръката.

— Мислех, че мога да се видя с теб и братовчед ти — каза тя и кимна към другия край на помещението, където Дънкан бе потънал в разговор с някакво непознато момиче. — Изглежда обаче Илейн ме е изпреварила.

— Илейн? Сестричката на Бертрам ли? — Ру погледна отново девойката. Последния път, когато я бе видял, все още беше като клечка. Сега, след три години, определено бе станала млада жена.

— Ти как си? — Гуен разсеяно въртеше с пръсти кичур от косата си.

— Добре съм — отвърна Ру. — Сега съм собственик на фирма за товарни превози.

— Собственик? — усмихна се Гуен. — И как се уреди?

Ру й разказа за смъртта на партньора си и докато я занимаваше с подробностите, леко преувеличи собствената си роля. Междувременно Фрида мина и напълни чашата на Ру с вино, като при това даже му се усмихна.

— Променила се е — отбеляза младият мъж.

— Намерила си е добър мъж — каза Гуен.

— Кажи нещо за теб — каза Ру и отпи жадно от чашата.

Гуен въздъхна театрално. Като повечето от момичетата в градчето, тя прекарваше вечерите си край фонтана на централния площад и флиртуваше с местните младежи, но за разлика от повечето си връстнички, все още не се бе омъжила.

— Добрите кандидати вече са заети.

Направи нацупена муцунка, прекара нокът по ръката му и добави:

— Нещата не са същите, откакто ти и Ерик напуснахте Рейвънсбърг.

— Стана скучно, нали? — ухили се Ру.

— Би могло и така да се каже. — Тя погледна към Дънкан, който в момента шепнеше нещо на ухото на Илейн. Очите на девойката се разшириха, тя почервеня и избухна в смях, покривайки устата си с ръка. — Е, и това малко цветенце ще бъде откъснато нощес. — Ру долови печалната нотка в гласа й. Очевидно Гуен бе дочула, че Дънкан ще идва в града, и беше дошла да се види с него.

Като момче, Ру бе спал няколко пъти с нея. Гуен беше едно от най-лесните момичета в градеца и сигурно точно това бе причината никой досега да не поиска ръката й. Ру помисли, че може би това се дължи и на простия факт, че в Рейвънсбърг се раждаха повече момичета, отколкото момчета, и не малко от девойките оставаха без съпрузи. Помисли си и че все още харесва Гуен.

— Напусни къщата на баща си и си намери работа в хана — посъветва я Ру.

— И защо? — попита Гуен.

— Защото — ухили се Ру — може да срещнеш някой богат търговец, който минава оттук, и да го омаеш.

— Богат като теб ли? — засмя се звънко Гуен и отпи глътка от чашата си.

— Аз не съм богат — изчерви се Ру. — Просто се трудя здравата.

— Е, един ден може да забогатееш…

— Чуй сега да ти кажа какво смятам да правя — рече той и почувства, че настроението му се подобрява.

Гуен махна на Фрида да донесе още вино и се приготви да слуша амбициозните проекти на стария си приятел.

Ру примигна — някой силно блъскаше по вратата. После рипна стреснат, защото някой влезе.

— Какво има? — прегракнало попита той.

И чу гласа на Ерик.

— Обличай се. Тръгваме след час.

Ру се чувстваше разбит, както при тръгването от Крондор.

— Трябва да спра да пия — изръмжа той.

— Какво има? — повтори сънен глас до него.

Внезапно Ру се отърси от съня си и изтрезня. Погледна надясно и видя Гуен, увита в чаршафите.

— Богове! — прошепна той.

— Какво има? — отново попита Гуен.

— Какво правиш тука? — на свой ред каза Ру, скочи и започна да навлича дрехите си.

Гуен се отви и се изпъна, за да подчертае стегнатото си тяло.

— Ами ела и ще ти покажа… пак.

— Не е възможно! Богове! — Ру трескаво навличаше панталоните си. — Аз нали не съм… нали?

— Определено го направи, даже повече от веднъж. Какво ти става, Ру? Не е първият път, когато сме заедно.

— Ами… — почна той. Не беше сигурен дали ще може да обясни всичко. Седна и нахлузи ботушите си колкото можеше по-бързо. — Ами, въпросът е там, че…

— Какво? — попита Гуен все още несигурна, че ще хареса това, което ще чуе.

Ру грабна палтото си от пода и продължи:

— Ами… тъкмо се канех да ти кажа… мисля, че ти споменах снощи… но… аз съм женен.

— Какво! — догони го женски крясък, докато отваряше вратата. — Ти мръсно копеле! — кресна момичето и го замери с една порцеланова купа. Ру побягна надолу по стълбите.

Видя Дънкан на двора и го попита:

— Готова ли е каруцата?

— Като не се появи за закуска тая сутрин, казах на ковача да я постегне — каза Дънкан. — Нещо не е в ред ли?

В отговор на въпроса му от хана се чу нов яростен вик.

Фрида, Натан и Мило, които се прощаваха с Ерик, погледнаха към прозорците, но Ру не се обърна натам, а скочи на капрата, дръпна юздите и викна:

— Потегляме.

Ерик кимна и даде знак на отряда си да се построи. Дънкан се метна в последния момент на капрата, ухили се и попита:

— Какво стана?

— Нали няма да кажеш нищо? — въздъхна Ру. — Нито думичка, нали разбираш?

Дънкан само кимна и се разсмя още по-весело.

12.

ГОЛЕМИЯТ УДАР

Бебето помръдна.

Ерик се усмихна. Стоеше до Ру, докато жрецът на Бялата Сунг благославяше детето. Ру подаде бебето на Карли.

— Абигейл Ейвъри — каза жрецът, — в това чисто и невинно време на живота ти те благославям пред взора на богинята. Ако останеш праведна и добра и не правиш зло никому, ще получиш и милост свише. Да е благословено името й.

— Да бъде — повториха след него Ру, Карли и Ерик.

— Хубаво момиченце — рече свещенослужителят.

Ру се насили да се усмихне. Толкова се надяваше на син, когато преди седмица започнаха родилните болки на Карли, че когато на бял свят се появи момиче, беше съвсем неподготвен. Бяха спорили с часове за името на момчето — Ру настояваше то да вземе името Рупърт като него, а пък Карли държеше на Хелмут в памет на баща си. После в един момент Карли попита:

— А как ще я кръстим, ако е момиче? — Въпросът свари Ру неподготвен и той стоя известно време като зашеметен.

— Имаш ли нещо против да се казва Абигейл като майка ми? — продължи Карли. Ру само кимна — нямаше думи.

Жрецът си тръгна и Карли се приготви да кърми детето. Ерик и Ру излязоха от стаята.

— Ще бъде хубава дъщеря — каза Ерик.

Ру вдигна рамене.

— Предполагам. Да ти кажа истината, очаквах момче. Може би следващия път.

— Не трябва да си разочарован — каза Ерик. — Мисля, че Карли много ще се разтревожи, ако разбере настроението ти.

— Смяташ ли? — попита Ру, докато слизаха по стълбата. — Тогава ще се върна и ще се повъртя около бебето, като се правя на очарован.

Ерик присви очи и взе от закачалката плаща и филцовата си шапка с голяма периферия. Навън валеше и той бе пристигнал съвсем измокрен.

— Трябва да ти кажа нещо — каза Ерик, докато хващаше дръжката на вратата.

— Какво?

— За известно време няма да се виждаме.

— Защо? — попита Ру и на лицето му се изписа нещо подобно на паника. Ерик беше един от малцината, на които можеше да вярва и да разчита на този свят.

— Заминавам. Трябваше да тръгне Джедоу, но преди седмица си счупи крак. — Той понижи глас. — Не мога да ти кажа къде, но предполагам, че се досещаш.

— За колко дълго?

— Не знам. Предстои ни… една кървава работа и може да ни отнеме много време.

Ру направи няколко крачки, стисна ръката на приятеля си и после го прегърна силно.

— Ти си единственият брат, когото съм имал, Ерик фон Даркмоор. Много ще се ядосам, ако разбера, че си загинал преди да видиш сина ми.

Ерик неловко отвърна на прегръдката и притеснено се отдръпна от Ру.

— Обаждай се от време на време на Грейлок. Трябваше да отпътува, но дьо Лунвил уреди да го оставят в резерва… — Ерик се усмихна хитро. — Ще бъде интересно пътешествие. Не би ли искал да дойдеш с нас?

Ру се засмя с малко тъга.

— Мога да мина и без това „интересно пътешествие“. — Той посочи към стаята горе. — Има хора, за които трябва да се грижа.

— Така си е — на свой ред се усмихна Ерик. — Само гледай да вършиш добре работата си, иначе ще се върна специално за да те набия.

— Ти само се върни, а пък прави каквото щеш — каза Ру.

Ерик кимна, отвори вратата и тръгна.

Ру остана за минута неподвижен. Обхвана го празнота, каквато не бе изпитвал никога досега. След малко свали наметалото си от стената, излезе и тръгна към работилницата. Забрави, че беше решил да се качи при бебето.

Язон махна на Ру да отиде при него. От половин година бизнесът се разрастваше и сега фирмата разполагаше с двайсет и шест каруцари на пълен работен ден и с цяла орда чираци.

— Какво има? — попита Ру.

Язон държеше пергамент без никакъв печат. Отбелязано бе единствено името на Ру.

— Току-що го донесоха. Дойде по кралската поща.

Ру отвори свитъка. В него беше написано само: „Един квегански търговец се появи в Сарт. Джон.“

Ру сбърчи вежди, като оценяваше важността на съобщението, после каза:

— Кажи на Дънкан, че веднага тръгваме за Сарт.

След малко Дънкан се появи от малкото жилище в задната част на склада, което поделяше с Луис, откакто Ру живееше със семейството си.

— Какво има? — каза той с тон, показващ, че не е много очарован от факта, че са го вдигнали от леглото.

— Помниш ли Джон Винси от Сарт?

— Какво е станало с него? — Братовчед му се прозя широко.

— Изпратил ни е съобщение.

— И какво пише? — попита Дънкан.

— Че се е появил търговец от Квег.

Дънкан се поколеба за миг, после на лицето му грейна усмивка.

— Квегански търговец в Сарт означава само едно нещо. — Той понижи глас. — Контрабанда.

— Нещо, което изисква да сме дискретни. — Ру се обърна и вдигна предупредително пръст към Язон. — Прати съобщение на Карли, че ще се върна след седмица.

Скоро потеглиха на север. Ру се чудеше защо ли Винси бърза да се срещне с него.

Пътуването до Сарт беше еднообразно и спокойно. Ру започна да се чувства неприятно, а и Дънкан постоянно му бъбреше за разни кръчмарски прислужници или за игра на зарове. Не можеше да разбере точно, но изпитваше чувството, че е забравил в Крондор нещо важно, нещо, на което не е обърнал достатъчно внимание. Докато стигнат Сарт, мъглявото безпокойство постепенно се превърна в тревога.

Пристигнаха по залез-слънце и веднага се отправиха към магазина на Джон Винси.

— Ще поговоря с него само минутка — каза Ру на Дънкан. — После ще отидем в хана.

— Добре — съгласи се Дънкан.

Ру влезе вътре и Винси възкликна:

— А, ти ли си? Тъкмо щях да затварям. Ще вечеряш ли със семейството ми?

— С удоволствие — отвърна Ру. — Каква е тази тайнствена бележка, която ми изпрати?

Винси отиде до вратата, заключи и кимна на Ру да го последва в задната стая.

— Две неща. Както посочих в бележката, преди седмица тук пристигна търговец от Квег. Капитанът е… бързаше да се освободи от една стока и когато я видях, веднага се сетих за теб.

Взе една продълговата кутия и я отвори. Вътре имаше елегантна брошка от рубини, подредена като за подарък. Ру не беше виждал такова нещо, но Хелмут му бе споменавал за подобни вещи и той без колебание каза:

— Това е крадено.

— Във всеки случай търговецът бе готов да вземе каквато и цена да му предложа, преди да си замине за Квег.

— Колко плати за това? — попита Ру.

— Какво те засяга? — Джон го погледна подозрително. — Струва ли нещо?

— Ще ти струва живота, ако някой квегански благородник открие, че подаръкът, предназначен за любовницата му, е у теб — каза Ру. — Виж, ще трябва да прехвърля това нещо с кораб до Източната провинция, ако го взема от ръцете ти. Никой благородник от Западните владения не би подарил това украшение на жена си, за да го носи на прием, където биха могли да срещнат пратеник от Квег, който евентуално би разбрал откъде идва тази красива вещ.

— Как ще разберат? — Джон изглеждаше разколебан.

— Това е белязано украшение, Джон. — Ру посочи камъните. — Има пет шлифовани рубина и десетина по-малки, но и те са изрязани по същия начин. Тази кутия е…

Той я обърна.

— Виж тук. — Посочи линия от символи, издълбани в дървото на кутията.

— Не чета квегански — каза Джон.

— Да бе — каза отегчено Ру. — Не ме лъжи, Джон. Винси не е име от Кралството. Какво е това, съкращение ли?

— От Винсентий — усмихна се Джон. — Дядо ми е избягал квегански роб, който е запазил фамилията на господаря си. — Той погледна името на ювелира върху кутията. — Това е направено по поръчка на лорд Васарий от Секай Грацианий, майстор ювелир. Ще вземем нова кутия.

— Шлифовачът познава тези скъпоценни камъни като децата си и сигурно ще пусне известие, че са откраднати — рече Ру. — Ако се появят някъде на запад от Даркмоор, до месец ще се знае кой ги притежава и от кого са закупени. Ще започне преследване. Единственият начин да си запазиш гърлото цяло, е да спреш да ме разиграваш и да кажеш колко си платил за това.

— Десет хиляди жълтици. — Джон май не се стряскаше от опасността.

— Стига де — засмя се Ру.

— Добре де, пет хиляди.

— Не те чух — каза Ру. — Та какво каза?

— Хиляда златни монети.

— И откъде намери хиляда златни монети? — попита Ру.

— Имах си спестявания.

— Закъде пътуваше този капитан? Към Кеш или към Свободните градове?

— Не знам — каза Джон. — Той бързаше. Откраднал кутията преди да разбере колко трудно ще е да пласира контрабандната стока. — Повдигна рамене. — За него загуба, за нас — печалба.

— Виж какво ще направим — каза Ру. — Или ще получиш две хиляди златни монети сега, или ще ти дам… една трета, когато успея да го пласирам на изток. Но ще трябва да чакаш.

— Предпочитам да взема златото сега — каза Джон.

— Може — каза Ру и измъкна от блузата си тежка кесия. — Мога сега да ти дам сто и платежна полица. Златото е в Крондор.

— Това не е „златото сега“, Ру.

— Добре, да направим така — сто в брой и две хиляди срещу полица.

— Дадено. Следващия месец имам път до Крондор и ще протестирам полицата.

— Занеси я в канцеларията, ще наредя да ти я заплатят. Или ако искаш, ще ти открием кредит.

— Ха, че по този начин ти можеш да караш търговците да повишават цените срещу подкуп, а ти самият да закупуваш стоките с намаление.

— Джон, защо не дойдеш да работиш за мен? — засмя се Ру.

— Какво искаш да кажеш?

— Позволи ми да купя този мизерен магазин и да го затворя. Вземи семейството си, доведи го в Крондор и открий там магазин за мен. Ще ти плащам повече, отколкото изкарваш тук. Само си разпиляваш таланта в Сарт.

— Крондор ли? — каза Джон. — Никога не съм мислил да живея в голям град. Остави ме да поразмисля.

— Наистина помисли — каза Ру. — Отивам в хана. По-късно ще дойда у вас за вечерята. С мен е и братовчед ми.

— Доведи го — каза Джон. — И можем да поговорим и по другите въпроси, които повдигнах.

— Добре — съгласи се Ру и излезе от магазина. Чувстваше се добре. Можеше да му отнеме един-два месеца, но това украшение с рубините можеше да му донесе пет хиляди жълтици чиста печалба.

— Доста се забави — каза му Дънкан, докато Ру се качваше в каруцата.

— Струваше си — отговори Ру.

Семейството на Джон бе натъпкано в двустайна къща на няколко крачки зад магазинчето, отделена от него с малка градинка, където съпругата на търговеца отглеждаше зеленчуци. Домакинът посрещна Ру и Дънкан с дълга лула в устата. Предложи им по халба светло пиво, докато Ани, жена му, приготвяше вечерята в кухнята с помощта на няколкото си по-големи деца. Трите по-малки цивреха на пода, но баща им въобще не им обръщаше внимание.

— Не го ли намираш малко прекалено силен? — попита Ру.

— Кое? — учудено го погледна Джон.

— Шума.

— Свиква се — засмя се търговецът. — Очевидно нямаш деца.

— Всъщност имам. — Ру се изчерви. — Бебе.

— Тогава свиквай — поклати глава Джон.

— Много хубава бира — обади се Дънкан.

— Не е нещо специално — каза домакинът, — но обичам да обърна една халба след работа преди вечерята.

— За какви други въпроси спомена преди малко? — попита Ру.

— Капитанът от Квег каза нещо, което сметнах, че ще те заинтересува.

— За какво става дума?

— Ако изкараш печалба, какъв ще е моят дял?

— Зависи. — Ру погледна Дънкан. — От много неща зависи, Джон. Понякога информацията е полезна за някого и ненужна другиму.

— Зная за сдруженията в Крондор. Ти сигурно също участваш в тях.

— Не още — засмя се Ру, — но знам как да се оправям в кафене „Барет“. Ако има нещо ценно в това, което ще ми кажеш и което мога да изтъргувам срещу злато в „Барет“, ще ти дам два процента от печалбата.

— Повече — каза след кратко размишление Джон. — Вземи двете хиляди златни монети, които ми дължиш, и ги инвестирай с твоето злато. Той се наведе напред. — Направи ме свой партньор.

— Дадено — съгласи се Ру. — Обаче само за конкретната сделка.

— Виж какво научих — започна Джон. — Квеганският капитан, с когото говорих, ми каза, че негов приятел отправил по море товар за пристанище Маргрейв. Когато стигнал там, чул, че посевите край града били нападнати от скакалци.

Каза го тихо, като че ли се опасяваше да не го подслушват в собствената му къща.

— От скакалци ли? — Ру го погледна объркано. — Скакалци има навсякъде.

— Не и като онези — каза Джон. — Ако един фермер се оплаква от скакалци, тогава е много лошо: това са прелетни ята.

— Ако е истина… — Ру се облегна назад и започна да пресмята. — И ако тази новина още не е стигнала до Крондор…

Той скочи и викна:

— Дънкан, тръгваме веднага! Джон, ще инвестирам и твоето злато. Защото ако твърдението се окаже фалшиво, и без това няма да имам с какво да ти платя. Но ако е истина… и двамата ставаме богати.

Дънкан вече беше станал. Ани надникна през кухненската врата и каза:

— Вечерята е готова.

— Няма ли да хапнем? — попита Дънкан.

— Съжалявам, Ани — каза Ру на съпругата на Джон. — Трябва да отхвърчаме.

И почти насила измъкна братовчед си от стаята.

— Въобще не разбрах за какво става дума — оплака се той. — Защо не похапнахме?

— Ще ти обясня по пътя.

Дънкан тъжно изпъшка.

— Пред нас има кола — каза Дънкан.

Ру се сепна — беше задрямал. Пътуването бе скучно, независимо от това, че караха животните да бързат колкото е възможно. Обикновено между Сарт и Крондор се пътуваше спокойно, но все пак и по главния път, макар и рядко, се срещаха престъпници и таласъми, въпреки че и в двете посоки редовно се движеха патрули.

На пътя пред тях беше спряла кола и каруцарят им махаше. Когато го наближиха, извика:

— Можете ли да ми помогнете?

— Какво е станало? — попита Ру.

— Главината се пукна. — Каруцарят посочи задното колело. — Господарят ще побеснее, ако закъснея.

— Кой ти е господарят? — попита Ру.

— Аз съм каруцар за „Джейкъби и синове“ — отвърна мъжът.

— Познавам майстора ти — засмя се Ру. — Да, наистина ще се разгневи, ако се забавиш. Какво караш?

При този въпрос каруцарят като че ли се притесни.

— Ами… стока. От Сарт.

Ру погледна Дънкан. Братовчед му кимна и двамата скочиха на земята.

— Приятел — каза Дънкан, — готови сме да ти помогнем.

После извади меча си и посочи каруцата.

— Първо ще ти разтоварим стоката и ще я прехвърлим в нашата кола, която, както виждаш, е празна. После ще сменим нашите уморени коне с твоите, които — както виждам, са свежи и отпочинали.

Мъжът, като че ли понечи да възрази, но Ру бе застанал от другата страна на конете му и стоеше между него и свободата.

— Моля ви, не ме убивайте — викна човекът.

— Друже, това е последното, което искаме да направим — усмихна се Дънкан. — Сега почвай да разтоварваш, докато приятелят ми провери списъка на стоките ти.

Очите на мъжа се разшириха. Той мина зад каруцата и докато отвързваше въжетата на покривалото, каза:

— Документите са… идват с пратеник… след мен.

— И пазачът на Градската порта, на когото Тим Джейкъби е дал подкуп, ще повярва на тази глупост, така ли? — засмя се Ру.

— Очевидно знаете как стоят нещата — каза мъжът и въздъхна. После свали един сандък от каруцата си и го занесе до колата на Ру. Дънкан смъкна задния капак и мъжът тласна сандъка напред. — Разбирате ли, че ще ме убият?

— Съмнявам се — каза Ру. — Имаш счупена главина и когато стигнеш Крондор, ще си подготвил чудесна история за това как храбро си се борил срещу многобройни бандити.

— Ти си несъмнено смел мъж — добави Дънкан — и си рискувал живота си срещу шестима — не, седем бандити, заради стоката на господаря си. Ами да, бих те почерпил едно питие в която и да е кръчма в Крондор, за да чуя историята ти.

— Какво караш? — попита Ру.

— Защо да не ти кажа? — отвърна каруцарят, докато носеше втория сандък към колата на Ру. — Луксозни стоки от Квег. Майсторът ме прати в Сарт, за да се срещна с един квегански капитан. Кралската митница беше затворена, защото началникът на службата в Сарт е починал.

— Кога? — попита Ру внезапно заинтригуван.

— Преди година — отвърна каруцарят. — Поради някакви причини, заради новия принц или нещо друго, оттогава няма заместник. Така че просто вземаме стоките и ги караме към града. Като знаеш през коя порта да влезеш и на кой сержант от Градската стража да се обадиш, вкарването на товара е лесна работа.

— Ще ни кажеш ли времето и въпросната градска порта? — попита Ру.

— Защо не? — отвърна коларят.

— Твоята вярност към Джейкъби е забележителна — засмя се Ру.

Мъжът вдигна рамене и се качи в каруцата си, за да свали и последния сандък. После попита:

— Познавате ли Тим?

— Доста добре.

— Тогава значи знаете, че е истинска свиня. Баща му, Фредерик, си беше стар контрабандист, но докато беше начело на фирмата, поне беше справедлив. Ако свършиш нещо както трябва, имаше някоя пара и за теб. Рандолф също е свестен човек. Но Тим… — продължи каруцарят, докато носеше сандъка, — Тим е съвсем друга работа. Ако свършиш идеално работата, ти плаща, но допуснеш ли и най-малката грешка, можеш да получиш нож в ребрата. През цялото време с него са ония две копелета — биячите му. Голям мръсник е.

— Или поне така си мисли — каза Ру, погледна Дънкан и после се обърна към каруцаря.

— Как се казваш?

— Джефри.

— Добре, Джефри — каза Ру. — Ти ни помогна много.

Бръкна в кесията си и измъкна една златна монета.

— Градската порта и уречения час?

— Малко преди да стигнете до града завивате по един тесен път към морето и стигате до малка порта, водеща към рибарския пристан в северната част. Това е мястото. През деня там дежури един сержант, казва се Дигс. Джейкъби му плаща.

— Познава ли те лично?

— Да — каза мъжът. — Но Джейкъби използува различни колари, за да прикрива следите си. Понякога дори наема моряци или фермери, ако се опасява, че може да го заловят с контрабандна стока.

Ру кимна, като си спомни за пияния моряк, който почти бе влязъл с каруцата в кафене „Барет“.

— Така че като стигнеш до стража на тази порта, попитай за Дигс и искай да го видиш. Кажи му, че возиш рибарски мрежи от Сарт, и си вътре.

Ру подхвърли на каруцаря още една монета.

— Трябва да ме понасините — каза мъжът. — Иначе Тим Джейкъби ще ме убие.

Ру кимна и Дънкан удари силно каруцаря с опакото на ръката си. Той се просна на земята, после разтърси глава и стана.

— По-добре ме удари по-близо до окото — каза каруцарят и почна да разкъсва блузата си. Дънкан погледна братовчед си, който пак му кимна. Бившият наемник стисна юмрук, отстъпи и фрасна каруцаря право в окото. Той падна назад и си удари главата в канатата на каруцата. За момент Ру си помисли, че може би е загубил съзнание, но той бавно се изправи и изпъшка:

— Още един и работата е готова.

Ру вдигна ръка и Дънкан задържа удара си.

— Когато те уволнят от „Джейкъби“, ела и ще ти дам работа.

Мъжът го погледна със здравото си око и попита:

— Кой си ти?

— Рупърт Ейвъри.

— Гледай ти какъв късмет! — засмя се мъжът. — Само споменаването на името ти кара Тим да се подмокря. Никой не знае какво си му направил, но много те мрази, господин Ейвъри.

— Чувствата са взаимни — каза Ру. — Той уби моя съдружник.

— Да, чух някакви слухове — каза мъжът, — но нищо определено. Сега вървете да се оправите с тази стока, а аз ще полегна малко. После ще дойда да потърся работа при вас.

Ру кимна и Дънкан нанесе трети удар, който чак подхвърли Джефри във въздуха. Той се просна на земята и този път не мръдна. Дънкан се наведе, огледа го и каза:

— Ще оживее.

— Доста е корав — каза Ру. — И дори да не го наема, бих искал да узная от него подробности за това как действа Тим Джейкъби.

— Давай да се махаме, докато не се е появил някой патрул — каза Дънкан. — Бая ще се затрудним да обясняваме тази сцена.

Завръщането им в Крондор мина спокойно. Единственият напрегнат момент беше, когато пристигнаха до посочената градска порта и войникът започна да ги разпитва за стоката им. Ру поиска да повикат сержант Дигс и след като му каза за товара, сержантът се поколеба за момент, но махна с ръка да ги пуснат.

Минаха по заобиколен път през града в случай, че ги следят, и стигнаха в склада. Луис подготвяше четири каруци, които трябваше да претоварят стоки за двореца от един идващ керван. Ру бързо разтовари сандъците, които бяха взели от колата на Джейкъби, и ги прегледа.

Както подозираше, предметите бяха от най-скъпите, а няколко малки кутийки очевидно съдържаха дрога.

— Не съм специалист — каза Дънкан, — но предполагам, че тези прахове са „Сън“ и „Радост“. Не че ги употребявам, но съм опитвал от тях на някои от местата, където съм бил.

„Сън“ беше наркотик, предизвикващ халюцинации, а „Радост“ — еуфория. И двата наркотика бяха опасни, незаконни и много скъпи.

— Колко мислиш, че струват? — попита Ру.

— Както ти казах, не съм специалист — отвърна братовчед му, — но мисля, че нашият приятел Джефри може да отиде на дъното на пристанището, заради това, че е позволил да му ги отнемат. Може би десет хиляди жълтици. Не съм сигурен. Не знам дори и на кого би могъл да ги продадеш.

— Опитай да разбереш — каза Ру. — Започни с онова момиче от хана „Счупения шлем“ — Катерина. Тя е бивш член на Шегаджиите и сигурно ще знае дали в града има дискретен купувач.

Другите сандъчета съдържаха бижутерия, която може би бе крадена, също както и комплектът рубини.

След като Дънкан тръгна, Ру повика Язон и го попита:

— С колко злато в брой разполагаме?

— Точна цифра или приблизителна? — попита Язон.

— Засега приблизителна.

— Около четиринайсет хиляди златни монети, плюс това, което би събрал, ако продадеш тези неща.

Ру потърка брадичката си и се замисли. Предпазливостта изискваше да продаде украшенията от Квег колкото се може по-далеч на изток, за да избегне опасността някой гневен квегански лорд да изпрати наемен убиец в спалнята му.

Дойде Луис и Ру го попита:

— Ерик замина ли?

— Видях го снощи в хана. Защо?

— Ще ти кажа, като се върна — каза Ру и забърза навън.

Ру бързо се огледа, но видя, че Ерик не е в кръчмата. Двамата с Дънкан се приближиха към мястото, където работеше Катерина, и Ру попита:

— Ерик замина ли?

— Снощи беше тук. Защо?

— Трябва да говоря с него. — Той се обърна към Дънкан. — Поръчай си нещо. Аз отивам в двореца.

— Добре — каза Дънкан и намигна на момичето. — Гърлото ми е пълно с прах от пътя, а и не съм виждал хубаво личице от седмици.

Катерина му хвърли изпепеляващ поглед, но само попита:

— Какво ще пиеш?

— Пиво, сладурче — усмихна се Дънкан.

Ру вече беше изскочил на улицата.

Потрябваха му няколко минути, за да убеди стража да изпрати някого за Ерик.

— Какво има? — попита Ерик, като се появи след десетина минути.

— Трябва да говоря с теб.

Ерик махна с ръка да го пуснат и когато се отдалечиха на достатъчно разстояние, за да не бъдат подслушвани от стражите, Ру попита:

— Колко злато имаш?

— Злато ли? Защо?

— Трябва ми заем.

— За какво?

— Получих важна информация — каза Ру. — Нямам време. Трябват ми двайсет хиляди златни монети. Имам четиринайсет хиляди и мога да ги увелича с още три или четири хиляди. Помислих си, че и ти би могъл да участваш.

— Е — каза Ерик, — сигурно няма да ми трябват много пари, когато замина.

Ру примигна и чак сега се сети, че с Ерик вече си бяха взели сбогом.

— Кога тръгваш?

— Вдругиден — каза сержантът. — Но не казвай на никого.

— Прощавай, Ерик — каза Ру. — Бях забравил. Сигурно имаш много работа.

— Всъщност всичко е готово. — Ерик го погледна. — Важно ли е?

— Много — каза приятелят му. — Дори още не съм се прибирал вкъщи.

— Добре, ела с мен при канцлера.

Секретарят на херцог Джеймс вдигна глава и попита:

— Какво има, сър?

— Напоследък не съм си взимал възнаграждението. Би ли ми казал колко пари имам по сметката?

— Момент, сър — каза секретарят, отвори един голям тефтер, подвързан с кожа, и го запрелиства.

Вътрешната врата се отвори и лорд Джеймс излезе от кабинета си.

— Здравей, фон Даркмоор — каза той, после погледна Ру. — Ейвъри? Какво те носи насам? Да не мислиш да се зачисляваш в армията?

Ру се усмихна, макар че не виждаше в забележката нищо смешно. Но все пак това беше херцогът на Крондор и той каза учтиво:

— Помолих моя приятел за известен заем за търговски вложения, милорд.

— Търсиш инвеститори? — Очите на Джеймс се присвиха.

— Да — отвърна Ру.

Старият херцог се вгледа за момент в лицето на Ру, после махна с ръка и каза:

— Я елате при мен.

Влязоха. Джеймс даде знак на Ерик да затвори вратата, седна, погледна Ру и го попита:

— Каква е тази дяволия?

— Не е дяволия, милорд — отговори Ру. — Просто получих информация, която ми дава възможност да извлека голяма печалба.

— Би ли я споделил с мен?

— С цялото ми уважение към вас — не, милорд.

Херцогът се разсмя.

— Доста си прям. Тогава да поставим въпроса така: просто разкажи.

Ру погледна първо Джеймс, после Ерик.

— Добре, но само ако ми обещаете да не се намесвате във вложенията ми, милорд.

Ерик погледна Ру възмутено, но херцогът по-скоро беше развеселен.

— Не давам обещания, млади Рупърт, но ми повярвай — сумите, за които мислиш, че са впечатляващи, въобще не ме интересуват. Грижите ми са насочени много повече към сигурността и благосъстоянието на Кралството.

— Добре тогава — каза Ру. — Става въпрос за житната реколта в Свободните градове.

— И какво по-точно? — запита Джеймс, очевидно заинтригуван.

— Нападнали са я скакалци.

Джеймс избухна в смях.

— И откъде научи това?

Ру обясни за веригата на новините, без да се впуска в подробности какво бе довело квеганския капитан в Сарт, и когато свърши, лорд Джеймс каза:

— Значи смяташ да изкупиш цялото зърно на запад и да изнудваш търговските представители от Свободните градове?

— Не съвсем — каза Ру. — Мисля да наема колкото се може повече кораби и да направя синдикат. Това отнема време, а и трябва да открия някого в „Барет“, който да застане зад мен. А времето лети.

— Да, това е амбициозен план — каза Джеймс, взе едно малко звънче и го разлюля. Само след секунда вратата се отвори и секретарят надникна и каза:

— Да, милорд?

— Каква сума има да взима младият фон Даркмоор от Кралството?

— Има около хиляда златни монети от предишни плащания, милорд.

Джеймс потърка брадичката си.

— Добре. Плати му тези хиляда и… — той присви очи — му дай като аванс още две хиляди, които му се полагат като възнаграждение следващата година.

— Да, милорд — отговори секретарят и безшумно излезе.

Херцогът бавно се изправи.

— Двамата ми внуци дойдоха от двора в Риланон, за да служат при мен. Родителите им са все още в столицата, защото синът ми има някои работи за довършване, преди да дойде при нас.

Заобиколи красивото си бюро и продължи:

— Джеймс, по-големият, има силно влечение към армията, като дядо си Уилям. — Херцогът се усмихна. — Но Дашел е… да кажем, опитвам се да му намеря подходящо място, за да развие… необикновените си умения. Мислиш ли, господин Ейвъри — той сложи ръка на рамото на Ру, — че би могъл да използваш едно умно младо момче в това предприятие, което скоро ще се разрасне значително?

Ру се нуждаеше от благороднически внук за служител, колкото имаше нужда от цирей на гърба, но като усещаше накъде клони разговорът, каза:

— Милорд, ще бъда повече от щастлив един млад и умен младеж да споделя грижите и трудностите ми… като чирак, надявам се, разбирате това. Не мога да го фаворизирам само защото е от благороден произход.

— Рупърт — отвърна със смях Джеймс, — ако ти имаше представа за моя произход… Е, няма значение. Мисля, че скоро ще откриеш, че момчето бързо усвоява нещата, а и за него ще е полезно известно време да поработи като подчинен.

На вратата се почука и лорд Джеймс каза:

— Влез.

На прага застана млад човек и пристъпи вътре. Ру погледна херцога, после внука му. Приликата беше поразяваща. Бяха почти еднакви на ръст — младежът може би беше с един пръст по-висок. Като се изключеха годините, биха могли да са братя, а не дядо и внук. Но херцогът беше с брада, а момчето — голобрадо и докато възрастният мъж бе почти побелял, младежът имаше къдрава кестенява коса.

— Искаш ли да се пробваш в търговията? — попита херцогът.

— Какво криеш в ръкава си, дядо? — попита младежът.

— Нещо, което ще те държи по-далеч от игралните домове и кръчмите, Даш. Запознай се с новия си работодател, господин Ейвъри.

Младият човек очевидно бе развеселен от новината, че ще служи в „Ейвъри и синове“, но само кимна.

— Да, сър.

— Сега тръгнете с господин Ейвъри и когато отидете в кафене „Барет“, потърсете Джеръм Мастерсън. Представете му се и кажете, че ще го сметна за лична услуга, ако улесни това, от което има нужда господин Ейвъри, за да организира своя малък синдикат. Късмет и надявам се да не се провалиш бързо — обърна се той към Ру. После каза на Ерик. — Дано намериш някога свободен ден, за да се насладиш на голямото богатство, което Рупърт ще е натрупал за теб, докато се върнеш.

— Бих се радвал на това, сър — каза Ерик.

— Минавай и ни навестявай от време на време, бандит такъв — каза херцогът на Даш.

— Това означава ли, че пак ме изхвърляте от двореца? — попита младежът.

— Нещо такова — разсмя се Джеймс. — Ти си чирак на господин Ейвъри, докато не те уволни, така че ще живееш там, където ти нареди той.

Ру си помисли за вече претъпканите помещения, където спяха Луис, Дънкан и Язон, но не каза нищо. Тримата излязоха от кабинета на херцога и Ру откри, че диша трудно — толкова бе развълнуван от възможностите, които се откриваха пред него.

Ру забърза и едва чу думите за довиждане, произнесени от Ерик. Докато напускаше двореца, до него крачеше новият му чирак — внук на най-могъщия благородник в Кралството.

13.

ХАЗАРТ

Ру прочисти гърлото си.

Келнерът на вратата се обърна и Ру примигна — това беше Курт. Старият му враг присви очи и попита:

— Какво искаш?

— Да говоря с Джеръм Мастерсън — каза Ру безгрижно, без да обръща внимание на нелюбезното държане на Курт.

Онзи повдигна вежда, но не каза нищо. Обърна се и прошепна нещо на друг келнер, нов и непознат за Ру младеж, който кимна и се затича навътре.

— Почакай тук — каза Курт и също тръгна нанякъде.

— Долнопробно леке, нали? — попита Даш.

— И още как. Нямаш представа — каза Ру.

Вторият келнер и Курт се върнаха след няколко минути.

— Господин Мастерсън съжалява — каза Курт, — но програмата му е много натоварена и няма възможност да разговаря с вас. Може би друг път.

— Чакай да позная, Курт. — Ру започна да се ядосва. — Ти не си му казал кой иска да говори с него, нали?

Мина през въртящата се преграда и Курт отстъпи крачка назад.

— Не ме принуждавай да викам Градската стража, Ейвъри!

Ру махна на по-младия келнер да се приближи и онзи пристъпи с известно колебание.

— Какво каза на господин Мастерсън?

Момчето погледна Курт, после погледна Ру.

— Казах му това, което ми нареди да предам Курт: че един бивш келнер иска да си поговори с него.

— Така си и помислих — каза Ру. — Върни се и обясни на господин Мастерсън, че Рупърт Ейвъри от фирмата „Ейвъри и синове“ и внукът на херцога на Крондор биха искали да отнемат минутка от времето му.

При споменаването на херцога Даш направи театрален поклон с гадна усмивка. Лицето на Курт пребледня като платно. Той погледна напълно объркания млад келнер и му каза:

— Тичай веднага!

След няколко минути с келнера дойдоха и двама мъже и приятно изненадан, Ру видя, че единият е Себастиан Лендер.

— Здравей, Ейвъри — каза Лендер и му подаде ръка.

— Господа, позволете да ви представя Дашел, внук на херцога на Крондор и най-новият служител във фирмата ми — каза Ру.

— А аз имам удоволствието да ви представя Джеръм Мастерсън — каза Лендер и посочи набития нисичък мъж до себе си.

Мастерсън имаше малка, късо подстригана черна брадичка, прошарена с бели косми, а главата му беше остригана почти нула номер. Облеклото му беше фино, но с обикновен вид и кройка. Носеше съвсем малко украшения.

— Моля, елате с мен — каза Мастерсън и ги поведе към главната зала на кафенето.

Докато минаваха покрай зяпналия от учудване Курт, Ру подхвърли:

— Скоро ще се появи и братовчед ми Дънкан. Моля, настанете го веднага.

Поръчката за кафе беше приета незабавно след като заеха местата си около масата и Мастерсън каза:

— Дядо ви и аз сме стари приятели, Даш. Приятели от детинство.

— И аз така съм чувал — усмихна се Даш.

Ру направи същото. Като имаше предвид дочутото през нощта, когато бяха обградили леговището на шефа на Шегаджиите, предполагаше, че херцогът не е единственият бивш крадец, поел пътя на законното съществуване. Разбира се, това означаваше, че въпреки почтения си и добронамерен вид този човек би могъл все още да е крадец в душата си.

— Много му приличате — каза Мастерсън, — просто невероятно. Дали и в друго си приличате така? — попита той и намигна.

— Е, прескачал съм през някоя и друга стена, но още не умея да режа чужди кесии. Майка ми се сърди на подобен род дейности.

Всички се засмяха. В това време поднесоха кафето. На всекиго беше сервиран предпочитания сорт. След малко Лендер поде отново разговора:

— И така, господин Ейвъри, прекъснах делови разговор с един от моите клиенти, когато пристигна съобщението за вас. За какво става дума?

Ру погледна Мастерсън, който кимна:

— Лендер е мой сътрудник по правните въпроси, така че щеше да бъде тук дори и да не се познавахте. Предполагам, че не става дума за обикновена светска среща, прав ли съм?

— Разбира се, сър — каза Ру и като прочисти гърлото си, допълни: — Бих искал да образувам сдружение.

Лендер погледна Мастерсън, после каза:

— Имате предвид да се присъедините към някой синдикат ли?

— Не, мисля да образувам нов, по повод на определена инвестиция.

— Аз съм партньор в няколко такива сдружения — каза Мастерсън. — Може би е по-лесно да ви предложа за член на едно от тях, вместо да започвате от нулата.

— Работя тук отскоро — каза Ру, — но разбрах, че ако се включа в някое сдружение и моето предложение бъде отхвърлено при гласуването от другите съдружници, просто губя шансовете си.

— Да, така е — съгласи се Мастерсън.

— Но ако създам синдикат, имащ определена цел, към него ще се присъединят само желаещите да участвуват в начинанието и така работата ще може да върви по-лесно.

— Това също е истина — обади се Лендер.

— Добре, преди да продължим в тази насока — каза Мастерсън, — нека чуя нещо за вашето бъдещо бизнес начинание, така че от самото начало да мога да разсъдя дали е разумно да се започне.

Ру се поколеба, но Даш се обади:

— Рано или късно ще трябва да кажете на някого, господин Ейвъри.

Ру въздъхна. Най-много се страхуваше, че като съобщи някому информацията, той ще я използва за свои цели. Знаеше, че това е напълно невъзможно за човек, препоръчан от херцога и клиент на Лендер, но все още се колебаеше.

— Продължавайте — каза Лендер.

— Смятам да застраховам товарни кораби.

— Вече има дузини такива синдикати — каза Мастерсън. — Защо искате да направите още един?

— Искам да е специализиран в застраховането на доставките на зърно за Свободните градове.

Мастерсън и Лендер се спогледаха.

— Обикновено това е бизнес — започна Мастерсън — с ниска степен на риск и с не особено голяма печалба, млади човече. Освен ако квеганците не са настроени да нападат. Но ако са спокойни или се забавят, някой може да се усъмни, че имате други причини, за да се насочите към подобно относително глупаво начинание.

— Имам основания да вярвам — отвърна Ру и се изчерви, — че търсенето на подобен транспорт скоро ще нарасне чувствително и преносът на товари с кораби до Свободните градове ще се увеличи, така че искам да развия значително застраховането на тази дейност.

Мастерсън погледна Лендер и каза:

— Младежът е научил нещо. — Наведе се напред и понижи глас. — Независимо от всичко, Рупърт, давам ви думата си, че за каквото и да става въпрос, ще получите основния дял от печалбата на базата на финансовото си участие и на новината си.

Ру погледна тримата и тихо каза:

— Скакалци.

— Знаех си — каза Мастерсън и плесна по масата.

— Разбрал си, че в Свободните градове има нашествие на скакалци? — каза Лендер.

— Не — отвърна Мастерсън. — Знаех, че има нещо, което му дава основание да се захване.

Той отново понижи глас и допълни:

— Тези насекоми, наричат ги двайсетгодишни скакалци, наистина се въдят там. Очакваха ги следващата година, но понякога идват с година по-рано или по-късно. Всяка новина, че са плъзнали…

Мастерсън вдигна поглед и кимна на един келнер, който незабавно се запъти към тях.

— Би ли видял дали господата Кроули и Хюм са горе? Ако са там, помоли ги да дойдат при нас.

— Колко надежден е източникът? — попита той, като се обърна към Ру.

— Бих казал, че е напълно достоверен. — Ру въобще не искаше да им казва, че го е научил от подозрителен морски търговец, продавач на крадени скъпоценности.

— Има няколко начина да се изиграе това — каза Мастерсън и потърка брадичката си. — И всеки може да бъде печеливш.

Дойдоха двама мъже и Мастерсън ги покани да седнат. Хюм и Кроули бяха инвеститори, които участваха в няколко различни сдружения с него.

— Нашият млад приятел — той посочи Ру — ни донесе вест за недостиг на зърно в областта на Свободните градове. Как се отнасяте към такава новина?

— В каква степен е недостигът? — попита Кроули: слаб, гледащ подозрително мъж.

— Скакалци — повтори Ру с тих глас.

— Откъде знаете? — намеси се Хюм, възпълен човек с астма.

— Преди две седмици в Сарт е пристигнал квегански търговец и между другото е споменал на мой делови партньор, че са били открити във ферма близо до пристанище Маргрейв.

— Това е логично място за първото им появяване — отбеляза Мастерсън.

— Ако бъде толкова лошо, колкото когато бях момче — каза Хюм, — скакалците биха могли да се разпространят до Илит и Ябон. И в целите Западни владения може да се появи сериозна липса на зърно.

— А ако прехвърлят планините и се насочат към Далечния бряг, може да бъде още по-значителна — обади се Кроули.

— Има три основни начина, по които можем да подходим към тази новина, млади приятелю — обърна се Мастерсън към Ру. — Може да се опитаме да купим зърно сега, да го складираме и да чакаме търсенето да се повиши. Може да направим, както предлагаш, и да застраховаме превозването на зърно за Далечния бряг, като извадим изгода от потенциалната печалба на всеки презморски превоз на зърно. Или можем да контролираме потока на зърно, без да го купуваме.

— Опции? — попита Кроули.

Мастерсън погледна Ру.

— Знаете ли какво представляват опциите?

Ру се поколеба дали да се направи на по-знаещ и опитен, но реши, че това само ще му навреди, и отвърна:

— Всъщност не.

— Ние се договаряме да изкупим зърното от местни производители на определена цена. Но вместо наистина да го заплатим, плащаме само правото да купуваме, срещу малка част от цената. Ако не успеем да го продадем, губим парите от опцията. Изгодата от това е, че ще контролираме огромно количество зърно, за сравнително малка сума.

— Но има риск да загубим всичко, ако цената тръгне надолу — каза Даш.

— Така е — каза Кроули.

— Предлагам да укрепим позициите си — каза Мастерсън, — като купим известно количество от зърното на пазара, а останалото си осигурим чрез опции.

— А как стои въпросът със застраховането? — попита Ру.

— Никога не ме е привличала подобна дейност — каза Мастерсън. — Корабите потъват. Ако това излезе истина, оттук ще се изпраща зърно по всичко, което се държи върху водата, и някои от тези съдове очевидно ще потънат. Нека някой друг поеме този риск, а ние ще му плащаме малки премии.

Мастерсън замълча за момент, после предложи:

— Мисля да вземем срещу опции цялото налично количество от реколтата. Какво ще стане, ако закупим известно количество по обикновения начин и цената не се качи? Ще намалим с малко риска си, но ще намалим с много потенциалната си печалба.

— Винаги сте печелили на карти — въздъхна Хюм. — Но все пак имате право. Ако ще залагаме, да залагаме.

— Съгласен — обади се Кроули.

Всичко ставаше много бързо за Ру и той попита:

— И колко ще струва това?

— Колко злато имате? — попита Кроули.

— Мога да сложа на масата двайсет хиляди жълтици още тази седмица — каза Ру, като се стараеше да изглежда спокоен.

— Значителна сума — вметна Мастерсън. — Общо може да съберем сто хиляди. Това ще бъде достатъчно за нуждите ни.

— Каква ще е потенциалната ни печалба? — попита Даш, като пренебрегна факта, че е помощник на Ру.

Хюм се засмя и се закашля.

— Ако се появи значителен недостиг на зърно в Свободните градове, е гарантирана възвръщаемост пет към едно. Ако обаче това бедствие се разпространи към Ябон и Крудий, възможностите се увеличават до десет към едно, за всяка вложена монета.

— Ако всичко тръгне така, както се надяваме, млади Ейвъри — добави Мастерсън, — вашите двайсет хиляди златни монети ще се превърнат в двеста хиляди в следващите три месеца.

Ру не можа да каже нищо.

— А може и да не се получи нищо — обади се Лендер.

По гърба на младия мъж полазиха студени тръпки.

— Предлагам ново сдружение, господа — каза Мастерсън. — Ще го наречем „Асоциация на зърнотърговците от Крондор“. Бихте ли подготвили документите, господин Лендер?

После се обърна и подаде ръка на Ру.

— Добре дошли в нашия синдикат, господин Ейвъри.

Ру стана и тържествено стисна ръката на всеки от новите си съдружници. Мастерсън допълни.

— Ще ви впишем като съдружник и ще можете да идвате при нас горе. — Той посочи запазената само за членове галерия на балкона.

Ру много пъти бе сервирал кафе там, но никога не бе сядал на някоя от масите.

— Ще ви изпратя — каза Мастерсън и сложи ръка на рамото на младия човек, докато крачеха към главния вход. — Рупърт, кога ще може да внесете златото си?

— До два дни, господин Мастерсън.

— Наричай ме Джеръм.

— А вие Ру. Така ми казват всички.

— Добре, Ру. Донеси парите колкото е възможно по-бързо, а Лендер ще ти прати съобщение, когато документите бъдат готови за подписване.

Стигнаха входа и Ру видя Дънкан да влиза в кафенето. През другата врата влезе възрастен мъж — Джейкъб Истърбрук. До него вървеше млада жена, толкова хубава, че той почти се вцепени. Забеляза, че и Дънкан зяпна.

„Идеална е“ — помисли си Ру. Косата й бе сресана според модата — лицето й бе обградено с къдрици, а на темето й имаше диадема, приличаща на златен ореол. Очите й бяха огромни и сини като летни небеса, а страните й бяха покрити с лека руменина. Имаше изящна фигура и вървеше като кралица.

— А, Истърбрук! — каза Мастерсън. — Искам да те запозная с един човек.

Новодошлият кимна, без да каже нищо.

— Здравей, Силвия — каза Джеръм.

— Добър ден, господин Мастерсън — отговори момичето с усмивка, която накара кръвта на Ру да закипи.

— Джейкъб Истърбрук — каза Мастерсън — е един от най-важните ни членове. Искам да ви представя най-новия ни партньор, господин Рупърт Ейвъри, Джейкъб.

Изражението на Истърбрук остана същото, но нещо в погледа му притесни Ру.

— „Гриндъл и Ейвъри“ ли? — попита мъжът.

— Сега фирмата ми е „Ейвъри и синове“, сър. — Той протегна ръка.

Истърбрук погледна за момент протегнатата ръка, после я хвана с бързо движение и незабавно я пусна, като подчертаваше, че това е само формалност. Нещо в поведението му подсказа на Ру, че той не цени особено най-новия член.

Ру долови и студения поглед на Силвия и вече бе сигурен: Истърбрукови от Крондор нямаха особено добро мнение за фирмата на Рупърт Ейвъри. Младият мъж се обърна към Даш, въпреки че чувстваше, че не може да откъсне очи от Силвия.

— Хм… — започна той, — бих ли могъл да ви представя моя нов помощник?

Девойката се наведе леко напред, като че ли да чуе по-добре.

— Да? — попита тя тихо.

— Дашел. — Младият благородник взе нещата в свои ръце. — Надявам се, че познавате дядо ми.

— Тоест? — каза Истърбрук.

— Херцог Джеймс — отвърна Даш с престорена скромност.

Поведението на Истърбрук и дъщеря му незабавно се промени. Истърбрук се усмихна, а Силвия направо грейна и Рупърт усети как пулсът му заби още по-трескаво.

— Много се радвам — възкликна Истърбрук, сграбчи ръката на младежа и я стисна топло. — Моля, предайте моите почитания на дядо си.

— Трябва да ни дойдете скоро на вечеря, господин Ейвъри. Настоявам — обърна се Силвия към Ру с прелестна усмивка.

— С удоволствие — можа само да отвърне Ру.

— Трябва да тръгваме, сър — обърна се Даш към Мастерсън. — Ще се видим утре.

— Довиждане тогава — каза Мастерсън. Истърбрук и дъщеря му повториха пожеланието като ехо.

Даш леко бутна Ру към вратата, приближи се до Дънкан, хвана и него за ръката и тримата се измъкнаха на улицата. После се обърна към зяпналите братовчеди.

— Вие двамата не сте ли виждали красиво личице досега?

Ру се прибра късно през нощта. Отне му половин ден да се оправя с новините, които му беше донесъл Дънкан, а именно, че продажбата на дрогата е едновременно възможна и твърде опасна, а потенциалната печалба — много висока. Освен това Катерина не бе в състояние да посочи нечие име, което евентуално би послужило за свръзка с определен купувач.

После възникна въпросът с настаняването на Даш. Ру обеща, че след няколко дни ще осигури помещения за Луис и Дънкан, като по този начин Язон и Даш щяха да си разделят апартамента, но дотогава новият служител на фирмата трябваше да спи на импровизирано легло на горния етаж на склада, зад каруците. Дори внукът на най-могъщия благородник в Кралството да се чувстваше неудобно от това положение, той го прикри с чувство за хумор. Ру предположи, че е виждал и по-груби обстановки по време на сравнително късия си живот. Мислеше си за репликата му, че отново го пъдят от двореца.

Язон и Ру два часа обсъждаха как най-бързо да пласират бижутата, придобити в Сарт. Подготвиха съобщение за един посредник в търговията със скъпоценности в Саладор — стар партньор на Хелмут Гриндъл, в което се описваше подробно какво предлага Ру. Когато привършиха и с този въпрос, вече бе нощ.

Ру стигна до дома си и отключи. Всички спяха. Бебето спеше до Карли.

Ру очакваше да го обхване бащинско чувство, но не усети нищо. Погледна спящата си жена и също не изпита никакви чувства. Въздъхна тихо. Сигурно беше от умората. И умът му се върна с тревога към предстоящите вложения. Ако сглупеше, щеше да загуби всичко, постигнато с толкова труд през последните две години. Все още беше млад и можеше да почне отново, но вече му бе ясно, че ако се провали, ще загуби всякакви шансове за величие и богатство.

Събу си единия ботуш и чу тих глас:

— Ру?

— Да — прошепна той. — Върнах се.

— Как… си? — попита тя.

— Уморен — отвърна Ру. — Имам да ти казвам много неща, но нека да е утре сутринта.

Бебето се размърда и се разплака.

— Какво й е? — попита Ру.

— Нищо. Гладна е. — Карли седна. — Иска да яде и денем, и нощем, по няколко пъти.

— Това колко ще продължи? — Ру седна на един нисък стол с един обут ботуш и с другия в ръка.

— Следващите четири-пет месеца, може би и малко по-дълго — отговори Карли.

— Ще ида да спя в твоята стара стая — каза Ру. — Утре имам много работа. Ще ти разкажа, когато стана.

Отиде в моминската стая на Карли и се мушна в леглото, където бяха заченали детето. Умът му препускаше: първо го завладя вълнението от възможността за спечелване на десетократна печалба в рамките на няколко месеца, после студеният страх от опасността да бъде разорен. Замисли се как би употребил парите, ако предвижданата печалба дойде, а също и как да се възстанови от евентуалния провал. Но сънят не идваше и той откри, че съзнанието му се връща към прекрасното лице, огромните сини очи, златната коса и смеха, от който стомахът му се присвиваше. Призори най-после успя да заспи.

Ру слезе на долния етаж. Главата му тежеше, като че ли беше пил цяла нощ. Завари Карли в кухнята да храни Абигейл и прилежно я целуна по бузата.

— Чакахме те — каза Карли.

— Хубаво е да се върнеш у дома — каза Ру, докато готвачката му наливаше кафе — беше свикнал да започва деня с чаша кафе, докато работеше при „Барет“.

Разглеждаше бебето. Мъничкото момиченце лежеше в ръцете на майка си и размахваше ръчички. От време на време поглеждаше към него и той се питаше какво ли става зад тези малки бледосини очички.

— Никога не съм виждал очи с такъв цвят — каза той.

— Повечето бебета имат такива очи — засмя се Карли. — Ще станат кафяви или сини, когато поотрасне.

— Аха — можа да каже само той.

— Добре ли мина пътуването? — попита тя.

— Много — отвърна съпругът. — Върнах се с важна информация.

Замълча за момент, после изрече на един дъх:

— Образувам търговско сдружение.

— Татко винаги беше много внимателен, когато свързваше бъдещето си с други хора — каза Карли.

Ру не беше в настроение да го сравняват с покойния му тъст, когото Карли почти боготвореше, и прие коментара по-скоро като разсъждение.

— Наистина има известен риск — съгласи се той, — но аз имам по-големи амбиции от баща ти, Карли. И ако искам да постигна богато бъдеще за теб и детето, трябва да поема известни рискове.

— Рисковано ли е новото начинание? — попита тя. Не изглеждаше толкова загрижена, колкото заинтригувана.

Ру не беше в състояние да се старае да я убеди в противното, затова рече:

— Да.

— Мислиш ли, че ще проработи?

— Надявам се — каза той, — че след няколко месеца ще бъдем толкова богати, колкото не си и мечтала.

— Винаги съм мислила, че сме богати. — Тя се усмихна. — Знам, че къщата не е много представителна, но татко държеше да изглеждаме по-скромно, за да не привлича ненужно внимание. Но винаги сме имали добра храна, качествено вино, нови дрехи. Ако се нуждаех от нещо, трябваше просто да поискам.

Умората и напрежението караха Ру да се изнервя от този разговор. Той допи кафето си и стана.

— Трябва да отида в магазина. — Отново я целуна по бузата, колкото да отбие номера, и погледна бебето, което отново се бе унесло. Изглеждаше му толкова чуждо, че се зачуди дали въобще някога ще може да изпита нещо към това дете.

— Ще се върнеш ли за вечеря? — попита Карли.

— Разбира се — каза той. — Защо да не се върна?

Не дочака отговора й и забърза към вратата.

— Къде се загуби? — попита Дънкан.

— Спах — отвърна Ру раздразнено. — Нали знаеш как е: затваряш очи и после не мърдаш.

— А, ясно, говориш ми за мъртъвци. — Дънкан се ухили. — Съдружниците ти искат веднага да отидеш в „Барет“.

— Язон! — кресна Ру и обърна гръб на братовчед си. — Къде си?

Язон и Даш се появиха от малката канцелария и ковчежникът каза:

— Да?

— Къде е златото ни? В желязната кутия ли?

— Да.

— Колко имаме?

— В края на седмицата правихме сметки, че фирмата разполага с двайсет и една хиляди шестстотин и четиридесет и седем златни монети и малко сребърни пари.

Ру се обърна към Дънкан и Даш.

— Сложете сандъка с парите в една каруца и го докарайте в кафенето. Аз тръгвам веднага.

Той излезе и забърза по оживените вече градски улици. Изгаряше от нетърпение да започне новия бизнес.

Стигна до кафенето, мина покрай келнера на вратата и се насочи към главната зала. Маккелър, оберкелнерът, се насочи към него и когато Ру вече изкачваше стълбите към балконския етаж, каза почтително:

— Добре дошли, господин Ейвъри.

Ру не можа да сдържи усмивката си. Той вече беше член на това малко затворено общество! Взе стъпалата по две наведнъж и стигна до втория етаж, където досега беше идвал само с поднос в ръка. Огледа се и видя масата на Мастерсън, където бяха седнали тримата му нови партньори и Лендер.

— Радваме се, че се присъединихте към нас — сухо каза Мастерсън.

— Надявам се, че господата не са чакали много дълго — каза Ру, докато сядаше. — Имам малко бебе вкъщи и нещата малко се объркаха. Цяла нощ не съм спал.

Останалите четирима измърмориха нещо с разбиращ тон и споделиха по няколко думи за собствените си деца. После Мастерсън каза:

— Господа, нещата са пред вас: документите за образуване на нов търговски синдикат. — Той раздаде копията и Ру погледна красиво изписаните страници.

Прочете ги два пъти и си мислеше, че разбира съдържанието, но това не беше съвсем вярно. Посочи една точка и се обърна към правника:

— Господин Лендер, бихте ли ми обяснили, моля, този пункт от договора?

— Тук просто е казано, че вашите стоки и други притежания са допълнителен залог срещу евентуални загуби, освен златото, което внасяте по тази сметка.

— Как така се задължаваме повече от това, което вече сме договорили? — попита Ру.

— Обикновено това не става — намеси се Мастерсън, — но има положения, изискващи решения на базата на партньорството, и някой път може да се наложи да вземем кредит. Ако имаме нужда от пари в брой и не разполагаме с тях, един лихвар или новоприети партньори са единствената възможност. Ако вземем заеми, често пъти се налага да залагаме собствените си фирми, дори къщите и семейните състояния като гаранция. Това е нормално.

Ру се намръщи, но не каза нищо. После попита:

— Но никой не може да върши това без общото ни съгласие, нали?

— Ние сме четирима — усмихна се Мастерсън. — Ако има мнозинство трима срещу един, решението е взето.

Ру все още не бе сигурен, че разбира условията на новата игра, но се задоволи само да кимне.

— Моля всеки от вас, господа — намеси се Лендер, — да подпише документа пред себе си, да го подаде надясно и да подпише следващия. Така ще завършим напълно документацията за новото сдружение.

Появи се келнер и Ру поръча кафе, без да го поглежда. Подписа се четири пъти и когато всичко свърши, вече беше член на финансово дружество с най-висока степен на риск.

— Сега — каза Кроули — да се разберем за сумите.

— Мисля, че ще е добре, ако вложа петнайсет хиляди — каза Хюм.

— И за мен това е приемлива сума — обади се Кроули.

— Господин Ейвъри? — попита Мастерсън.

— Двайсет и една хиляди. Мога да имам още в края на седмицата.

— Много добре. — Известният търговец повдигна вежда и забарабани с пръсти по масата.

— Тази сутрин чух за няколко внимателни разпитвания за изпращаните товари със зърно за Свободните градове, така че започвам да си мисля, че нашият млад приятел е налучкал нещо. Ще внеса такава сума, че новият синдикат да разполага със сто хиляди златни монети.

Той погледна останалите си трима партньори.

— Ако някой от вас би искал да вложи още пари, ще отстъпя до една трета от дела си като премия, в зависимост от цената на зърното по това време.

— Господа, вашите полици? — каза Лендер.

Тримата мъже бръкнаха в джобовете си и извадиха документи. Ру изглеждаше смутен.

— Наредих да докарат златото тук. Ще пристигне след няколко минути.

— Господин Ейвъри — каза Лендер, а тримата опитни търговци се засмяха. — Обикновено златото се пази на сметка в някоя от счетоводните къщи на града и се тегли на базата на предоставени полици и други кредитни документи.

Той понижи гласа си.

— Постепенно ще откриете, че ние тук, в „Барет“, боравим със суми, които понякога изискват няколко каруци злато, ако е необходимо да се представят в брой.

— Нямам открита такава сметка — каза Ру притеснено.

— Ще ви помогна да си откриете — каза правникът — в една от най-почтените и сигурни лихварски фирми в града. Ще отбележа, че желаете да участвате със сума от двайсет и една хиляди златни монети.

— Ако в края на седмицата получа още средства, бих могъл да закупя и част от… дела на господин Мастерсън — каза Ру.

Лендер кимна и си отбеляза нещо.

— Готови ли сме? — попита Мастерсън.

Ру се облегна назад. Беше наблюдавал неколкократно подобни събирания, докато поднасяше таблите с кафе, макар и да не можеше да разбере подробностите около подобни сделки, но никога преди у него не се бе раждал такъв остър интерес.

Лендер стана, отиде до перилата на балкона, откъдето се виждаше главната зала, и повиши глас:

— Господа, търсят се опции за зърно. Образуван е нов синдикат „Асоциация на зърнотърговците в Крондор“. В края на тази седмица приключваме сделките. Засега сумата, която може да бъде платена за опции, е сто хиляди жълтици, но може да бъде и променена.

При съобщаването на цената долу се разнесе лек шум, но после в помещението се възцари обичайната обстановка. Петимата мъже седнаха на местата си. След около половин час пристигна келнер и донесе бележка. Подаде я на Лендер, който от своя страна я предаде на Мастерсън, за да я прочете.

— Имаме оферта — каза той — за сто хиляди крини, по една сребърна монета за крина от 20 литра, доставка на пристанището в Крондор в рамките на два месеца.

Ру бързо направи наум изчисления. Това правеше десет хиляди жълтици.

— Каква позиция? — попита Хюм.

— Петнайсет процента.

— Остави ме да позная — засмя се Кроули. — Това е от „Аместед“.

— Да — усмихна се Мастерсън.

— Пробват почвата — каза Кроули. — Подозират, че сме надушили нещо, и искат да разберат какво е. Той се пресегна, взе документа от Мастерсън и надраска върху него няколко думи. — Предлагам три процента за сто хиляди крини, по два медни петака за бушел, плюс седмична петпроцентова наказателна лихва за закъснение след срока от шейсет дни.

Мастерсън щеше да се задави с кафето си от смях.

— Ще изостриш любопитството им още повече.

— Нека се чудят.

— След време ще се запознаеш със собственика на „Аместед“ и с другите долу — обърна се Хюм към Ру. — Той винаги се опитва да подразбере за какво става дума, без да поема излишни рискове. Ако подуши криза, ще се опита да изкупи зърното сега — както казваме ние, още на зелено — и после ще го държи, докато цените нараснат достатъчно, когато вече сме изразходвали опциите си. Предлага ни цена, която знае, че ще отхвърлим, а ние му правим контраоферта, която също знаем, че няма да приеме.

— А защо не му предложите приемлива за него цена? — попита Ру.

— Какво имаш предвид? — попита Мастерсън.

— Имам предвид, че и неговите пари са златни, както и на всеки друг, а нас не ни интересува какво печели или губи той, ако си правим нашия бизнес. Ако можем да използваме този човек да предложи приемлива цена и да я приемем и ако новината за това се разпространи… — Ру вдигна рамене.

— Ти си печен млад хитрец, нали, Ейвъри? — Сбръчканото лице на Кроули се разтегна в усмивка.

Мастерсън протегна ръка и Кроули му върна бележката. Мастерсън я смачка и я хвърли, после каза на келнера да му донесе нов пергамент и перо. Донесоха ги и той бързо написа нова бележка.

— Съобщавам му какво бихме платили незабавно. Десет процента срещу половин сребърник за крина, доставена на пристанището в срок от шейсет дни. Гарантираме търговски обем до един милион златни монети, гарантиран със сто хиляди жълтици в наличност.

Старият Хюм правеше странни физиономии — май се опитваше да сдържи смеха си.

— Това е почти безценно. Това е точно каквото искаме да направим, но Аместед ще си помисли, че го лъжем, и ще се опита да отгатне какво всъщност мислим да направим.

Дадоха бележката на келнера и му казаха да я занесе на човека, който им беше изпратил предложението. След няколко минути дойдоха Дънкан и Даш с железния сандък.

— По-добре е незабавно да занесем това богатство в някоя счетоводна къща, преди бандитите да са ни подушили — каза Лендер.

Златото бе вложено, изброено и осчетоводено, а на Ру му бе дадено кредитно писмо за сумата от двайсет и една хиляди жълтици, което той предаде на Лендер. После се върнаха в кафенето.

През целия ден Мастерсън получаваше бележки с оферти, четеше ги, коментираше цените и пишеше отговори. Понякога просто се задоволяваше с едносричното „не“ и връщаше бележката на келнера.

В края на деня стана и заяви.

— Началото беше добро, господа. Утре ще се видим пак.

Ру слезе долу и откри, че Даш и Дънкан са прекарали целия ден в очакване на нареждания. Изруга се, че е такъв глупак. Тревогата за собствените му вложения бе завладяла съзнанието му изцяло и той съвсем бе забравил за транспортния бизнес, който ръководеше.

— Бързо отиди в офиса и кажи на Язон, че идвам — нареди той на Даш.

Когато младият благородник тръгна, Ру се обърна към Дънкан.

— Защо не се огледаш за две хубави стаи за теб и за Луис? Сметките ни са наред и мога да си позволя да ви настаня в много по-добри жилища.

— Веднага ще се заема — ухили се Дънкан. — Но ако ще трябва да прекарваме времето си с важни хора, братовчеде, би трябвало да помислим за гардероба си.

За пръв път в живота си Ру се почувства опърпан, но успя само да каже:

— Утре.

Дънкан излезе. Ру също се накани да си тръгне, но изведнъж чу глас от съседната маса.

— Господин Ейвъри, може ли две думи?

Беше Джейкъб Истърбрук. Ру тръгна натам и видя още две фигури. Пулсът му се учести — единият беше Тим Джейкъби.

— Вярвам, че се познавате със съдружника ми господин Джейкъби? — продължи Истърбрук.

— Срещали сме се — каза Ру.

— Надявам се, господа — каза възрастният мъж, — че за в бъдеще ще преодолеете недоразуменията помежду си.

Явно знаеше за враждата между Ру и Тим.

— Моето най-искрено желание е да видя как в бъдеще разногласията ви изчезват.

Тим стоеше и гледаше Ру, без да каже нищо. После се обърна към Истърбрук и каза:

— Ще ви посетя утре, Джейкъб.

— Седнете, ако обичате — каза търговецът на Ру, след като Тим си отиде.

Ру седна и махна за още едно кафе.

— Бащата на господин Джейкъби и аз сме стари съдружници, нещо повече — приятели — продължи Истърбрук. — Тук, в Крондор, двамата с Фредерик започнахме заедно. Като каруцари.

— И баща ми беше каруцар — каза Ру.

За пръв път, откакто се запознаха, Джейкъб Истърбрук го погледна с нескриван интерес.

— Наистина ли?

Ру кимна.

— Можете ли да управлявате четворка коне, господин Ейвъри?

— Мога да управлявам всякакви конски впрягове, господин Истърбрук — отговори с усмивка Ру. — До шест коня без затруднение, осем, ако внимавам повечко.

Разсмяха се — истински развеселени, без следа от близост.

— Каруцар. Виж ти! — въздъхна търговецът. — Може би затова дъщеря ми ви намира за толкова интересен.

При споменаването на дъщерята на Истърбрук сърцето на Ру подскочи, но той се помъчи да изглежда колкото е възможно по-спокоен.

— Така ли? — попита той, като се стараеше гласът му да показва по-скоро светски интерес.

— Силвия е… трудно дете — каза Истърбрук. — Млада жена с характер. Почти нямам представа кое й е интересно или кое я привлича. И това ме кара да ви помоля за съдействие. Тя ви моли да вечеряте с нас в края на седмицата. Имате ли нещо против?

— Не, разбира се — не се поколеба Ру.

— Добре — каза възрастният мъж и сръбна от кафето си. — Да обсъдим тогава какво трябва да се направи, ако установим, че държите господин Джейкъби да бъде убит.

Ру почувства как го поливат с ледена вода.

— Хм, някой ден определено ще го убия — каза той със спокоен тон. — В това не се съмнявам. Той ликвидира партньора ми.

— Така значи — повдигна рамене Истърбрук, като че ли това беше нещо маловажно. — Ако намерите начин да избегнете това, животът ми ще бъде по-лесен.

Той остава чашката на масата.

— И да ви предупредя: макар че в момента имате добри връзки в двореца, не сте единственият, който ползва тази привилегия. Приятелят ми Фредерик Джейкъби също има могъщи приятели там.

Наведе се напред и прошепна:

— Ако трябва да убивате синовете му, поне го пазете в тайна. Също така ще оценя по достойнство, ако навреме ме предупредите, за да мога да се пооткъсна от семейство Джейкъби.

После потупа Ру по рамото и стана.

— Каретата ми ме очаква. Ще се видим на вечеря в петък.

Ру остана сам, учуден от този свят на интриги, в който се бе озовал. Възпитаният начин, по който Истърбрук обсъждаше вероятните убийства, го притесняваше толкова, колкото и всичко, което бе виждал по време на войната.

После си помисли, че ще срещне Силвия в петък, и сърцето му се разтуптя лудо. Опита да се успокои и се сети за предложението на Дънкан да си купят нови дрехи.

Стана, тръгна си и през цялото време, докато вървеше към канцеларията си и после, докато слушаше доклада на Язон, Силвия Истърбрук не излизаше от ума му.

През седмицата го погълнаха обичайните дела. Излизаше още в зори, отиваше в склада и се занимаваше с ежедневните превози заедно с Луис, Дънкан, Язон и Даш, а после бързаше към кафене „Барет“. Понякога Дънкан или Даш го придружаваха, в зависимост от това какво трябваше да се свърши през деня. Друг път отиваше сам.

Дънкан бе открил малка къща близо до фирмата. Ру му каза да наеме и готвач, а Язон и Даш се разшириха в освободените помещения до склада и скоро се сприятелиха.

Ру последва съветите на Дънкан и посети шивач, препоръчан му от Себастиан Лендер, който му уши костюми, еднакво подходящи и за срещи в „Барет“, и за светски прояви. Дънкан си поръча пищно облекло, което подхождаше повече на дворцово конте, отколкото на бивш наемник.

На третия ден след образуването на синдиката Язон дойде при Ру и каза:

— Мога ли да ви попитам нещо, без да се сърдите, господин Ейвъри?

— Разбира се — отвърна Ру. — Ти беше единственият в „Барет“, който се опитваше да ме подкрепя, докато Курт и останалите се опитваха да ме унижат; затова винаги съм смятал, че сме приятели. Какво има?

— Какво точно прави вашият братовчед?

— Какво имаш предвид?

— Ами… Луис надзирава програмата на превозите, следи цените на пазара и обикаля. Аз правя всички сметки и плащам на работниците. А Даш помага на Луис и на мен, когато има нужда. Но Дънкан, ами… той просто се мотае наоколо.

Като си спомни за срещата на пътя с каруцаря от „Джейкъби“ и как Дънкан бе застанал зад него с меча си, Ру каза:

— Разбирам загрижеността ти. Но нека приемем, че той ми помага лично. Нещо друго?

— Не — каза Язон. — Просто исках… добре де, както и да е. Тръгвате ли за кафенето?

— Ще се върна, ако има нужда от мен — каза Ру.

След половин час младият търговец стигна до вратите на „Барет“ и откри, че горния етаж е прекалено оживен. Мастерсън му кимна и каза:

— Нещо става.

Няколко келнери се въртяха наоколо и взимаха бележките, върху които имаше надраскани думи от Хюм и Кроули.

— Какво? — попита Ру.

— Получаваме оферти. Много.

— Откъде идват? — смръщи вежди Рупърт.

— Защо питаш? — отвърна Мастерсън. — От други членове.

— Не, имам предвид от кои краища е зърното?

— Не знам — примигна Мастерсън.

Внезапно Ру почувства, че знае отговора. Хвана един келнер за ръката и му каза:

— Прати бележка до моята канцелария. Искам братовчед ми Дънкан или помощникът ми Даш да пристигнат колкото се може по-бързо.

— Заели ли сте някои позиции? — попита той другите.

— Не още — каза Кроули. — Но цените падат и съм склонен да мисля, че повече няма да се смъкват.

— Колко ниско?

— До две сребърни монети за три крини зърно при осем процента гаранции.

— Обзалагам се — рече Ру, — че някой от посредниците е изпратил свой човек на изток към Долината на сънищата. Смятате ли, че цената е разумна, ако някой пренася кешийско зърно на север през Долината?

— Кое те кара да мислиш така? — попита Мастерсън.

— Защото съм хитро копеле като баща си, който караше каруци из всички краища на Кралството, включително и към границата, близо до Долината — каза Ру.

Скоро се появи Дънкан и Ру му каза:

— Искам да обиколиш кръчмите около Търговската порта. Оглеждай се за хора от Долината. Искам да знам дали някой купува зърно от Кеш. И кой е и колко купува.

— Ти да не използуваш магически сили, за които не знаем, или това е просто предположение? — попита Кроули, когато Дънкан си тръгна.

— Само предположение. Страхувам се, че още преди залез-слънце ще разберем, че се предлага повече пшеница, отколкото ни е необходима. Може би два пъти повече и вече е на път към Крондор.

— Защо? — попита Хюм. — Кое те кара да мислиш така?

— Защото така бих направил и аз — мрачно отвърна Ру, — ако исках да разоря това ново сдружение.

Спря и след малко додаде:

— Какъв вид осигуровки получаваме за съответната доставка?

— Опциите са застраховани, така че ако някой предложи фалшиви или непокрити опции, ще отговаря пред кралския закон за цялата цена на доставката и освен това за златото, което бихме загубили, ако не превозим и изпратим зърното, тоест за пропуснати ползи. Да се сключи договор и да не се извърши доставката е ужасно разоряващо… освен…

— Освен какво? — попита бързо Ру.

— Освен ако сдружението, което е извършило това и е изправено пред Кралския съд, вече е извън бизнеса, и не е започнало дело за фалит — тоест ако то е в невъзможност да изпълнява договореностите си.

— Сега вече съм почти убеден, че някой се опитва да ни разори — каза Ру. Помисли малко, и попита: — Имаме ли основания да отказваме зърно заради лошо качество?

— Не — поклати глава Мастерсън. — Може да се откажем от договорено количество само ако зърното е плесенясало или е сериозно повредено по друг начин. Защо?

— Защото ще плащат най-ниската цена и ще докарат тук най-евтиното зърно. — Ру погледна тримата си партньори. — Кой предлага тези оферти?

— Различни групи — отвърна Кроули.

— Кой стои зад тях?

Очите на Мастерсън се впериха в купчината бележки, като че ли се опитваше да открие отговора. След момент каза:

— Джейкъб.

— Истърбрук? — попита Ру и почувства, че гърдите му се стягат от панически пристъп.

— Защо ли се намесва в това? — попитаха в един глас Хюм и Кроули.

— Страхувам се, че грешката е моя — каза замислено Ру. — Би могъл да намери и други начини, за да ме изхвърли от бизнеса. Той едва ли иска вашето разоряване, това ще бъде само нещастно съвпадение, нищо лично. Сигурен съм.

— Какво ще правим сега? — попита Кроули.

— Ами, не можем да закупуваме зърно, което дори и най-скапаните мелничари няма да искат.

Ру се замисли пак, после внезапно допълни:

— Сетих се!

— Какво?

— Ще ви кажа, когато Дънкан се върне. Дотогава не правете нищо и не купувайте нищо.

Ру стана и излезе — беше решил сам да потърси някаква информация. Привечер откри Дънкан в една кръчма, седнал спокойно в ъгъла с двама странно облечени мъже, очевидно наемници, ако се съдеше по оръжията и броните им. Като го видя, Дънкан му махна и когато Ру седна при тях, каза:

— Ру, тези мои приятели разказват интересни неща.

Ру забеляза че наемниците са обърнали вече по няколко халби пиво, но Дънкан беше така трезвен, както в деня, когато се бе родил, и питието му почти не бе докоснато.

Последваха запознаванията. Двамата наемници му разказаха, че били наети да охраняват бърз пощенски куриер, носещ съобщение до Шамата от някакъв търговец в Крондор, относно покупката на огромно количество зърно и транспортирането му от Кеш. Когато свършиха, Ру стана, остави една кесийка злато на масата и каза:

— Господа, плащам ви спането, пиенето и вечерята. Хайде, Дънкан, тръгваме.

Побърза обратно в кафенето и откри, че на горния етаж почти няма хора, освен тримата му съдружници. Седна и им разказа за чутото:

— Някой е организирал голям транспорт нискокачествено жито към Крондор.

— Сигурен ли си?

— Защо да купуваш жито, което не можеш да продадеш? — повтори въпроса си от сутринта Кроули.

— Някой знае, че подписваме договори за опции — каза Ру. — Някой също така знае, че трябва да платим или цялата цена за доставката, или неустойка. Така че докарват зърно в града, достатъчно, за да задоволи исканията по договора, а ние отказваме да го закупим. Те си взимат договорените суми и разтоварват зърното в някой склад.

— Но ще загубят пари! — провикна се Кроули.

— Не чак толкова. Не повече от договорната цена, изплатена им при отказ да се купи зърното. И ако целта им е да ни разорят, те няма да търсят печалба и едва ли ще ги е грижа за загубата на една незначителна сума.

— Звучи логично — каза Хюм.

— Много логично — каза Мастерсън. — И блестящо организирано.

— Какво ще правим? — попита другият им съдружник.

— Господа — каза Ру. — Бил съм войник и сега е моментът да пробвам вашата решителност. Или спираме да купуваме и смятаме това, което сме договорили, за загуба, или се опитваме да обърнем тази атака в своя полза. Но второто ще изисква много повече средства, отколкото имаме.

— Какво предлагаш — попита Мастерсън.

— Спираме да договаряме. От този момент нататък казваме само „не“ или даваме много неприемливи насрещни предложения за това, което пристига на пазара. Ще предлагаме толкова ниски цени, че никой няма да ги приеме, но достатъчно високи, за да си мислят, че още сме в играта.

— Защо? — попита Кроули.

— Защото всеки ден в Крондор ще пристигат огромни количества зърно. Само „Джейкъби и синове“ са осигурили шейсет каруци.

Той погледна една от офертите, оставени на масата пред тях.

— Ще бъдат доставени на пристанището след четиридесет и девет дни. Всеки изминал ден, всеки час, който собственикът на това зърно губи, без да е намерил съответния купувач, повишава тревогата и напрежението му. Защото ако зърното пристигне в Крондор преди да има опции за цялото количество, то ще трябва да се складира на пристанището. Възможно е притежателят на зърното да се изкуши да продава на нашата цена, като се надява все пак да ни разори.

— Как ще се справим с това? — попита Хюм.

— Просто купуваме всеки договор в Крондор. За цялото зърно, пристигнало дотогава в града. И ще притежаваме всяка крина жито от тук до Илит. След това ще сме в състояние да превозим с кораби висококачественото зърно до Свободните градове и Далечния бряг, ще си възвърнем вложенията и ще реализираме печалба.

— А какво ще правим със зърното от Кеш? — попита Мастерсън.

— Ще го продадем на фермерите за храна на животните, на армията, навсякъде, където има желаещи. Ако можем да приключим без загуби с това зърно, тогава останалото ще ни направи наистина богати. Двайсет към едно, трийсет към едно — можем да си възвърнем инвестициите до сто към едно.

Мастерсън грабна едно перо и бързо започна да пресмята.

— Ако предвижданията ни са правилни, имаме нужда от около двеста хиляди жълтици. Трябва да привлечем още партньори. Потърсете още сега.

Кроули и Хюм бързо излязоха, а възрастният мъж се обърна към Ру.

— Надявам се, че си на прав път, Рупърт.

— Каква цена ни трябва, за да превърнем нашето предложение в единствено възможното?

— Ако зърното беше свободно — засмя се Джеръм Мастерсън, — не бих казал, че може да се говори за „единствено възможно“. Трябва да складираме зърното и ако липсата в Свободните градове не се появи навреме, ще трябва да караме каруци за фирмата „Джейкъби и синове“, преди да сме се усетили.

— Преди това ще отпътувам към ада — каза Ру.

Мастерсън повика един келнер и му каза:

— Донеси ми от специалния коняк и две чаши. — Обърна се към Ру и въздъхна. — Сега ще чакаме.

Ру отпи от коняка и откри, че питието е чудесно.

Мастерсън се вгледа в купчината оферти на масата и се смръщи.

— Какво има? — попита Ру.

— В това няма особен смисъл. Мисля, че това е грешка. Предлагат ни един и същ договор по два пъти, от една и съща групировка.

После кимна.

— А, да, схванах. Лесно е да се открие къде греша. Двете групировки са различни, но много си приличат.

— За какво точно говориш? — попита Ру, като обърна глава, сякаш се вслушваше в нещо.

— Казах, че просто едната фирма прилича доста на другата — повтори възрастният търговец, като сочеше двете бележки.

— Защо?

— Има разлика само в един от инвеститорите.

— Защо биха прибягвали към това?

— Защото са алчни — въздъхна Мастерсън. — Понякога хората предлагат договори, които нямат намерение да изпълнят. Убедени са, че сделката ще се провали. Ако ни вземат парите сега и ние фалираме, когато дойде време за изпълнение на договора, само ще вдигат рамене. „На кого да се достави зърното?“, ще попитат тогава. — Той вдигна рамене. — Може би вече се разпространява слух, че сме в затруднение.

— Затруднение — повтори Ру. После му хрумна нова мисъл и той внезапно каза: — Джеръм, измислих го!

— Какво? — попита Мастерсън.

— Знам не само как да обърнем това в наша полза и да спечелим, но и да разорим тези, които се опитват да ни докарат до фалит. — Усети се, че говори малко надуто, и допълни: — Е, ако не ги разорим, поне ще им създадем доста затруднения.

Усмихна се хитро.

— Знам начин да изкараме сигурна печалба от този зърнен бизнес. — Той погледна Мастерсън в очите. — Дори и да няма недостиг в Свободните градове.

Мастерсън се превърна целия в слух, но Ру добави само:

— Гарантирам за това.

14.

ИЗНЕНАДА

Конникът дръпна юздите.

Фермерите, прибиращи се след жътва, се изненадаха, когато той препусна към тях, и без да кажат дума, се пръснаха и зачакаха, защото макар да бе мирно време, конникът очевидно беше въоръжен, а не се знаеше какво може да се очаква от непознати.

Ездачът свали шапката си и се видя, че е младолик мъж, почти момче, с къдрава кестенява коса. Той се усмихна и ги поздрави.

Фермерите отвърнаха на поздрава с нещо подобно на сумтене и пак тръгнаха по пътя си — бяха уморени и нямаха излишно време за бърборене с някой очевидно скучаещ благороднически син, излязъл на вечерна езда.

— Как върви жътвата? — попита конникът.

— Добре — отвърна един от селяните.

— Вече определихте ли цената? — отново запита младежът.

При този въпрос всички фермери спряха. Младежът говореше за две неща, от които тия хора се интересуваха най-много: зърното и парите.

— Не още — отвърна същият фермер. — Посредниците от Крондор и Илит ще бъдат тук чак след две или три седмици.

— Колко искате за зърното? — попита отново младежът.

Внезапно селяните замълчаха и почнаха да се споглеждат. Един се обади:

— Не ми приличаш на търговците, който съм виждал. Да не си син на мелничар?

— Малко трудно ще ми е — засмя се младокът. — Дядо ми навремето е бил крадец, ако казва истината. А баща ми… служи на херцога на Крондор.

— Защо тогава се интересуваш? — попита друг фермер.

— Представям човек, който търси да закупи пшеница, но се затруднява да предложи цена.

Отговорът накара селяните да зашушукат. След минута мъжът, който се бе обадил пръв, каза:

— Това не е редно. Още не сме съвсем сигурни в добива.

Младежът ги изгледа подред. Накрая посочи един мъж и го запита:

— Откога обработваш земята си?

— Цял живот — дойде отговорът. — Преди мен баща ми работеше земите ни.

— Тогава значи знаеш с точност до една крина колко зърно ще има в година като тази, нали?

— Ами, да си кажа истината, знам — отвърна мъжът.

— Всички можете да кажете, нали? — рече младият човек. — Имам едно предложение. Определете цената сега и ще ви бъде платено незабавно. След жътвата ще пренесем стоката.

— Да ни се плати веднага? — Фермерите изглеждаха поразени.

— Да.

Внезапно всички започнаха да казват цените си — толкова високо и толкова бързо, че конникът не можа да разбере нищо.

— Чакайте! — каза той и вдигна ръка.

Слезе от коня, подаде поводите на един фермер и извади перо и лист. След всяко постигнато споразумение за цената и количеството ги караше да поставят своя отличителен знак и им броеше уговорените златни монети.

Когато конникът си тръгна, фермерите не можеха да повярват на щастието си. Макар че цената не беше възможно най-добрата, сделката беше почтена и те разполагаха с парите си предварително.

Даш препусна на север. Гърбът и раменете го боляха.

Беше посетил вече дузина села като това през последните три дни и знаеше, че Дънкан, Ру и Луис правят същото. Даваше си сметка, че ако препуска здраво, ще стигне последното селище преди Сарт чак след мръкване, което означаваше, че след известни пазарлъци с местните хора ще може да изпрати съобщение за Ру чрез Джон Винси и да прекара една спокойна нощ в някой хан преди да се върне в Крондор на другия ден.

Пришпори кобилата си и тя пое в уморен тръс. Слънцето клонеше на запад.

В края на седмицата четиримата уморени конници се завърнаха в Крондор и се срещнаха в склада на Ру.

— Ако има зърно оттук до Сарт, което не е наше, сигурно е скрито в торбата за зоб на някой кон — ухили се доволно Даш.

— Същото е и оттук до Далечните земи — обади се Луис.

— Не знам дали съм закупил всичкото зърно на път към Долината — каза Дънкан, — но изразходвах всичкото злато, което ми дадохте.

И подаде на братовчед си списъка на фермите и цените.

— Почти същото направих и аз към планините — каза Ру. — Погледна сметките и допълни: — Ако това не проработи, сигурно ще трябва да станем наемници.

— Има и други възможности — каза Даш и с усмивка добави: — Надявам се.

— Трябва да ида у дома да се преоблека — каза Ру. — Довечера съм на вечеря при Джейкъб Истърбрук.

Даш и Дънкан се спогледаха. Лицето на Дънкан остана непроницаемо, но Даш продължи да се хили.

— Мислиш ли, че Силвия ще бъде там? — попита Язон.

— Разчитам на това — усмихна се Ру.

Луис се понамръщи, но не каза нищо.

Ру забърза за вкъщи. Намери Карли във всекидневната да люлее бебето и да му пее. Ру спря за миг на прага, после тихо влезе.

— Беше нещо неспокойна — прошепна Карли. Ру я целуна по бузата. — Добре ли вървят нещата ти?

— Ще узнаем до седмица.

— Бих искала да ми разкажеш, докато вечеряме. Тя може да поспи малко и сама.

— Страшно напрегнато е — каза Ру и се изчерви. — Пропуснах да ти кажа, че тази вечер трябва да изляза. Съжалявам.

— Но ти току-що се прибра — каза Карли.

— Знам, но е много важно. Във връзка с търговията.

— Официална вечеря? — попита съпругата му.

Умората, тревогата и нетърпението на Ру да види час по-скоро Силвия Истърбрук се сляха и го накараха да отвърне по-остро, отколкото възнамеряваше.

— Да! Търговия по нощно време! Ще вечерям с един от най-значителните инвеститори в Кралството!

Абигейл се събуди и се разплака. В очите на Карли проблесна яд, но тя се овладя и шепнешком каза само:

— Тихо. Събудихме дъщеря ти.

— Съжалявам. — Ру махна с ръка. — Оправи се с нея. Трябва да се измия и да се преоблека.

Обърна се и викна:

— Мари! Вана с гореща вода!

Викът му накара бебето да зареве още по-силно. Лицето на Карли беше неподвижна маска, но очите й не изпускаха съпруга й, който изчезна по стълбите нагоре, за да се подготви за вечерните си ангажименти.

Ру бързаше и въпреки банята беше потен под новите си дрехи. Спря за момент пред прага на Истърбрук. „Трябваше да наема карета, вместо да яздя дотук“ — помисли си. Вместо да се появи на прага на Истърбрук спокоен и отпуснат, бе останал почти без дъх.

Почука и почти незабавно малката врата, изрязана в голямата предна порта на къщата, се отвори и един прислужник подаде глава навън.

— Да?

— Аз съм Рупърт Ейвъри. Поканен съм на вечеря от господин Истърбрук — отвърна Ру.

— Да, сър — каза слугата, изчезна през малката врата и след момент високата порта се разтвори широко.

Ру влезе с коня си във владенията на Истърбрукови и бе истински впечатлен. Къщата беше разположена на хълм в източния край на града, достатъчно високо над съседните постройки, което я превръщаше почти в имение, макар че Ру трябваше да язди само половин час през града. Високата каменна стена криеше дома на големия търговец и отвън се виждаше само някаква куличка или нещо подобно.

Сега Ру можа да установи, че кулата е всъщност солидна наблюдателна платформа със заострен връх и с прозорци, през които можеше да се гледа и в четирите посоки. Зачуди се защо е притрябвала тази наблюдателница, но после си даде сметка, че това е превъзходно място за проследяване на идващите и потеглящи фургони и кервани, и корабите в пристанището. Такива кули имаха и кервансараите в югоизточната част.

Бяха изгрели двете луни и на тяхната светлина Ру мярна някакъв блясък и се усмихна, докато слизаше от коня и подаваше поводите на прислужника. Истърбрук сигурно разполагаше с някое от хитроумните стъклени приспособления, с които се виждаше надалеч.

Иначе къщата беше такава, каквато беше очаквал. Двуетажна, разположена на голяма площ, но в никакъв случай не и пищна. Имаше обширна градина и Ру усети аромата на цветята. В няколко прозореца се виждаше светлина. Зад тях се долавяше движение на хора.

Ру почука на вратата и тя се отвори. Очакваше да види някой слуга и остана почти без дъх, когато пред него застана самата Силвия Истърбрук.

— Господин Ейвъри? — каза тя с усмивка, която накара стомахът му болезнено да се присвие.

Носеше дълбоко изрязана дълга рокля, която показваше, че не е толкова слаба, колкото Ру си бе мислил. Десенът на тъканта беше бледосин, за да подчертае цвета на очите й.

Носеше огърлица от диаманти и никакво друго украшение. Ру можа да каже само „здравейте“ и вдървено пристъпи напред.

— Мога ли да взема наметката ви? — попита тя.

Ру се забави, като се опитваше да развърже връзката на новото си наметало. Накрая успя.

— Татко ви очаква в личния си кабинет. Към хола и после наляво — каза тя и му посочи пътя. — Ще закача дрехата ви и ще отида да видя какво става с вечерята.

Ру я изгледа как изчезна зад една врата вдясно и се насили да поеме дълбоко дъх. Бе опиянен от вида на момичето, но все пак си даваше сметка, че предстоящият разговор с баща й е опасен.

Закрачи към хола, погледна през две врати към скромните стаи с единични легла, маси и нощни шкафове. Дали не бяха помещенията за слугите?

Стигна до голяма врата в края на хола, която едва се виждаше в полутъмното помещение — само един свещник, поставен на масата в средата на просторното помещение, осветяваше пътя му. Отвътре се чу глас:

— Влезте, моля.

Ру отвори голямата врата и пристъпи напред. Джейкъб Истърбрук се надигаше иззад огромно бюро в стаята, която Ру можеше да определи само като библиотека. В двореца на принца веднъж беше виждал помещение с толкова книги и сега се учуди, че някой извън кралския двор също притежава такова нещо.

Стаята се осветяваше от два свещника — един на бюрото на Истърбрук и другият — до наклонен чин за четене до стената срещу вратата. Само два кръга светлина в иначе тъмното книжно хранилище.

Ру приближи към бюрото и забеляза в полумрака до стената още една фигура. После видя, че всъщност са двама души. Те направиха крачка напред и Ру несъзнателно посегна към хълбока си, където обикновено висеше камата му.

— Хайде стига — каза Истърбрук, като че ли усмиряваше деца. Към светлината пристъпи Тим Джейкъби и един по-млад мъж, който доста му приличаше и можеше да бъде само брат му.

— Господин Ейвъри, вярвам, че вече сте се срещали с Тимъти Джейкъби. Другият господин е брат му — Рандолф. — Той погледна към вратата. — Току-що се готвеха да си тръгнат.

Ру стоеше неподвижно, готов за отбрана. Тим не каза нищо, но брат му се обади:

— Приятно ми е, господин Ейвъри.

— И на мен, господин Джейкъби — отвърна Ру. Нито един от младите мъже не протегна ръка за поздрав.

Двамата братя тръгнаха към вратата. Тим поспря и каза през рамо:

— Ще държим връзка, Джейкъб.

— Надявам се, Тимъти — любезно отвърна Истърбрук. — Предай поздравите ми на баща си.

— Непременно — сухо отвърна Тим.

— Трябваше ни повечко време, за да завършим деловия си разговор, отколкото предполагах — обясни възрастният мъж. — Съжалявам, че присъствието им тук ви разтревожи.

— Беше малко неочаквано — отвърна Ру.

— Седнете — каза Истърбрук и посочи на Ру елегантен стол от другата страна на широкото бюро. — Имаме малко време, докато Силвия ни покани за вечеря.

— Поразучих някои неща за вас, млади Ейвъри — продължи Истърбрук, отпусна се на креслото си и скръсти ръце върху корема си. Ру никога не го бе виждал без шапка и сега забеляза, че е плешив, а оредяващата посивяла коса се спуска назад към яката му. Имаше дълги рунтави бакенбарди, но иначе беше гладко избръснат. На лицето му се изписа весело любопитство.

— Вашата идея да доставяте наливно вино в бъчонки от Даркмоор заслужава похвала. Мисля, че в това начинание има бъдеще. Лошо е станало, че сте се спречкали с Шегаджиите. Ако знаех за вас, щях да се опитам да спестя както вашите загуби, така и живота на Сам Танерсън.

— Впечатлен съм, че знаете нещата в подробности — каза Ру.

— Информацията е ценно нещо, — махна небрежно Истърбрук, — но до нея се стига лесно, ако имаш източници.

После се наведе напред и допълни:

— Запомнете това: от всичките стоки, с които търгуват хората, информацията е най-ценната.

Ру кимна. Не беше съвсем сигурен какво иска да му намекне възрастният мъж, но все пак реши, че това не е спор или разговор, а по-скоро лекция.

— Сега, повтарям отново, надявам се вие и Тим Джейкъби да забравите старите си несъгласия, колкото и дълбоки да са чувствата ви, защото може би ще разберете, че трудно се прави бизнес с двама мъже, които всеки момент са готови да се избият.

— Не бях предупреден, че ще водим делови разговори — сдържано каза Ру.

Истърбрук се усмихна, но в усмивката му нямаше нищо приятелско.

— Мисля, че съдбата е благосклонна към вас, Ейвъри. Напреднали сте забележително, и то доста бързо. Сватбата с дъщерята на Хелмут Гриндъл ви е дала парични възможности, на които доста ваши връстници биха завидели, но сте напреднали далеч над тези рамки. Бащата на господин Джейкъби беше много ядосан, че именно вашата фирма е получила договора за пренасяне на стоки в двореца; той си мислеше, че неговата фирма е логичният избор в това отношение. Освен това сте го порязали лошо на два пъти, струва ми се, в областта на не толкова почтената търговия.

— Въпреки младостта си, господин Истърбрук — насили се да се усмихне Ру, — аз съм научил едно — никога да не признавам нищо.

Истърбрук се засмя и този път в тона му се долавяше искрено одобрение.

— Добре казано — въздъхна той. — Както и да е, надявам се, че в бъдеще ще успеем да работим в мир и съгласие.

— Имам да си връщам дълг, господин Истърбрук — рече младият човек. — Но вие нямате нищо общо с това.

— Да, засега нямам — каза Истърбрук.

На вратата се почука и надникна Силвия.

— Вечерята е сервирана.

— Не трябва да караме домакинята да чака, нали? — каза Истърбрук.

Ру поклати глава, но не каза нищо. Последва домакина към вратата. Истърбрук любезно му даде път. Ру тръгна след Силвия през огромния хол и когато стигнаха отново до преддверието, където беше главният вход на къщата, още веднъж установи колко очарователно играят светлините на свещниците върху златистата й коса.

Стигнаха до трапезарията. Сърцето му заби учестено, когато се насочваха към масата. Настаниха го в един стол с висока облегалка, като домакинът му беше отляво, а Силвия — срещу него. До тях имаше места за още седем души.

— Никога не съм виждал подобна стая — каза Ру.

— Това е една идея — отвърна Истърбрук, — която открих в описанието на трапезарията в далечен двор в едно от кралствата, някъде в края на Кешийската конфедерация. Кралят им предпочитал интимните вечери пред обичайния дворцов хаос и настоявал да седне в средата на масата, което означава на два стола през вас отдясно, а всички останали се нареждали покрай него от двете му страни, така че да може да разговаря спокойно с всеки от присъстващите.

— Свикнали сме с тази голяма маса — обади се Силвия, — макар че понякога се налага да викаш, за да може да те чуе седящият срещу теб.

— Харесва ми — усмихна се Ру. И си обеща, че непременно ще има същата маса. Но осъзна, че в малката му къща няма достатъчно място за такава обемиста мебел.

После се замисли за хазартната игра, която бе започнал с партньорите си, и осъзна, че ако спечели, ще е в състояние да си построи къща, която ще може да се сравнява с тази. Отпъди мисълта какво можеше да стане, ако не успееха.

Разговорът вървеше бързо и Ру не беше в състояние да си спомни и половината от това, което беше казал. Нощта напредваше и той упорито се мъчеше да не се зазяпва в Силвия, но не можеше да устои на изкушението. Тя привличаше очите му като магнит. Към края на вечерята бе запомнил чертите й завинаги, като че ли бяха някаква скъпоценна и съкровена карта. Познаваше всяка извивка на грациозния й врат, овала на устните й, леката неправилност на единия й преден зъб — единственото петънце в зашеметяващата й красота.

На вратата, докато той пожелаваше на домакините лека нощ, Силвия хвана ръката му, стисна я здраво и я придърпа така, че дланта му докосна леко гърдите й.

— Беше чудесно, господин Ейвъри. Надявам се да ни посетите отново, и то скоро.

Ру почти заекваше, докато обещаваше, че ще се обади пак. После яхна коня си и се насочи към голямата порта. Можеше само да се чуди на вълшебното чувство, което го изпълваше, и беше поразен да разбере — по редица дребни признаци, че Силвия Истърбрук намира компанията му за приятна.

Силвия изчака вратата да се затвори, после се обърна към баща си и попита:

— Какво мислиш?

— Един много обещаващ млад човек — отвърна Джейкъб Истърбрук.

— Определено не е привлекателен, макар че в него се долавя сила и дух, които са доста чаровни на фона на глупавата му физиономия — каза тя. — А и ръцете му са изненадващо здрави.

Тя почука по зъбите си с нокът.

— Тези жилави младежи разполагат с голяма… сила и енергия.

— Силвия — озъби се баща й, — знаеш, че не харесвам такива разговори.

Тя се плъзна покрай него и тръгна към спалнята си.

— Татко — подхвърли тя от стъпалата, — знаеш каква съм. Ти си ме възпитал такава. — Усмихна се лукаво. — Смяташ ли да го убиеш?

— Надявам се, че не — отвърна Истърбрук. — Много е жизнен и от някои неща, които чух за войнишкия му живот, има способността да оцелява. Би бил по-добър за съюзник, отколкото за противник.

— Но това все още не ти пречи да се опитваш да го разориш.

— Да разориш някого — каза баща й и тръгна към библиотеката — не е равносилно на това да го убиеш. Ако се разори с тази зърнена спекулация, бих могъл да му предложа, място в някоя от моите фирми. Тогава няма да се безпокоя за издигането на още един конкурент, а ще разполагам с ценен сътрудник.

Силвия изчезна на горния етаж, а Джейкъб влезе в библиотеката и каза на глас:

— Освен това, ако потрябва, винаги мога да накарам Тим Джейкъби да го ликвидира.

Ру сръбваше от чашката с кафе. Това беше петото или шестото му за деня — вече пиеше кафе по-скоро по навик, отколкото за удоволствие.

Даш дотича по стълбите до масата, където Ру седеше с партньорите си, и каза:

— Има съобщение за вас.

И подаде на Ру една бележка. Купувачът на скъпоценности в Саладор беше предложил цена, по-ниска от тази, на която Ру се надяваше, но не и толкова лоша, че да го накара да търси нова, по-добра сделка. Ру бързо пресметна и каза:

— Отговор по бърз ездач. Да изпрати незабавно златото, после ще получи стоката.

— Дънкан съобщава за някакво вълнение сред хората по кръчмите — добави Даш. — Нощес някакъв пиян мелничар разправял, че нямало какво да мели, защото фермерите не носели нищо в града.

— Дръж ме в течение — кимна Ру.

— Започва се — обърна се към партньорите си младият търговец, когато Даш побягна обратно.

Мастерсън кимна, повика един келнер, надраска една бележка и му я подаде.

— Занеси това до първия етаж. За господин Аместед.

— Какво правите? — попита Ру.

— Сега сме длъжници — каза Мастерсън — и за да се освободим, трябва да заплатим шестстотин хиляди жълтици — стойността на зърнените опции. Ние извършихме най-голямата покупка на едро на зърно в историята… на света!

Прокара ръка по лицето си.

— Съмнявам се, че има зрънце жито между Малаково средище и Далечния бряг, което през следващите две седмици да не се появи пред вратите на града на наше име. Дано сме обмислили нещата добре, Ру.

— Никой от вас — усмихна се младият мъж — не би се съгласил с моя план, ако не беше сигурен, че ще проработи. — Той посочи с пръст към долния етаж на общата зала. — Ясно ми е едно, Джеръм. Всеки човек тук е гадно алчно копеле, и ние не правим изключение.

— В това има повече истина, отколкото в каквото и да е друго, Ру — разсмя се Мастерсън и се наведе напред. — Да ти кажа право, когато бяха малък, режех кесиите на хората, за да преживявам. Получих възможност да вляза в правия път и го направих в армията по време на Голямото въстание. Бях още почти момче, но като всеки служил в армията, получих кралска прошка. Реших да се посветя на честен бизнес и открих, че разликата между почтената търговия и непочтената кражба е в начина, по който постигаш целта си. — Той се облегна в креслото си. — О, не взимам всичко, което притежават другите, и ако работим добре заедно, ще натрупаме пари, но понякога това ми се струва също толкова нечестно, колкото и да отмъкнеш някому кесията и да побегнеш през пазара.

— Къде стигнахме с цените? — попита Ру.

— Вдигаме постепенно до три сребърни монети за двайсет крини срещу шестпроцентова гаранция.

— Омръзна ми да пресмятам — каза младежът. — Колко ще изкараме при това положение?

— Нямам представа — отговори Мастерсън. — Все още зависим много от купувачите от Свободните градове, за да започнат да се вдигат цените.

— Надявам се, че няма да се забавят повече от няколко дни — каза Ру. — Трябва да закупим още малко евтини опции. Дънкан съобщава, че започва да се носи мълва, че зърното от далечните ферми не пристига. След няколко дни никой няма да предлага оферти. Трябва да свършим с това днес, най-късно утре.

— Нямам пукната пара и съм вложил всичко, което притежавам, като залог при лихварите — каза Мастерсън. После се засмя. — Би трябвало да съм изплашен до смърт, но истината е, че не съм се чувствал така щастлив от времето, когато бях момче и тичах през града, а градската стража ме гонеше по петите!

— Разбирам какво искаш да кажеш — рече Ру. — Това е като… да заложиш живота си на едно хвърляне на заровете.

— Никога не съм се интересувал от зарове — отвърна Мастерсън. — Винаги съм предпочитал картите. Лин-лан или покийр. Ти срещу другите на масата.

— Очаквам да пристигне злато от Саладор — каза Ру. — Още десет хиляди златни монети, ако ни потрябват.

— Ще ни потрябват — каза Хюм, който току-що се бе появил. — Толкова сме се охарчили, че нямаме дребни да си платим кафетата. — После добави тихо: — Може да се наложи всички да бягаме бързо.

— Не мисля — засмя се Ру. — Надявам се, че всяка минута ще чуем това, което се надяваме и чакаме да се случи…

След няколко минути се появи келнер с две бележки. Мастерсън отвори първата и рече:

— Това е съгласието на Аместед. Ще участва с десет хиляди. Просто много му се иска да знае какво правим.

— Какво означава това? — попита Кроули, който тъкмо сядаше. — Какво каза за Аместед?

— И той участва — каза Мастерсън.

— А другата бележка? — полюбопитства Ру.

— Предложение — каза възрастният търговец доволно. — Едно сдружение ни предлага шейсет хиляди крини по сребърник за три крини, гарантирани с десетпроцентова опция.

— Това са те! — Ру удари с длан по масата. — Сигурен съм. Алчните копелета не можаха да устоят. Паднаха ни в ръцете.

— Не съвсем — каза Мастерсън. — Нямаме достатъчно злато.

— Колко не ни стига? — изръмжа Ру.

— Бихме могли да използваме тези десет хиляди жълтици, които очакваш от Саладор.

— Достатъчни ли са?

— Почти — каза Мастерсън. — И все пак няма да ни стигнат две хиляди.

— Трябва да изляза — каза Ру и стана. — Имам нещо предвид.

Слезе по стълбите в общата зала, излезе навън и видя, че улиците са относително спокойни. Зърна къщата, където бе скрил топчето скъпа коприна, с което бе започнал кариерата си, и пресече улицата, като избягваше локвите. Предната нощ бе валяло силно, което донякъде обясняваше слабото движение из града.

Стигна до вратата на изоставената къща и забеляза, че никой не е сменил счупените панти. Вътре нямаше нищо ценно за крадене — но къщата може би беше надеждно укритие.

Разходи се из нея и отново усети, че мястото го привлича по някакъв необясним начин. Не бе казал нищо на Карли, но когато забогатееше, възнамеряваше да купи този дом. Привличаше го да има къща близо до кафене „Барет“, защото вече бе решил, че транспортната фирма ще бъде сърцето на неговата бизнес империя, но ще е само част от многобройните му начинания.

Търгуването в „Барет“ беше нещо, което не бе изпитвал никога досега; беше страшна комарджийска игра, която никой войник, загубил цялата си заплата на зарове в някоя долнопробна пивница, не би могъл и да си представи. Беше опияняващо и Ру се замайваше от откриващите се възможности.

Седя в къщата дълго, заслушан в звуците на града и шума на дъжда — отново бе почнало да вали. Постепенно светлината на деня угасваше. Когато реши да си тръгне, почти се бе свечерило.

Даш го чакаше в кафенето.

— Луис съобщава, че първият товар зърно пристига. В едно от селата от района на Далечните земи са ожънали по-рано.

— Има ли място в склада ни?

— Трудно. Само ако извадим всичко на двора или на улицата.

— Може да стане зле — каза Ру. — Нямаме средства, за да плащаме складовете на пристанището, а още нито един кораб не е пристигнал от Свободните градове.

— Пристигна — спокойно каза Даш.

— Какво? — почти извика Ру.

— Видях един търговец, който товареше днес на обяд. Търся ви от часове, за да ви съобщя новината.

— Тогава да тръгваме бързо!

И почти затича към пристанището. Даш го следваше плътно. Когато стигнаха кея, Ру попита:

— Къде е корабът?

— Ето там — каза Даш и посочи.

— Собственикът би трябвало да е в митницата — каза Ру. — Хайде!

В митницата намериха един муден чиновник, който проверяваше някакви документи. Двама изнервени мъже го чакаха прави.

— Тук ли е собственикът на кораба от Свободните градове? — попита Ру още от вратата.

— Какво? — вдигна глава чиновникът.

— Аз съм — каза единият от двамата мъже. — Все още съм тук и чакам тази дървена глава да подпише документите, за да мога да предам товара на купувача.

И посочи човека до себе си.

— Имам товар за Свободните градове, ако още нямате заявки от Крондор — бързо каза Ру.

— Съжалявам, момче — каза капитанът, — но вече съм ангажиран. Имам кредитни писма и разрешение да застраховам товара. Моят работодател се е погрижил предварително. — Но добави тихо: — Ако е нещо дребно, бих могъл да го скътам някъде в трюма, но ми е наредено да напълня кораба със зърно и да се връщам с максимална бързина.

— Със зърно ли? — ухили се Ру.

— Точно така, младежо. Трябва да закупя висококачествена пшеница на прилична пазарна цена и да отплувам по най-бързия начин. — Той изпепели с поглед чиновника. — Ето защо бих искал да свърша тая работа колкото се може по-бързо, така че да пусна момчетата на брега. В морето са от три седмици, а тук ще останем само ден или два.

— С кого си се свързал за закупуване на пшеница? — попита Ру.

— Още с никого. Какво ти влиза това в работата?

— Капитане, забравих добрите обноски. — Ру му подаде ръка. — Извинете ме. Мога ли да ви се представя, както и моя съдружник?

Той се обърна към Даш и допълни.

— Това е съдружникът ми Дашел Джеймсън, внук на херцога на Крондор.

И постави ръка на гърдите си. Другите двама направиха същото при споменаването на името на херцога.

— А аз съм Рупърт Ейвъри от Асоциацията на зърнотърговците в Крондор.

После, неспособен да се въздържа, мина направо към въпроса.

— Колко зърно ви трябва?

— Толкова, колкото да се напълни един кораб, господин Ейвъри.

— Това, което пристига днес, достатъчно ли е, за да напълни трюма му? — обърна се Ру към Даш.

— Мисля, че да — отговори младежът.

— Добре — каза Ру. — Сега относно цената. Какво предлагате?

— Разполагате със зърното тук, в Крондор? — запита капитанът.

— Да. Мога да го докарам на пристанището утре рано сутринта.

Капитанът го изгледа пресметливо. Ру знаеше какво си мисли. Можеше да грабне пшеницата преди да се е разпространила мълвата за острия недостиг и да изкара толкова добра печалба за собственика на кораба, че би могъл заради това да накара екипажа да се откаже от слизане на брега.

— Предлагам две сребърни монети от средна тежина — обичайния размер на монетите, приемани при търговията със Свободните градове — за шест крини зърно, доставени на пристанището утре сутринта.

— Искам една за две крини — каза Ру.

— Три сребърника за осем — каза на свой ред капитанът.

— Предлагам — рече Ру — по сребърна монета и една медна за две крини.

— Чакай малко! — избухна капитанът. — Току-що предложи цена от една сребърна монета. Защо сега я вдигаш?

— Защото така — отвърна Ру. — След минута ще я вдигна още.

Наведе се към събеседника си и съвсем тихо добави:

— Заради скакалците.

Лицето на капитана пламна. Той се огледа втрещено, после протегна ръка и каза:

— Дадено! Една сребърна и една медна за две крини, натоварени при първи зори.

Ру се обърна, сложи ръка на рамото на Даш и докато излизаха от митницата, каза:

— Да идем да поработим.

Рано в зори каруците се подредиха на пристана и разтовариха зърното в лодките, които го откарваха до кораба. Капитанът и Ру стояха и сравняваха сметките си, докато хамалите нарамваха чувалите със зърно и ги отнасяха по скърцащите дървени мостчета до лодките.

Към обяд бройките бяха сметнати и двамата мъже свериха числата си. Ру знаеше, че капитанът нарочно бе изброил дванайсет крини по-малко. На стойност това беше някъде по-малко от половин жълтица и Ру си помисли, че би могъл да достави това удоволствие на капитана.

— Приемам вашите изчисления, капитане.

Чужденецът махна на един от своите матроси, който донесе сандъче, от което той измъкна торбичките със злато. Позволи на Ру да провери съдържанието на всяка. Плащането приключи и Ру подаде златото на Дънкан, който бе застанал наблизо с друго сандъче, с което щеше да отнесе сумата в счетоводната къща, където Ру имаше открита сметка.

Подкараха празните каруци от пристана. Ру седна в първата до Дънкан. Почувства облекчение и възторг, какъвто не бе изпитвал никога през живота си.

— Планът ни проработи — каза той.

— Какво? — попита Дънкан.

Ру не можеше да се сдържа повече. Смя се дълго и силно, после извика радостно.

— Ще стана богаташ, братовчеде!

— Това е много добре за теб — сухо каза Дънкан.

Ру не забеляза, че в гласа му няма никакъв ентусиазъм.

В залата на кафенето цареше истински хаос. Мъжете крещяха и на няколко пъти келнерите трябваше да предотвратяват юмручни битки. Чуваше се и гласът на Маккелър:

— Господа, господа, успокойте се!

Един мъж се хвърли през масата срещу Ру. Бойната му подготовка му послужи и мъжът срещна само въздух там, където преди секунда стоеше младият мъж. Удари се тежко и главата му дрънна в един стол.

Като взимаше по две стъпала наведнъж, Ру намери двама келнери, които защитаваха горния етаж от онези, които нямаха право да се качват горе. Не че в горната галерия бе по-спокойно, но поне нямаше опити за спречквания.

Възрастни мъже бяха на прага да се разплачат или разпищят от притеснение. Ру разбута неколцина и видя разгневения Мастерсън.

— Не ме интересува какво казвате — изкрещя Мастерсън на двама, които се бяха навели над масата, с ръце, плътно опрени в полираната й повърхност. — Вие сте се подписали, значи доставяте зърното или плащате пазарната цена! Имате три дни!

Единият от мъжете изглеждаше разярен, но другият бе склонен да го удари на молба.

— Не мога. Моля ви. Трябва да продам всичко, което имам. Ще остана без пукната пара!

— Да сте мислили преди да ми продавате зърно, което не сте осигурили! — отвърна Мастерсън.

Ру го хвана за ръката и го дръпна встрани.

— Извинете ме, господа, ще се върнем след момент.

— Какво има? — запита Джеръм, все още много нервен.

Ру се опита да запази сериозна физиономия, но когато вече беше с гръб към останалите, се ухили победоносно.

— Колко?

— Дължат ни четиристотин хиляди крини зърно, а нямат нито една — каза Мастерсън. После внезапно разбра на кого говори и се разкикоти, като след миг прикри с ръка устата си и се престори, че кашля. — Мийни не ме интересува, нито пък братовчед му Мийкс, който е същата стока. Все пак исках да ги поизпотя малко.

— Свързани ли са с Джейкъби? — тихо попита Ру.

— Доколкото знам, не — отвърна Джеръм. — Направих както поиска и проверих всяко сдружение или синдикат, в които смятах, че има участие Джейкъби, но тия не са между тях.

— Мислих по въпроса — каза Ру. — Можем да разпилеем на пух и прах всеки инвеститор в Крондор, но тогава няма да имаме с кого да въртим търговия. С какво се занимават тия двамата?

— Мийни има чудесна малка мелница, която управлява зле — каза Мастерсън, — а Мийкс — пекарна. Спекулират, но в умерени мащаби. — После прошушна: — Някой трябва да им е пуснал мухата, че ще има голяма криза. И двамата ми дадоха разписки на стойност два или три пъти по-голяма от всичко, което притежават.

— Добре — каза Ру. — Ако превърнем „Крондорските зърнотърговци“ в постоянен синдикат, бихме могли в бъдеще да имаме различни предприятия, които да ни носят злато. Какво ще кажеш да се спазарим за дялове в пекарна и мелница?

— Предложението не е лошо — каза Мастерсън и замислено потърка брадичката си. — Ти, аз, Кроули и Хюм трябва да седнем и да го обсъдим. Можем да пренебрегваме онези, които се присъединиха по-късно, но Кроули и Стенли Хюм са с нас от началото.

— Съгласен — каза Ру, обърна се, върна се до масата и каза:

— Господин Мийни?

По-ядосаният от двамата отвърна:

— Да?

— Доколкото разбирам, не разполагате със зърното, което сте договорили да ни доставите по предварително уточнената цена?

— Знаете, че нямам! — викна Мийни. — Някой е минал и е изкупил всяко зрънце пшеница оттук до Велики Кеш! Всички закупчици ми съобщиха, че в цялата провинция никъде не се продава зърно! Как да изпълним договорите си, като не можем да закупим нищо?

— Попаднали сте в много неблагоприятна обстановка — каза Ру.

Другият мъж, Мийкс, се намеси:

— Моля ви. Ако трябва да се издължим до определената дата, ще бъдем разорени. Имаме семейства!

— Ще обсъдим това, което казвате. — Ру се направи, че се замисля.

Едва го бе казал и Мийкс вече забъбри оживено:

— О, благодаря ви, сър! — От облекчение почти се просълзи.

— Ще го направите ли? — попита Мийни.

— При една разумна лихва бихме могли да се задоволим с активи като… — Ру погледна Мастерсън и прошепна: — Как му се казваше на това?

— Допълнителна гаранция.

— Да, допълнителна гаранция — каза Ру. — Пригответе списък на това, което притежавате, и елате тук на определената дата. Ще измислим нещо. Не можем да оставим семействата ви на улицата, нали?

Двамата излязоха и Ру се зае с хората, които бяха дошли преди договорените дати, за да искат по-дълъг срок, защото нямало пшеница за купуване. Прегледа бързо разписките, които Мастерсън бе оставил настрана, и запомни имената. Никой от тези мъже не бе дошъл да се срещне с тях.

В края на деня Ру, тримата му съдружници и Себастиан Лендер се отпуснаха уморени в креслата си.

— Господа — каза Ру, — предлагам да създадем постоянна компания.

— И защо? — попита Кроули.

— Според Джеръм ни трябва още доста време, за да завършим най-поразяващата спекулация в историята на Западните владения и на кафене „Барет“.

— Мисля, че това е разумно предложение — каза Лендер.

— Е, разбира се — каза Джеръм, — никой от нас не е очаквал, че нещата ще се развият така.

— Имам предвид — поде отново Ру, — че се справихме толкова добре, защото всички действувахме много бързо и отговорно. По-слаби мъже биха се огънали и побягнали.

Кроули не изглеждаше много уверен, но Хюм бе очевидно приятно изненадан от тези думи.

— Бил съм войник две ужасни години — продължи Ру — и разбрах, че е неоценимо богатство да имаш зад гърба си хора, на които може да се довериш.

Той ги изгледа подред.

— Вярвам на всички ви.

Кроули изглеждаше истински развълнуван.

— Предлагам — допълни Ру — да запазим нашето ново богатство обединено и да създадем компания с разнообразна дейност и с много различни клонове — такава, каквато не е съществувала досега.

Знаеше, че всъщност предлага ново обединение, което да съперничи на могъщия холдинг на Джейкъб Истърбрук.

— И ти ще станеш президент на новата компания, така ли? — попита Кроули. В гласа му имаше нотка на подозрение.

— Не — каза Ру. — Аз съм доста нов в тези неща и макар че си мисля, че имам усет към бизнеса, си давам сметка, че имахме и късмет.

Той се разсмя.

— Съмнявам се, че в близко време някой би подписал договор за зърно в Кралството, без предварително да е закупил пшеницата.

Другите се разсмяха искрено.

— Мислех си, че вие трябва да председателствате, Брандън — каза Ру. — За пръв път наричаше Кроули с малкото му име.

— Аз ли? — попита Кроули, очевидно изненадан.

— Ами… — Ру погледна Джеръм. — Господин Мастерсън и аз имаме, така да се каже, малко непредставителни биографии.

Мастерсън се засмя.

— И колкото и да уважавам господин Хюм, мисля, че вие сте по-старшият член. Вашата възраст и опит ще ни служат добре. Предлагам вие да председателствате, а господин Хюм би могъл да работи като втори служител в компанията. За мен е достатъчно да бъда един от четиримата съдружници. Извън фирмата ще се занимавам и със своя бизнес. Управлението на „Ейвъри и синове“ ми отнема доста време. Мисля, че всички ние бихме желали да работим и извън новата компания. Но да не забравяме, че ще се срещнем с много, наистина много мъже, които няма да са в състояние да изпълнят разписките и договорите, които са подписали с нас.

После преразказа разговора, който бе имал с Мастерсън, и предложението си към Мийкс и Мийни.

— Всичко това би могло да завърши като получим дялове в различни предприятия и търговски фирми, пръснати около Горчивото море. Поради тази причина, господа — обърна се той към всички, — предлагам днес да основем търговска и холдингова компания „Горчиво море“.

— Да ме вземат мътните, ако не си изгряваща звезда, Рупърт Ейвъри! — Мастерсън плесна с длан по масата. — Продължавам с теб.

— Аз също се присъединявам към вас и ще го сторя с удоволствие — каза Хюм.

— Председателстващ служител? — каза Брандън Кроули. — Добре, с вас съм.

— Господин Лендер — обърна се младият търговец към правника, — бихте ли били така любезен да подготвите документите по това споразумение?

— Ще ми бъде приятно, господин Ейвъри.

— Мисля, господа — каза Мастерсън и потри доволно ръце, — че е време за по едно питие. — И викна на келнера да донесе от специалния му личен коняк и пет чаши.

Всеки вдигна чашата си и Мастерсън каза:

— Пия за господин Рупърт Ейвъри, без чиято настойчивост и убеденост не само нямаше да бъдем сега толкова богати, но можеше и да просим по улиците.

— Не, моля ви — каза Ру. — Всеки от нас заслужава доверие. По-скоро бих предложил друг тост. — Той вдигна чашата си. — За търговска и холдингова компания „Горчиво море“!

15.

УКРЕПВАНЕ

Кръчмата беше претъпкана.

Въпреки шума петимата мъже говореха тихо. Един от тях се изплю — толкова беше разгневен.

— Мръсното копеле, задуши пазара и вървим към разорение. Казвахте, че това ще е лека работа. Имам сериозно участие в три различни синдиката и всички са застраховани с една и съща гаранция. Ако се провали дори единият, трябва да бягам от Крондор или да отида в затвора! Казвахте, че въобще няма да има неприятности! — Той посочи обвиняващо седналия срещу него.

Тимъти Джейкъби се наведе напред.

— Нищо не съм ти обещавал, де Вит. Казах, че имаш възможност да участваш в едно ликвидиране. Но никога не съм ти гарантирал нищо.

— Това са безсмислени разправии — каза третият. — Въпросът е какво ще правим сега?

— Смятам да се срещна с Истърбрук — отвърна Джейкъби и стана толкова рязко, че столът му падна назад и удари един пияница, заспал с глава на масата.

Пияният леко се размърда и Джейкъби хвърли бегъл поглед към него. Човекът бе почти в несвяст.

— Ще се видим пак тук след два часа. И ще ви донеса отговор.

Петимата станаха и напуснаха. След минута пияницата се изправи. Беше младеж на среден ръст и единственото забележително нещо бе косата му — много руса, почти бяла. Носеше ниско нахлупена плетена моряшка шапка. Той излезе след петимата, които току-що бяха напуснали помещението.

Щом стъпи на улицата, русокосият се огледа. Една фигура се отдели от мрака на близкия вход и изчака, докато той се приближи.

— Е? — попита Даш фалшивия пияница.

— Иди и кажи на твоя работодател, че е разбъркал гнездо на стършели. Съобщи му, че Тим Джейкъби отиде да говори с Джейкъб Истърбрук. Ще проследя Джейкъби и ще се опитам да чуя нещо от разговора му с едрата риба.

— Разбрано — каза Даш. — Добре поне че не трябваше да се качваш на покривите и да висиш надолу пред прозорците. Никога не си бил много добър в тая работа.

Джими се усмихна.

— Ти пък не беше много добър в джебчийството. — Улови брат си за ръката. — Сигурен ли си, че баща ни смята, че вечерям у вас?

— Няма проблеми. — Даш вдигна рамене. — Не се безпокой. Гледай само да не се оставиш да те убият, другото дядо ще оправи с татко. Винаги го е правил.

— Добре, тичай обратно. Тези ще се съберат пак след два часа. Ще трябва да се погрижиш някой да бъде вече в кръчмата, в случай че не мога да се върна преди Тим Джейкъби.

Даш хукна в мрака, а Джими се запъти към мястото, където беше скрит конят му. Яхна го и препусна към източната порта, като се оглеждаше да види дали някой не го е забелязал и дали не го преследва.

Излезе от градската порта, мерна силуета на Джейкъби напред по пътя, очертан в мрака от меката светлина на луната, и забави коня.

Когато стигна външната стена на имението на Истърбрук, се увери, че лесно ще проникне вътре. Излизането обаче може би щеше да е по-трудно.

Двамата с брат му бяха израснали в двореца в Риланон, където баща им Арута беше служил при дядо им, тогава херцог на Риланон. Арута — кръстен на покойния принц на Крондор — бе отгледан в много по-изискана обстановка от баща си, младия крадец, постъпил някога на служба при покровителя си принц Арута.

Но внуците бяха чували историите за дядо си Джеймс и когато бяха съответно на пет и седем години, дворецът беше постоянно тормозен от две момченца, които се катереха по стените, ходеха по покривите, разбиваха ключалки, промъкваха се на държавнически срещи и по всевъзможни други начини създаваха трудности далеч по-големи, отколкото се предполагаше за крехката им възраст.

Когато навършиха съответно единайсет и девет, баща им реши, че суровият живот край границата ще ги научи на някои неща. Така Джими и Даш бяха пратени в двора на Крудий, дом на херцог Маркъс, братовчед на краля.

Прекараха там близо две години и се върнаха в Риланон опърлени от слънцето, порасли и уверени в себе си. Бяха станали добри следотърсачи и ловци и напълно непоправими. През следващите пет години неколкократно ги изхвърляха от двореца, за да разберат колко щастливо си живеят сред елита на Кралството.

Всеки път младежите се уреждаха много добре, живееха си както си искат и използуваха уменията си, с които развличаха дворцовата прислуга, за да си осигуряват допълнителни средства. На два пъти дори подлудяваха Гилдията на крадците в Риланон и едва оцеляваха, за да разказват за това.

Последния път, когато бяха изпъдени от двореца, баща им тръгна да ги търси след три седмици и разбира се, откри, че събират приходите от един от най-мизерните бардаци до пристанището. Бяха го спечелили на карти.

Джими върза коня в гората край пътя, за да не го видят, ако Джейкъби си тръгне преди него. Изтича до портата и бързо се огледа. Намери две места за стъпване и едно за хващане и ловко се покачи на масивната дървена порта. Един слуга водеше коня на Джейкъби към конюшнята. Никой друг не се виждаше. Вратата на къщата хлопна и той реши, че Джейкъби вече е влязъл.

Спусна се в двора и с няколко скока се озова до стената на къщата. Стигна до ъгъла и се огледа. Не знаеше къде точно се намира библиотеката на Джейкъб — само бе чул от брат си Даш, че е на партерния етаж.

Тихо изруга, че не бе питал брат си за подробности. Е, добре, предварителната подготовка никога не беше била най-силната му страна.

Надникна подред в няколко прозореца и не забеляза никакво движение. Накрая се загледа в една сумрачна стая, където блещукаха два свещника; оттам се дочуваха гласове.

— Не идвай тук и не искай нищо от мен, Тимъти!

Джими се опита да надникне по-добре и бе възнаграден: Тимъти Джейкъби се бе навел над едно бюро срещу Джейкъб Истърбрук.

— Трябва ми злато! — викна Тимъти. — Много злато!

Истърбрук махна с ръка, като че ли отстраняваше неприятен мирис.

— И аз трябва да ти го дам, така ли?

— Поне на заем, по дяволите!

— Колко? — попита старият търговец.

— Държа документи за опции за повече от шейсет хиляди жълтици, Джейкъб. Не изпълня ли поръчките, ще загубя всичко, което имаме, освен ако до три дни не се появи някакво зърно на пазара.

— Ти имаш много повече от шейсет хиляди, Тимъти, много повече.

— Това не е цената! — отново викна Джейкъби. — Това е само неустойката, ако зърното не бъде доставено. Богове, в момента пшеницата е три сребърника за две крини и цената расте! Отникъде не идва нищо. Всеки мелничар от Кралството е в Крондор и търси посредници за зърно. Някой е изкупил цялата реколта и никъде не се предлага нищо.

— Какво стана с евтиното зърно, което трябваше да докарате от Кеш? — попита Истърбрук.

— Утре ще е тук, но това е по-малко от половината количество по договорите, които подписахме. Как можех да зная, когато застраховах зърното, че онази гадина и съдружниците му ще поръчат пет пъти повече? Вместо да го закопаем, ние го превърнахме в богаташ. Пазарната цена нарасна двойно в сравнение с опциите, които договорихме.

— Ставаш алчен, а това не е хубаво. — Джейкъб размаха пръст пред лицето на Тимъти. — Постъпил си много глупаво и това е най-лошото. Позволил си отвращението ти към Ру Ейвъри да замъгли преценките ти. И нещо повече, убил си невинен човек само защото е бил негов съдружник. Никой в Крондор никога не си е позволявал такова нещо.

— Невинен ли? — викна Джейкъби. — Попитай баща ми за Хелмут Гриндъл. Просто така се случи. Ейвъри ми беше отнел скъпа стока, а клиентите на тези стоки не прощават никому.

— Пак ли търгуваш с наркотици за Шегаджиите, Тим? — Възрастният търговец не можеше да скрие отвращението си. — На каквото си постлал — на това ще легнеш.

— Ще ми заемеш ли злато, или не? — попита Джейкъби.

— Колко?

— Ако пшеницата пристигне на пазара до два дни, мога да оцелея с шейсет хиляди златни монети. Това ще отърве де Вит и останалите, които се включиха, само защото ги накарах. Ако това не стане, няма да имаш достатъчно средства да спасиш фирмата ми. Де Вит няма да е единственият, който ще избяга от града, за да отърве затвора.

Той понижи глас и Джими едва успя да чуе предупреждението му.

— Но ако ме заловят, Джейкъб, има неща, които бих могъл да кажа, за да си осигуря по-лека присъда. Аз мога да изтърпя няколко години в затвора, но ти вече не си млад. Помисли върху това.

Истърбрук потъна в размисъл. Погледна към прозореца и Джими бързо се отдръпна. Дочу приближаващи се стъпки и се приведе колкото се може по-ниско в сенките.

— Мисля, че видях нещо — чу се гласът на Истърбрук.

— Привидяло ти се е — каза Тимъти.

Джими долови шумоленето на хартия.

— Вземи това писмо до моя счетоводител — каза Истърбрук. — Той ще уважи писменото нареждане. Но те предупреждавам, че ще държа баща ти отговорен, ако стане провал, и това ще разруши старото ни приятелство.

— Благодаря ти, Джейкъб — каза Джейкъби с леден тон.

Джими чу хлопване на врата и се зачуди с колко време разполага, за да прескочи стената: ако побързаше, можеше да стигне в града по-рано от Джейкъби.

Точно щеше да тръгне, когато чу и друг глас в библиотеката.

— Татко?

Надзърна за миг и забеляза поразително красива млада жена. Трябваше да признае, че Даш не е преувеличил красотата й. Можеше да разбере защо Ейвъри е запленен от нея, а също и братовчед му и младият Язон. Джими и брат му бяха израсли в кралския двор и много красиви жени им бяха обръщали внимание — нали бяха внуци на херцога на Риланон. Те се бяха възползвали от предимствата на това внимание и по отношение на жените и удоволствията, свързани с тях, имаха много повече опит и знания от връстниците си. Но в същото време бяха станали и доста придирчиви. Джими оцени Силвия Истърбрук като много опасно създание, като личност, способна да намери могъщи съюзници.

— Каква беше цялата тази шумотевица? — попита тя. — Тим пак ли е сглупил?

— Почти — отвърна баща й. — Изглежда, младият Ейвъри не само е успял да се спаси от опита на фамилията Джейкъби да го съсипе, но и е обърнал играта в своя полза. Трябваше да заема пари на Джейкъби, за да го спася от банкрут.

— Значи Тим ще се опита да убие Рупърт?

— Почти сигурно.

— Ще го допуснеш ли? — попита Силвия.

Джейкъб стана от бюрото си и отиде при дъщеря си.

— Мисля да стоя настрани. Това ме подсеща, че е хубаво да посетя родния си дом за седмица-две. Когато се върнем, нещата ще са приключили.

— Добре, татко. Но ако трябва да се убиват хора, направи го по-бързичко. Не обичам провинцията.

Джими се бе срещал с пресметливи жени в източните дворове, но очевидно Силвия Истърбрук беше от най-хладнокръвните, които бе виждал. Макар че искаше да чуе повече от разговора, младежът реши, че е добре да не дава голяма преднина на Тим. Запромъква се покрай стената, като се чудеше дали да направи добрина на Ейвъри и да го предупреди за Силвия Истърбрук. После си помисли колко е красива и колко непонятно е това, че Ейвъри се радва на вниманието на такава жена — и отхвърли идеята за предупреждението като безполезна.

В тъмното чу как конят на Тим Джейкъби пое по пътя и двукрилата порта се затвори след него. Джими се сниши, докато слугата се прибере в къщата, и щом входната врата се затвори, затича към стената и бързо я прескочи.

След няколко минути вече препускаше към града. Надяваше се, че Даш е в кръчмата, защото нямаше възможност да стигне там преди Джейкъби и да се преструва на пиян на съседна маса.

Джейкъб Истърбрук притвори вратата на кабинета и каза:

— Старият Фредерик не е добре със здравето и подозирам, че Тимъти скоро ще поеме управлението. За нас е по-добре той или Рупърт да бъдат премахнати от сцената, колкото се може по-бързо. В единия случай ще изчезне опасен млад човек, способен да се издигне до застрашаващо високо равнище, в другия — нестабилен съюзник, потенциално по-опасен дори и от съперник. И в двата случая ще имаме полза.

— Ако Ру убие Тим, какво печелиш? Той не е от партньорите ти и очевидно скоро ще заподозре участието ти в нещата, които се случиха през последните няколко месеца, така че едва ли ще бъде склонен да върти бизнес с теб.

— Ако Тим убие Ру, въпросът не заслужава обсъждане. Ако обаче той убие Тим, ще бъде млад мъж с огромно влияние и ще го накарам да помага на нашето дело. Надявам се на твоя чар, за да го склониш да си сътрудничим в бизнеса.

— Искаш да се оженя за него ли?

— Не, той вече е женен.

Тя се засмя — звук едновременно прекрасен и смразяващ.

— Ах, този хитрец! Никога не е споменавал, че има съпруга. Значи трябва да го съблазня и да му стана любовница?

— Но само ако Тим не го убие, дъще.

— Да, татко. Хайде ела да вечеряме.

Ру седеше неподвижно. Тим Джейкъби пристъпи напред и хвърли документите на масата.

Мастерсън се пресегна и ги взе.

— Това означава, че вече разполагате със зърното, така ли?

— Да — отвърна Джейкъби. Гневът му се бе превърнал в тъмна, студена ярост. — В града се появи посредник и осигурих това, което се изисква по договора.

Ру се помъчи да не се засмее. Беше накарал Луис да се направи на посредник и той бе продал на Джейкъби зърно за повече пари, отколкото излъганият щеше да плати при нарушаване на договора. Бяха успели да се изхитрят не само да продадат два пъти едно и също количество, но и да измъкнат двойна печалба.

— Ейвъри — каза Джейкъби на Ру. — Не знам как точно си наредил нещата, но усещам, че смърди на отдавна умрели котки. И когато открия за какво става дума и как и защо си го направил, ще имаме сметки за уреждане.

Ру се надигна бавно — на балконския етаж на „Барет“ не бе прието хората да се бият с юмруци. Погледна Джейкъби и каза:

— Веднъж вече ти отнех ножа. Тогава ти казах, че не си първият враг, който имам. Но ти прекали, като уби един старец просто защото ми беше ядосан, Джейкъби. Ако си готов да умреш, можеш веднага да излезеш на улицата.

Джейкъби само примигна. После се обърна и си тръгна.

Ру седна.

— Като му продаде от нашата пшеница, така че да може да изпълни договора си, може би сме изкарали допълнително малко повече злато, Ру, но сигурно щяхме да спим по-добре, ако бяхме изритали завинаги от бизнеса фирмата „Джейкъби и синове“ — каза Мастерсън.

— Ако го бяхме направили, веднага щеше да се пролее кръв — отвърна Ру. — Виждал съм отвътре килията на осъдените на смърт и нямам никакво намерения да я видя отново. — После се усмихна. — Можеш ли да си представиш реакцията на Джейкъби, ако разбере, че ние сме му продали зърно, за да може да ни го достави? Със загуба при това?

— Сигурно ще се пръсне от яд — усмихна се старият търговец.

Идваха нови и нови хора. Някои бяха готови с доставките, но вече продаваха зърното само на част от цената, която беше на свободния пазар. Други идваха, за да молят за отлагане на срока за доставка.

Както се бяха договорили, партньорите изслушваха всяко предложение и в повечето случаи взимаха по-малки или по-големи части от фирмите като средство за изплащане. В края на деня търговската и холдингова компания „Горчиво море“ беше поела управлението на две мелници, шестнайсет кораба, няколко магазина в града и редица други активи, разпръснати из различни градове на Илит и Карс, чак до Малаково средище.

Когато потокът търговци спря, Ру прекара ръка по измореното си лице и попита:

— Какво свършихме досега?

Мастерсън погледна Лендер, който повика един писар, нает специално да води сметките, поговори с него и каза:

— През последните четири дни сте получили активи, чиято обща стойност надхвърля един милион и четиристотин хиляди златни монети. Допълнително бих оценил сегашната търговска мрежа на търговска и холдингова компания „Горчиво море“ на повече от два милиона в злато. Когато доставим зърното, което изпращаме до Бордон и пристанище Натал, това ще донесе още три милиона жълтици.

Ру не можа да сдържи усмивката си и въпреки страшната си умора възкликна:

— Дявол да ме вземе!

— Кога е тържеството? — попита Мастерсън.

— Какво? — попита Ру.

— Тук има традиция най-новият член на синдиката да организира увеселение за съдружниците си. Като се има предвид, че в момента въртиш търговия с почти всяко търговско сдружение в Кралството и с половината от тези в Кеш и Квег, надявам се, че имаш достатъчно голяма къща.

— Увеселение? — каза Ру. После се сети за къщата отсреща. — Скоро, надявам се.

— Може ли да ми направите една услуга? — обърна се той към Лендер. — Да откриете чия е къщата отсреща и колко иска собственикът?

— Веднага — каза Лендер и стана.

— Трябва да се прибирам, господа — каза Ру и също стана. — Откакто започнахме цялата тази история, съм виждал жена си много по-рядко, отколкото вас четиримата. Май трябва отново да се запозная с нея и с дъщеря си.

Ру се усмихна на Карли и каза:

— Имам да ти съобщя нещо.

— Да? — каза жена му. Кърмеше бебето.

Ру дръпна един стол, седна, сложи ръце на раменете на жена си и каза:

— Ти си съпруга на един от най-богатите мъже в Крондор. — Не можа да се сдържи да не изхихика.

— Пил ли си? — попита го Карли.

— Аз не пия! — Ру я изгледа обидено. — Но съм страшно уморен и гладен. Ще отида да си взема една гореща вана. И кажи на Рендел, че искам да вечерям колкото се може по-бързо.

— Няма ли да поздравиш дъщеря си? — попита Карли.

— Тя е още бебе! — Ру я изгледа малко смутено. — Как ще разбере че я поздравявам?

— Тя трябва да познава баща си, Ру. — Карли го изгледа поразена. — Днес ми се усмихна.

— Глупости — изсумтя Ру. — Отивам да се изкъпя. — И на излизане от стаята допълни: — Казах ли ти, че ще купя нова къща?

— Защо?

Той я изгледа ядосано и кресна:

— Защо!? — Бебето се разплака. — Наистина ли мислиш, че искам да прекарам остатъка от живота си в тази дупка, с която се е задоволявал баща ти? Възнамерявам да купя градска къща срещу кафене „Барет“! Висока е три етажа и има градина… — Поклати глава и пое дълбоко дъх. — Освен това ще купя и една селска къща. Ще купя и коне и кучета и ще ловувам с благородниците!

Неочаквано ядът му мина и го обзе странна сънливост. Той хвана дръжката на вратата и каза:

— Ще отида да хапна нещо.

И излезе. Карли се опита да не обръща внимание на сълзите, потекли по страните й, и каза гальовно на детето:

— Татко те обича. Спинкай, миличко.

Музика изпълваше нощта. Ру стоеше на вратата, облечен в най-хубавите дрехи, които можеха да се купят, и поздравяваше гостите: той беше героят на деня.

Присъстваше всеки търговец с тежест и значение, както и много благородници, дошли като приятели на приятелите му. Новият дом беше ремонтиран изцяло, украсен и пълен с най-хубавите мебели, които можеха да се намерят. На всички бе ясно, че жилището срещу кафене „Барет“ е купено от мъж с огромни възможности.

Карли стоеше до съпруга си, облечена в тоалет, който струваше повече злато, отколкото можеше да си представи, но се опитваше да изглежда така, като че ли се облича по същия начин всеки ден. Гледаше често към стълбата и се мъчеше да си представи как се чувства дъщеря й в една от горните стаи на шумната къща. Освен всичко друго сега й растяха зъби. Мари беше при нея, но Карли не се доверяваше и не даваше на никой друг да гледа детето.

Минаха месеци, докато открият собственика на къщата и уговорят цената. После я ремонтираха и се нанесоха. Карли настоя да запазят и старата къща, където бе израснала, и Ру не спори с нея. След като нещата около зърнените спекулации се изясниха, се оказа, че печалбата е много повече от мечтаните размери. Когато и последният кораб се завърна от Свободните градове, чистата цена на компания „Горчиво море“ не само че надхвърли предвидената сума от три милиона, а доближи седем, защото скакалците бяха стигнали Далечния бряг и Ябон и цените на зърнените продукти скочиха до рекордни нива. В допълнение на това някои от фирмите, които придобиха, се оказаха много рентабилни и донесоха добри печалби.

Сега Ру вече знаеше, че е човек с положение в обществото — нали първенците и големците на града му идваха на крак, за да му засвидетелствуват уважението си. Почувства, че гърдите му ще се пръснат, когато една карета, запрегната с четири коня спря на улицата и от нея слязоха Даш и брат му Джими заедно с баща си и майка си.

Зад тях се приближи друга богатска карета с герба на Крондор и се оказа, че на гости му идва и самият херцог заедно с височайшата си съпруга. Дори циниците, дошли от любопитство и смятащи Ру за временен фаворит, за човек, който ще бъде забравен след година, бяха впечатлени от факта, че най-могъщият лорд след краля е дошъл на тържеството му.

Даш влезе, усмихна се на Ру и целуна Карли.

— Мога ли да ви представя брат си Джеймс? — каза той. — Наричаме го Джими, за да не го бъркаме с дядо.

Ру се усмихна и подаде ръка на брата на Даш. Опитваха се да пазят в тайна факта, че са се виждали и че Джими бе помагал на брат си да превърнат Рупърт в много могъщ човек. След тях вървеше човек, който, ако се съдеше по силната прилика, можеше да бъде само баща им.

— Това е баща ми Арута, лорд Венкар — представи го Даш.

Ру се поклони и каза:

— Милорд, чест е за мен да ви посрещна в дома си. Мога ли да ви представя съпругата си? — Запозна го с Карли и на свой ред бе представен на майката на Даш и Джими.

— Много ни е приятно, че ни поканихте, господин Ейвъри — каза красивата дама. — Доволни сме, че синът ни си е намерил законно занимание. — Тя закачливо погледна Даш и добави: — Най-после.

Лекият й акцент издаваше, че е родом от Ролдем.

Зад тях се появиха херцог Джеймс и херцогиня Гамина, посрещнати топло от Рупърт.

— Радостна съм повече, отколкото можете да си представите, господин Ейвъри — каза височайшата съпруга, — да ви видя в такава обстановка, като се имат предвид обстоятелствата на последната ни среща.

— Тогава ставаме двама, милейди — отвърна сериозно Ру.

— Помни: ти си изкусен и бърз, но си смъртен, Ру — прошепна му Джеймс.

Младият търговец присви очи и го погледна малко смутено, но херцогът само се усмихна и влезе. Другите гости се бяха събрали навън в цъфналата градина.

Ру бе платил немалка сума, за да му доставят напълно развити растения, и Карли за кратко време бе превърнала градината в райски кът. Но той не можеше да се освободи от чувството, че тя не харесва новия си дом.

Джеръм Мастерсън се приближи зад Ру и му прошепна:

— Самият херцог на Крондор! Ти си олицетворение на успеха, младежо. — Потупа го по рамото. — Оттук нататък ще получаваш повече покани за вечеря, отколкото можеш да приемеш. Приемай само най-добрите и бъди учтив с останалите.

Отново го потупа приятелски и се скри в тълпата.

— Трябва да ида да видя Абигейл — каза Карли.

— Тя си е добре. — Ру хвана нежно ръката й. — Мари е горе и ако има нещо, ще ни се обади.

Карли не изглеждаше много успокоена, но все пак остана. Чаткането на копита предизвести пристигането на Джедоу Шати и няколко войници от гарнизона. Ру ги поздрави и си стиснаха ръцете.

— Как ти е кракът? — попита той приятеля си.

Джедоу се ухили и усмивката разкри забележително белите му зъби.

— Добре, макар че винаги разбирам кога ще вали дъжд. — Той потупа левия си крак. — Почти си възвърнах старата сила.

Ру запозна бившия си боен другар с жена си и Джедоу поведе войниците навътре. Ру не познаваше нито един от тях: очевидно това бяха новите казармени приятели на Джедоу, дошли заради обещанието за безплатна храна и пиене.

Вечерта напредваше. Най-накрая Карли успя да убеди мъжа си, че трябва да отиде да погледне как е дъщеря им. Докато тя се качваше на горния етаж, сърцето на Ру подскочи при вида на хората, слизащи от една голяма, току-що пристигнала карета.

Бяха Джейкъб Истърбрук и дъщеря му. Ру имаше чувството, че сърцето му ще се пръсне. Силвия позволи на портиера да й вземе наметката и Ру забеляза, че е облечена по последната мода — роклята й беше толкова къса, че приближаваше границата на скандала, ако се съдеше по консервативните дворцови стандарти.

Баща й носеше скъп, но традиционно ушит костюм: късо сако, риза с един ред дипли отпред, черни панталони и черни кожени обувки със сребърни закопчалки. Беше гологлав и държеше обикновен бастун с дръжка от слонова кост.

Ру пое ръката на Силвия и почти насила я пусна, за да се ръкува с баща й.

— Ру — каза Джейкъб, като стисна здраво ръката му — трябва да призная, че свърши забележителна работа. Трябва да се видим скоро и да обсъдим някои проекти.

— Току-що се върнахме от провинцията — подхвърли Силвия, след като баща й мина напред — и ще съм много радостна, ако можете, колкото се може по-скоро, да ни дойдете на вечеря, Ру.

Очите й не се откъсваха от неговите и тя произнесе името му така, че краката му направо се подкосиха.

После се наведе и прошепна на ухото му:

— Много скоро.

Мина край него и гръдта й докосна рамото му. Той се обърна и я проследи как изчезва в претъпканата къща.

— И коя беше тази? — чу гласа на Карли.

Обърна се и видя жена си да слиза по стълбите. Премигна и отвърна сковано:

— А, това са Джейкъб Истърбрук и дъщеря му Силвия.

— Срамота е една жена да се появява полугола пред обществото — изсумтя съпругата му. — Погледни ги всички тия мъже как са се надули като пауни около нея.

Ру присви очи, защото един от мъжете, които се въртяха около Силвия, беше Дънкан — и бързо пресичаше опитите на всички други да се приближат до нея.

Ру се обърна, за да поздрави следващия гост, и каза:

— Е, какво пък, тя е хубавичка, а баща й е един от най-богатите хора в Кралството и няма синове. Тя е добра примамка за всеки ерген.

— Забелязах — вметна Карли, — че това не пречи на теб и на другите женени мъже да я събличате с поглед.

После го хвана за ръката с жест на собственичка и остана с него до вратата, докато не стана ясно, че повече гости няма да дойдат.

Отдавна бе минало полунощ. Ру не можеше да си спомни и малка част от разговорите, които бе водил. Беше нарочно разсеян, когато разговорите опираха до въпроси на бизнеса, и препращаше хората към Джеръм или им казваше да се отбият в кафене „Барет“ през следващите дни.

Поддържаше разговорите, като се стараеше да проследи по какъв начин се обръщат към него, но истината беше, че беше пиян от виното и успеха.

Беше един от четиримата старши партньори в компанията „Горчиво море“, но се говореше, че е главната движеща сила в могъщото сдружение. Жените флиртуваха с него, а мъжете се опитваха да го заинтригуват с разговорите си, но през цялата нощ той се интересуваше само от две неща: да се къпе в лъчите на триумфа и да следи Силвия Истърбрук.

Всеки път, когато я виждаше сред гостите, гърлото му се стягаше и когато забележеше, че друг мъж се върти около нея, в гърдите му се надигаше гняв. Карли го караше да се движат между гостите на приема, като се спря по-задълго само за да поговори с херцога и семейството му.

Докато приказваше с високопоставените благородници, тя за миг забрави, че преди малко се бе вбесила на Ру заради държането му към Силвия. На два пъти бе ходила да накърми Абигейл и и двата пъти, когато се връщаше, откриваше, че съпругът й зяпа дъщерята на Истърбрук.

Накрая гостите започнаха да си тръгват и да се сбогуват с домакините. Ру и Карли застанаха до вратата. Джейкъб мина и стисна ръката на преуспелия млад търговец.

— Благодарности за това, че ме поканихте по случай честването на новата ви компания, Рупърт. — Той се усмихна на Карли. — Госпожо Ейвъри, за мен беше удоволствие да се запознаем.

Карли се усмихна любезно, но се огледа и попита:

— Къде е дъщеря ви, господин Истърбрук?

— О, някъде с гостите — усмихна се баща й.

Той взе наметката, която му подаваше вратарят, прехвърли я през ръката си и изчака каретата му да приближи входа.

— Не се съмнявам, че поне десетина младежи са съгласни да я изпратят до вкъщи. А аз вече не мога да стоя до късните часове.

— Разбира се — хладно отвърна Карли. Каретата пристигна и Истърбрук си тръгна.

Малко след него херцог Джеймс, съпругата му, а също така синът им и жена му напуснаха, като отново накараха Карли да засияе от гордост. Макар че много богати и влиятелни мъже бяха посещавали баща й в скромния им дом, никога благородник не бе прекрачвал прага му. А още от първата вечер, определена за прием в новата къща, най-могъщите мъже на Кралството след кралското семейство бяха уважили поканата им.

Като видя, че нито Джими, нито Даш потеглят с родителите си, Ру каза на жена си:

— Извини ме за момент.

Откри Джими зает в разговор с много привлекателната дъщеря на един мелничар, който сега работеше за компанията „Горчиво море“, и като го хвана за лакътя, без дори да се извини, попита:

— Къде е Даш?

Джими направи отчаяна физиономия към младата жена, като й обещаваше безмълвно, че ще се върне при нея след секунди.

— Ей го там — посочи той през просторното помещение.

В главния салон Силвия Истърбрук беше обградена от поклонници.

Плътно до рамото й стоеше Дънкан с най-очарователната си усмивка и й разказваше приключенията си — нещо, което забавляваше Силвия и дразнеше останалите млади хора. Даш стоеше наблизо и внимателно наблюдаваше какво става.

— Негов ред е — каза Джими.

— За какво му е ред? — попита Ру.

— Ние се редуваме — прошепна младият благородник, — за да сме сигурни, че никой няма да докосне с пръст вашата млада госпожица Истърбрук.

Погледна отново младата жена, с която бе говорил преди минута, и каза:

— Тази млада лейди е… много интересна и тъй като аз все пак не съм ваш служител като Даш, той по братски реши, че е негов ред да ви окаже тази приятелска услуга, докато аз… се добера до възможността да… да се запозная по-добре с това сладко момиче тук.

— Моята млада госпожица Истърбрук? — попита Ру.

— Доста вероятно е — прошепна Джими — някой от тези млади господа да пийне малко повече и да направи някоя глупост при вида на такава красива жена, нали? Като се има предвид значението на господин Истърбрук в обществото, не съм ли прав?

— Може и да си прав — каза Ру. — Даш ли ще я изпрати до вкъщи?

— Или той, или Дънкан — отвърна Джими.

— Добре, върни се при младата си дама — каза Ру.

Мина между гостите и стигна до Луис, който се бе разположил като у дома си, скрил изсъхналата си ръка в широкия джоб на новото си сако.

— Сеньор! — Луис вдигна питието си. — По всичко личи, че сте последователен мъж.

— Благодаря — каза Ру. — Кой е в склада?

— Бруно, Джак и Мануел. Защо?

— Само питах. — Той се огледа. — Искам ти и Дънкан да се отбиете там преди да се приберете. Просто да погледнете как вървят нещата.

Луис хвърли поглед към Силвия и братовчед му и каза:

— Разбирам. — После стана. — Но това ме кара да те попитам и нещо друго.

— Какво?

— Бих искал да наема друга квартира.

— Защо?

— Аз съм скромен човек с прости нужди — каза приятелят му. — А твоят братовчед… ами… Дънкан кани много приятелки. Обичам работата си и ми остава малко време за почивка, като се имат предвид… приключенията му.

Ру си помисли, че с парите, които плаща сега на Дънкан, той сигурно мъкне различни келнерки или курви всяка нощ. Квартирата, която споделяха с Луис, бе малка и за самотника от Родез сигурно беше много трудно.

— Намери си ново жилище още утре. Ще ти повиша заплатата, ако е необходимо, за да покриваш допълнителните разходи. Намери си хубаво, спокойно място.

— Благодаря — каза Луис с една от редките си усмивки. — Отивам да кажа на Дънкан, че трябва да проверим склада преди да се приберем.

Ру кимна и се върна до вратата, където Карли пожелаваше лека нощ на гостите.

— А, ето те най-после — каза тя. — Къде беше?

— С Луис. — Той застана до нея, пожела лека нощ на поредния от заминаващите си, а после тихо й каза:

— Иска малко спокойствие, така че му разреших да си намери нещо отделно от Дънкан.

— Това го разбирам — отвърна Карли.

Ру въздъхна. Знаеше, че Карли не харесва Дънкан. В него имаше нещо, което просто я отблъскваше, и колкото повече Дънкан се опитваше да я очарова с приятни безсмислици, толкова по-неприятна ставаше за нея компанията му.

Карли се опитваше да прикрие тази неприязън, но Ру я долавяше и след като я попита за това веднъж, тя си призна.

Малко по-късно Луис и Дънкан дойдоха до вратата и докато Луис пожелаваше лека нощ на Карли, Дънкан се наведе и пошепна в ухото на братовчед си:

— Наистина бих желал да остана по-дълго, Ру.

— А аз ще спя по-добре, ако проверите склада и се уверите, че всичко е наред.

— Естествено. — Дънкан си нацупи.

Ру го хвана за ръката и го поведе няколко стъпала надолу.

— Наредих също на Луис да се изнесе от квартирата ви.

— Защо? — Братовчед му го изгледа изненадано.

— Ами — каза заговорнически Ру, — защото ти се издигаш в обществото заедно с мен.

После хвърли поглед към мястото, където Силвия и дъщерите на няколко други богати хора стояха и разговаряха с цяла група младежи, и добави:

— Помислих си, че ти е нужно малко повече лично пространство за твоите… забавления, и казах на Луис да си намери друго жилище.

Дънкан не знаеше какво да направи, но след миг се усмихна и каза:

— Благодаря ти, братовчеде. Много благородно от твоя страна.

После се сбогува с Карли и си тръгна.

След малко се появи Даш и каза:

— Отивам да изпратя госпожица Истърбрук.

Ру кимна и се опита да изглежда незаинтересуван. Обърна се и видя, че Карли го гледа напрегнато.

— Това се проточи повече, отколкото предполагах — усмихна й се той. — Защо не отидеш да провериш как е Абигейл, докато изпратя и последните гости? Ще се кача след малко.

Карли не изглеждаше много убедена, но кимна, вдигна полите на дългата си рокля и се заизкачва към втория етаж.

Ру набързо обиколи голямата зала, като учтиво разясняваше на застоялите се, че увеселението е към края си. Откри Джеръм Мастерсън заспал в едно широко кресло в малката стая, разположена до главната зала. Беше прегърнал бутилка скъп кешийски коняк. Ру влезе в главния салон и намери своя деловодител Язон, зает в оживен разговор с друг млад човек.

Махна му и му възложи да се погрижи за Мастерсън и да го прибере в дома му по най-безопасния възможен начин.

Стигна до вратата, когато си отиваха и последните гости, включително Силвия и Даш. Когато и последният човек си тръгна, наетата от Даш карета приближи входа. Силвия се обърна да каже лека нощ на Ру и леко залитна. Той я прихвана и усети как тялото й плътно се притисна в него.

— Богове! — прошепна тя. — Сигурно съм пийнала повечко.

Лицето й бе на няколко сантиметра от неговото. Тя го погледна в очите и тихо добави:

— Какво ще си помислите за мен? — После, като че ли импулсивно, го целуна по бузата и прошепна: — Моля ви, елате скоро.

Отстъпи назад, обърна се и допълни:

— Благодаря ви, Рупърт. И простете… неловкостта ми.

После бързо заслиза по стълбите и влезе в каретата, чиято врата Даш галантно бе отворил. Младежът погледна работодателя си, качи се след Силвия и каретата потегли.

Когато Силвия и Даш изчезнаха зад ъгъла, Ру влезе в къщата, благодари на тримата наети келнери за добрата работа, плати им и ги отпрати. Знаеше, че Мари вече е заспала, както и Рендел, защото и двете щяха да стават рано. Свали сакото си и го хвърли на перилата на стълбите — бе твърде уморен, за да го поставя в гардероба, който жена му бе отделила за неговите дрехи.

Целият пламтеше от възбуда и пред него постоянно изникваше образът на Силвия Истърбрук. Не можеше да забрави аромата на дъха й, топлината й, допира на устните й до бузата си. Тялото му се стремеше към нея дори докато влизаше в тъмната спалня, която деляха с Карли. Погледна, видя, че Абигейл спи в детското си креватче, и почувства облекчение. Ако детето беше в леглото до жена му, трябваше да се мести в някоя от стаите за гости, за да не го събуди.

Бързо се съблече и се мушна под завивките. В тъмнината чу Карли да казва:

— Всички ли си тръгнаха вече?

— Не — отвърна той и се засмя. — Оставих няколко в градината. Ще ги оберем утре заран.

— Успешен ли беше приемът? — попита Карли.

— Ти беше там; как го преценяваш?

— Мисля, че ти беше много приятно с тези влиятелни мъже и… красиви жени.

Ру докосна рамото на съпругата си през тънката памучна нощница.

— Обичам да гледам. — Опита се да го каже небрежно. — Защо да не го правя? Но знам къде е домът ми.

— Наистина ли, Ру? — попита тя и се обърна към него. — Наистина ли мислиш така?

— Разбира се — отвърна той, придърпа я към себе си и я целуна. След момент беше напълно възбуден. Издърпа нощницата над главата й и я прегърна.

Облада я бързо и силно, но въобще не мислеше за нея. В тези пълни със страст минути умът му бе изпълнен с образа на друга жена. Мислеше си, че му е достатъчно само да се радва на аромата и допира на Силвия. Когато свърши, се изтъркаля встрани, легна по гръб и загледа в тавана. Питаше се дали Силвия вече се е прибрала.

Пътуваха в мълчание. Даш очакваше тя да заговори първа, но тя не каза нито дума през половината път до имението. Накрая рече:

— Извинявам се, забравих ви името.

— Дашел — отвърна той с усмивка. — Джеймсън. Срещали сте се с баща ми и брат ми.

— С баща ви ли? — Тя смръщи чело.

— Арута, лорд Венкар.

Тя зяпна.

— О, богове! Тогава вашият дядо е…

— Херцогът на Крондор — довърши той.

— Аз ви обърках — каза тя. Вече го гледаше с интерес. — С другия младеж, с когото говорех преди да тръгнем.

— Сигурно е бил Язон — каза Даш. — Той е напълно очарован от вас, госпожице.

— А вие не сте ли? — запита тя игриво.

— Не особено. — Усмивката на Даш стана още по-широка.

— Обзалагам се, че бих могла да променя мнението ви.

Тя се наведе, така че лицето й се оказа почти до неговото, а деколтето й предложи добра гледка към гърдите й.

Той също се наведе, докато носът му почти не докосна нейния, и прошепна заговорнически:

— Аз също се обзалагам, че бихте могли. — Но за нещастие — той отново се облегна назад — съм вречен на друга.

— И коя е щастливката? — Тя също се облегна удобно и добави със смях: — Сигурно много хора й завиждат.

— Не знам — каза той. — Но със сигурност е дъщеря на някой голям благородник. Дядо ми ще ми съобщи, когато му дойде времето.

— Това е ужасно — въздъхна тя и нацупи устни.

Даш повдигна рамене.

— При баща ми и майка ми се е получило. Те и досега са много влюбени един в друг.

През останалото време пътуваха в мълчание. Когато влязоха в имението, вратарят се затича, за да отвори вратата на каретата. Даш скочи и й подаде ръка, за да слезе. После я изпрати до вратата на къщата. Силвия отвори и каза:

— Сигурен ли сте, че няма да ви убедя да влезете?

И прокара ръка по гърдите му. Спря чак под колана му. Даш устоя на изкушението и отстъпи крачка назад.

— Съжалявам, госпожице.

Обърна се и забърза към каретата. Силвия влезе в дома си с лукава усмивка. Едва сдържаше смеха си.

Докато каретата трополеше през града, Даш си мислеше, че неговият работодател е в голяма беда. Съжаляваше, че бе направил жест към Джими, като му позволи да сваля мелничарската дъщеря. След минута удари по стъклото и викна:

— Кочияш!

— Да, сър?

— Откарай ме до „Следата на Бялото крило“.

— Да, сър! — последва отговорът.

Даш се облегна, въздъхна и промърмори:

— Кучка.

16.

ПРИЯТЕЛИ

Карли се намръщи.

Ру забързано се обличаше за уговорената вечеря и не обръщаше внимание какво му говори.

— Съжалявам, скъпа. Какво каза?

— Казах, че се надявах да вечеряме заедно.

Той приглади косата си с четка и се намръщи леко на отражението си. Въпреки богатото облекло и скъпия бръснар все още не обръщаше достатъчно внимание на външността си.

Радостен писък го накара да погледне надолу. Дъщеря му бе допълзяла до вратата и се изправяше, като се държеше за касата. Все още не можеше да ходи, но упорито се опитваше и успяваше да се задържи права, ако се хванеше за нещо.

— Мари! — викна Карли.

— Да, госпожо? — чу се от съседната стая.

— Оставяш я сама, без да я наглеждаш, и тя пълзи навсякъде — скара й се Карли.

Изглежда, Мари, незнайно защо, вярваше, че може да остави детето, да се заеме с друга работа и като се върне, да го намери на същото място. От месец-два обаче нещата не стояха така.

— Какво ще стане, ако падне по стълбите? — сърдеше се Карли.

Ру се загледа в дъщеричката си — тя му се усмихваше и смешно поклащаше главичка. Покарваха й зъбки и тя често проплакваше нощем, но трябваше да признае, че все повече я обикваше.

Наведе си и взе детето. Бебето лапна ръчичката си и се опита да пъхне колкото се може повече пръсти в устата си. Ру се засмя, после усети доста странна миризма.

— О, не! — Той се огледа дали по новото му палто няма следи. Не се виждаше нищо. Занесе внимателно детето в съседната стая и каза:

— Скъпа, бебето напълни пеленките… Пак.

Карли взе момиченцето и го помириса.

— Прав си.

— Ще се постарая да не закъснявам. — Ру я потупа по бузата. — Но ако разговорите продължат и през нощта, не ме чакай.

И излезе преди Карли да може да отговори. Каретата му бе изкарана от навеса на задния двор и докарана отпред. Беше я купил преди месец и често се разхождаше с нея из града — просто така, за да го видят.

Компанията „Горчиво море“ бързо затвърдяваше могъществото си и името Ру Ейвъри стана прочуто в Крондор и в целите Западни владения.

Ру се качи в каретата и се замисли какво още да направи, за да разшири финансовата си империя. Корабната компания „Синя звезда“ като че ли бе изпаднала във финансово затруднение и Ру смяташе, че скоро „Горчиво море“ ще се нуждае от повече кораби. Може би трябваше да накара Дънкан да се завърти по крайбрежието и да се ослуша какво се говори, а Даш и Язон да се свържат с информаторите си. Помисли си, че би могъл да убеди и брата на Даш — Джими, да работи за него. Даш се беше оказал много полезен по време на зърнената спекула. Работеше с Ру с благословията на дядо си, но очевидно херцогът бе решил да запази другия си внук на работа в двореца.

Отпусна се на меката седалка, вдигна бастуна си със златна топка и почука на кочияша да тръгват. Разни неща се въртяха в ума му, докато пътуваха по улиците на Крондор, но повечето бяха свързани с желанието да отмъсти на Тимъти Джейкъби. Това, че го бе ударил зле по време на зърнената война, не му бе достатъчно. Два пъти оттогава „Джейкъби и синове“ бяха измъквали изгодни сделки изпод носа на компанията му.

„Джейкъби и синове“ се бяха съюзили и с други фирми, очевидно подплашени от факта, че „Горчиво море“ набира голяма мощ. Но това, че компанията му бе по-силна от тази на „Джейкъби и синове“, не бе достатъчно за Ру. Дългът му към Хелмут нямаше да е изпълнен, докато Тим не паднеше мъртъв.

Обмисляше различни планове, но все ги отхвърляше. Когато най-накрая щяха да се сблъскат, събитията трябваше да изглеждат така, като че ли Ру няма нищо общо с това. В противен случай можеше да се окаже пак в килията на смъртниците, а сега имаше какво да губи.

Богатството е като бандит, който винаги ламти за още повече пари. Успехът на компанията „Горчиво море“ постоянно разкриваше допълнителни възможности за бизнес. Сега тя контролираше по-голямата част от превозите между Крондор и северната част на страната и сериозен процент от тези между Крондор и Източните владения. Не успяваше да се намеси само в района между Кеш и Кралството. Там по-голямата част от търговията бе в ръцете на „Джейкъби и синове“ и договорите изглеждаха непоклатими. На практика, ако нещо се развиваше добре, това бяха керваните от юг, които се увеличаваха.

Мислите за бизнеса и търговията изчезнаха, когато каретата наближи имението на Истърбрук. Слугата попита отвътре кой идва и кочияшът на Ру извика името на господаря си. Масивната порта бързо се отвори. Вече четвърти път след голямото увеселение Ру посещаваше дома на Истърбрук. Първия път Силвия флиртуваше и беше очарователна. Втория път се забави, след като баща й пожела на Ру лека нощ, и отново го целуна по бузата, като се притисна до него, почервеня и заяви, че може би е заради изпитото вино. Последния път отново се забави, но този път целувката беше страстна и не по бузата и тя не каза нищо за виното, а само че той би трябвало да дойде отново.

След две седмици пристигна покана за вечеря.

Въпреки нетърпението си да види Силвия, Ру изчака слугата да отвори вратата на каретата, слезе и каза на кочияша:

— Върни се в града и вечеряй. После ела. Чакай тук, докато изляза. Не знам кога точно ще свърша.

Кочияшът кимна и си замина, а Ру се изкачи по стълбите към вратата. Слугата му отвори и още на вратата Ру видя широко усмихващата се Силвия.

— Рупърт — възкликна тя, като че ли не го бе очаквала. Звукът на името му от нейните уста го накара да потръпне, а видът й го накара да пламне от вълнение. Тя го целуна по бузата и отърка гърдите си в него.

— Тази вечер си много красив! — Ру можеше да се закълне, че тя почти измърка тези думи.

Влязоха в трапезарията и той видя, че е сервирано само за двама.

— Къде е баща ти? — попита той, разтревожен и развълнуван едновременно.

— Отиде в града по работа — усмихна се тя. — Не ти ли написах за това в поканата?

— Мислех, че поканата е от Джейкъб. — Ру седна.

— Беше от мен. Надявам се да не си се обидил.

— Не. — Ру усети как се изчервява. — Защо да се обиждам?

Трудно можеше да яде и забеляза, че често посяга към чашата си. Докато вечерята привърши, бе почти пиян. Накрая Силвия се обърна към слугите и каза:

— Повече няма да имаме нужда от вас тази вечер.

И когато си тръгнаха, вместо да поведе Ру към главния вход, се отправи към стълбите. Той се страхуваше да говори, струваше му се, че потъва в някакъв сън. Озоваха се в дълъг коридор и тя отвори една врата. Пристъпи вътре, дръпна го леко след себе си, пресегна се през рамото му и бутна вратата да се затвори. Той стоеше неподвижен и гледаше голямото легло в средата на стаята. Силвия обви с ръце врата му и го целуна. Каквито й разумни мисли да имаше в ума му, в този момент те изчезнаха.

В тъмнината Ру гледаше към тавана. Чуваше как Силвия диша леко и равномерно до него. Беше заспала. Той също беше изтощен и много му се спеше. Силвия бе най-невероятната жена, която бе срещал, и най-голямата красавица, която бе виждал, но за грижливо отгледана дъщеря на богат търговец бе учудваща смес от детинска игривост и разпътна чувственост. С удоволствие правеше неща, които биха накарали Карли да побледнее. Като си спомни за съпругата си, той се отмести встрани с леко чувство на вина. Знаеше, че не я обича. Беше се оженил за нея от състрадание. Погледна Силвия и въздъхна. Това бе жената, която трябваше да има до себе си. Не пълничката съпруга, която сега спеше в дома му, убедена, че той обсъжда делови въпроси с някой корабен магнат. Трябваше Силвия да го представя пред благородниците — и тя трябваше да му роди деца.

Сърцето му трепна и любовта му към Силвия го прониза мъчително. Обърна се и се вгледа в трудно различимия й профил в мрака. В момчешките си мечти никога не си бе представял, че може да стане толкова богат и влиятелен, нито пък си беше въобразявал, че жена като Силвия Истърбрук би споделила леглото си с него.

Зачуди се на вълшебната промяна, настъпила от времето, когато той и Ерик бягаха от кучетата в Рейвънсбърг.

Запита се къде ли е приятелят му и какво прави. Знаеше, че е някъде отвъд морето заедно с Калис и дьо Лунвил. Нямаше представа какво правят, но подозираше, че е нещо ужасно трудно и зловещо, и знаеше защо точно го правят.

Такива мисли го тормозеха, но реши да ги остави настрани и леко докосна с ръка кадифената кожа на жената до себе си. Силвия веднага потръпна, морно се раздвижи и го прегърна. Ру забрави за Ерик.

Ерик сочеше скалите и викаше:

— Към пристанището! Към пристанището!

Бурята бушуваше. Кормчията напразно се опитваше да насочи носа към залива и да избегне крушението. От часове Ерик стоеше на носа на кораба, взираше се през мрачината на ранната сутрин, през шибащия сняг и мъглата, и се опитваше да помага в управлението на кораба. Току-що бяха минали край най-южната точка на Велики Кеш и бяха уловили течението, за което знаеха, че ще ги отведе през морето до Новиндус. Дните минаваха и драконовият кораб с шейсет и четирима пътници — Калис, дьо Лунвил, Ерик, Миранда и шейсет войници от Орлите на Калис — се носеха през океана.

Гребците напъваха сили ден и нощ, като добавяха мускулната си сила към течението, и корабът се носеше по пустото пространство на океана. Миранда периодично използваше магическо изкуство, за да определя местоположението им, и твърдеше, че са точно там, където трябва.

Времето ставаше все по-студено и често виждаха айсберги, плуващи на север. Една вечер Миранда каза на Ерик, че са близо до южния полюс на света, окован в лед през цялата година — толкова огромна маса, че съзнанието не може да си го представи. От този масивен леден блок се откъсвали парчета с размери на градове, падали в океана и бавно се носели на север, за да се стопят в по-топлите води на Синьо или Зелено море.

На Ерик всичко това му се струваше доста съмнително, докато един ден не видя на хоризонта нещо, което първоначално взе за платно, но по-късно разбра, че е едно от онези огромни ледени парчета, за които го бе предупреждавала Миранда. Тогава поставиха допълнителни дежурни и накараха гребците да работят денонощно на смени, за да се движат по-бързо.

Бяха открили полуостров в скованата от лед земя, но за нещастие течението беше много силно и сега всички отчаяно се бореха да не позволят на кораба да се разбие. Калис беше предупредил, че ако претърпят злополука тук, ще умрат от студ и глад и нищо не може да ги спаси.

— Гребете, да ви вземат дяволите! — крещеше Боби дьо Лунвил.

Мощното течение ги тласкаше право към прибоя.

Калис стоеше на кърмата и със свръхчовешката си сила помагаше да обърнат кормилото, което пропукваше тревожно. Бяха ги предупредили, че дългите кормилни лостове на драконовите кораби могат да се счупят и тогава единствената възможност да се насочва корабът е с помощта на веслата. Бяха ги предупредили също, че дори и опитните екипажи не могат да се справят с такава трудност, а никой на този кораб нямаше достатъчно опит.

Миранда се появи на палубата, разпери широко ръце и извика нещо, което почти не се чу на носа. Изведнъж някаква сила тласна кораба отзад и Ерик трябваше да се хване за перилата, за да не падне във водата.

Корабът се подчини на гребците и на кормилния лост и започна да се приближава плавно към брега. Миранда отпусна ръце и пое дълбоко дъх. Ерик я наблюдаваше с интерес. Жената споделяше малката каюта на кърмата с капитана и Ерик подозираше, че това е повече от обикновена любезност от страна на Калис. Имаше нещо между тях. Дьо Лунвил винаги пазеше пред вратата, когато Калис и Миранда бяха вътре, и само нещо крайно наложително и сериозно можеше да накара някой член на екипажа да се осмели да мине край него.

Миранда определено беше привлекателна, но когато пристъпваше близо до него, Ерик усещаше, че у нея има нещо, което го притеснява и го кара да отхвърли всяка мисъл за по-голяма близост. Почти да я отхвърли, защото като всички на борда, не беше спал с жена от месеци.

Тя дойде до него и посочи напред в сумрака.

— Не мога да използвам друг толкова мощен тласък още няколко дни, защото ще привлечем внимание към себе си. Така че бъди внимателен: и съобщи, ако видиш нещо в тая каша. Виждаш ли онези три звезди? Ако носът е насочен към тях, ще стигнем Новиндус за по-малко от ден гребане от Испар. Ще се движим покрай брега, малко на североизток, и ще открием устието на река Дии. Вече трябва да използваме само обикновените начини, за да откриваме местоположението и посоката си. — Очевидно Миранда беше уморена от магията, която беше използвала, за да отклони кораба от удара в скалите. Ерик се зачуди дали това се дължи на използваната от нея магия, или на някаква друга причина, но реши да не я пита. После осъзна, че нещо, свързано с похода, не е в ред. Миранда знаеше много повече за целта им от него, а той бе достатъчно запознат, за да знае, че е възможно и да не се върнат. Може би затова бе притеснена.

— Добре ли си? — попита той накрая.

Тя го погледна изненадано, после се засмя.

— Да, добре съм. — И въздъхна. — Заклинанията, които правех, за да установя къде се намираме по време на нашия път, бяха като шепот в шума на обеден пазар. Заклинанието, с което току-що предпазих кораба да не се разбие в скалите, беше вик в нощта. Ако някой ни търси и може да определи откъде идва магията… — Тя поклати глава и се обърна да си тръгне.

— Миранда? — спря я Ерик.

Тя се обърна.

— Да, Ерик?

— Ще се завърнем ли вкъщи, как мислиш?

Дори и да беше в добро настроение преди малко, сега това не й личеше. Замълча за миг, после каза:

— Може би не.

След няколко часа Алфред, ефрейторът от Даркмоор, дойде и каза:

— Идвам да ви сменя, сержант.

— Хубаво — каза Ерик и отиде при гребците. От груб и надменен човек, Алфред се беше превърнал в първокласен войник. Ерик смяташе, че ще бъде повишен, когато се върнеха в Крондор… после се поправи: ако се върнеха в Крондор.

Освен мъничката каюта, където спяха капитанът и Миранда, единственото място за сън беше пейката на последния ред гребци, която обикновено служеше за резерва, или пък трябваше да се лежи на палубата между гребците. Спяха на смени.

Ерик легна на дъските и се унесе в дрямка. След дългите години служба се бе научил да се радва на съня, когато е възможно, и малко неща можеха да разтревожат съзнанието му достатъчно, за да го задържат буден. Замисли се какво ли правят приятелите му. Чудеше се дали Ру е напреднал в стремежа си да стане богат и дали кракът на Джедоу е оздравял. Прищя му се да поговори с Грейлок, после се сети за Накор. Смешният нисък човек и Шо Пи не се бяха върнали от Звезден пристан с капитана и Ерик се чудеше какво ли правят.

Някои от младите мъже и жени се смееха, но повечето се мръщеха, мърмореха или се чудеха какво да правят.

— Вярно е! — настояваше Накор.

Шо Пи стоеше край мъжа, за когото твърдеше, че му е учител, и бе готов да го защитава. Някои по-нетърпеливи студенти решиха, че е време да поемат нещата в свои ръце. Що Пи не се тревожеше, че Накор няма да може да се защити — знаеше, че Накор е любител на борбата с голи ръце, исаланския стил, преподаван в храма на Дала, но срещу дванайсет или повече сигурно щеше да му бъде нужна помощ.

— Млъкни! — викна един от тези, които се смееха, на колегата си, който крещеше подигравателно.

— Защо не ме накараш? — попита той.

— Я чакайте — викна Накор, отиде при двамата млади мъже и ги хвана за ушите.

Бе хубава утрин и Накор бе започнал дискусия с един студент още по време на закуската. Когато слънцето изгря, Накор реши да изведе класа си извън мрачните учебни зали. Сега поведе двамата извиващи се младежи в центъра на големия кръг и всички студенти от трите групи започнаха да се смеят.

Шо Пи вдигна очи към високия прозорец, който гледаше към поляната, и мярна лицата зад него. Откакто бе назначен за отговорник на академията, Накор не беше променял повечето от дневните задължения, макар че от време на време намираше час-два, за да предаде някой и друг урок.

Но повечето време беше зает с безименния безумен просяк, който в момента беше настанен на острова. Всяка сутрин двама студенти биваха изпращани, за да хвърлят просяка в езерото — твърде неуспешно усилие да го държат чист. Ако някой по-амбициозен се опиташе да сапуниса мъжа, единственият резултат беше разкървавен нос или насинено око.

Когато не беше мокър, мъжът се скиташе, наблюдаваше какво правят другите или спеше. Често обикаляше около кухнята и се опитваше да открадне храна, докато не му подхвърлеха нещо. Когато получеше ядене, изливаше чинията на земята и ядеше с пръсти или направо като куче.

Останалото време Накор прекарваше в библиотеката, като четеше и си водеше бележки. Понякога даваше възможност на Шо Пи да зададе въпросите си или да поиска напътствия за неща, които би искал да разбере. Често Накор го затрудняваше, като му задаваше някои странни въпроси или го питаше за нещо, което приличаше на неразрешима загадка. Независимо дали отговаряше на въпросите, признаваше се за победен или разгадаваше загадката, реакцията на Накор бе една и съща — постоянна незаинтересуваност.

Накор пусна двамата пищящи студенти и каза:

— Благодаря ви, че се явихте като доброволци, за да ми помогнете да докажа истинността на твърдението си.

Обърна се към студента, принадлежащ към групата, известна като Сините конници, и каза:

— Сега сигурно разбираш, че говоря сериозно и енергиите, които наричаме магически, могат да бъдат управлявани, без да се дрънка толкова, колкото мислите, че е необходимо. Не е ли така?

— Разбира се, учителю — отвърна студентът.

Накор въздъхна. Под влиянието на Шо Пи вече всички Сини конници го наричаха така, въпреки протестите му.

Обърна се към другия студент, член на групата Магическия жезъл на Уатом, и попита:

— А ти не вярваше, че е възможно. Прав ли съм?

— Разбира се, че не е възможно. Ловкост на ръката, уличен театър — да. Но не и истинска манипулация със силите на магичното.

Накор вдигна пръст.

— Тогава наблюдавай! — И мина зад студента. В това време безименният просяк се появи и разбута кръга млади хора.

За пръв път мъжът, който всеки освен Накор смяташе за луд, показваше интерес към това, което става. Той клекна на няколко метра встрани и започна да наблюдава.

— Обучавал ли си се в рейки? — попита Накор студента, зад когото стоеше. — Упражнява ли това, което ви предавах миналия месец?

— Разбира се — отвърна студентът.

— Добре — каза Накор. — Това е почти същото. Стисни ръката си в юмрук.

Той хвана ръката на младия човек, дръпна я назад, като го постави в бойна поза, и каза на другия студент:

— Ти стой там, ако нямаш нищо против.

Пак се обърна към първия и продължи:

— Почувствай енергията в себе си. Затвори си очите, ако това ти помага.

Студентът изпълни нареждането.

— Сега — напътстваше го Накор — почувствай енергията, която обикаля в тялото ти и около него. Усети я как приижда. Когато си готов, искам да удариш с юмрук в корема младежа срещу тебе, но това трябва да бъде повече от удар. Искам да освободиш цялата си енергия през юмрука си.

— Бъди готов — каза той на студента, които трябваше да бъде ударен. — Стегни си коремните мускули. Може да те заболи.

Студентът се усмихна насила, но все пак се приготви да посрещне удара. Противникът му замахна и го удари, но той едва се поклати.

— Трябва да поработиш още върху това — каза Накор. — Ти не чувстваш енергията.

Внезапно просякът скочи, бутна настрани първия студент, залюля се на пети, затвори очи и отстъпи малко настрани. Чувстваше се как енергията пращи във въздуха около него. После той сви юмруци и ги изстреля напред, като издиша звучно. Ударът бе толкова силен, че метна съмняващия се студент назад и дори го подхвърли нагоре. Той отхвръкна на пет-шест крачки и падна върху двама от колегите си.

Удареният се преви — държеше се за корема и се мъчеше да си поеме въздух. Накор изтича, обърна го по гръб и почна да му прави изкуствено дишане. Със сълзи в очите студентът го погледна и едва проговори:

— Не бях прав.

— Да, не беше — съгласи се Накор. После се обърна към другите. — Внесете го вътре и нека лечителят го прегледа за наранявания. Нещо в него може да е увредено.

Обърна се и видя, че просякът отново е клекнал и гледа с празни очи. Шо Пи дойде и попита:

— Учителю, какво стана?

— И аз бих искал да знам — тихо каза Накор. После се обърна към студентите и заяви: — Видяхте ли? Дори това бедно създание знае как да използва мощта, която витае тук около вас, навсякъде.

Видя, че повечето лица показват само учудено притеснение, махна с ръка към главната сграда и каза:

— Урокът свърши. Върнете се да се занимавате с това, което имате по програма.

Студентите си тръгнаха, а Накор отиде при просяка, клекна и впи поглед в очите му. Там, където за кратко се бе мярнало нещо могъщо и мъдро, сега имаше само две празни орбити. Накор въздъхна и каза:

— Приятелю, какво си ти всъщност?

И като не получи отговор, стана. Шо Пи търпеливо го очакваше.

— Бих искал да съм по-умен — каза Накор на самоопределилия се за негов ученик.

— И аз бих искал да знам повече, учителю.

— Бих искал да знам и какво е станало с Калис — въздъхна Накор. — Почвам да скучая тука и освен това — той гледаше към синьото небе на запад, откъдето се приближаваше нещо — може би ще се наложи да си тръгнем оттук съвсем скоро, независимо от това дали някой ще дойде от Крондор, за да оправи нещата.

— Кога ще тръгваме, учителю? — попита Шо Пи.

— Не знам — поклати глава Накор. — Скоро. Може би тази седмица. Може би следващия месец. Ще узнаем, когато му дойде времето. Ела да идем да хапнем нещо.

При споменаването на храна безпаметният просяк скочи, изръмжа и забърза към трапезарията.

— Виж как нашият безумен приятел разбира относителното значение на нещата — каза Накор на Шо Пи и продължи на исалански:

— И удря като Голям майстор от ордена на Дала.

— Не, учителю — отговори Шо Пи. — Много по-силно. Може би всичко се обяснява с това, че има повече ча — той употреби древната дума за лична мощ, — отколкото всеки от жреците, които съм виждал, докато бях в храма.

И тихо добави:

— Мисля, че можеше да убие това момче.

— Несъмнено. Стига да беше поискал — съгласи се Накор.

Ру се разбуди от сивата предутринна светлина, проникваща през прозореца. Можеше да се прибере вкъщи преди Карли да е станала. Знаеше, че е възможно бебето да е спало непробудно цяла нощ, и ако побързаше, Карли можеше да си помисли, че се е върнал по-рано. Но трябваше да тръгне веднага.

Стана от леглото толкова тихо, колкото можеше. Съжаляваше, че трябва да си тръгне. Споменът за тялото на Силвия и за нейните страстни желания през нощта го възбуди въпреки умората му. Облече се и тихо излезе. Кочияшът дремеше. Той го събуди и му нареди бързо да тръгва за вкъщи.

Силвия отвори очи и се усмихна. Помисли си, че не е много трудно да води за носа малкия грозник. Беше млад, изпълнен с желания и много по-здрав, отколкото изглеждаше. Знаеше, че докато той си мисли, че е влюбен в нея, трудно ще оцени дълбочината на влиянието й върху себе си. Само след месец щеше да е готов да пренебрегва някои от сделките си заради нея. А след година щеше да предаде и съдружниците си.

Тя се прозя и се протегна доволно. Баща й нямаше да се върне няколко дни. Тя знаеше, че ще получи бележка от Ру още преди пладне. Нямаше да му обръща внимание ден-два, а после щеше да го покани пак. Преди да заспи се замисли колко дълго трябва да чака преди да му направи сцена и да му съобщи, че не може да продължава да се вижда с женен мъж, независимо от това колко я обича. Докато се унасяше, си помисли, че има и други двама мъже, които би трябвало да покани преди баща й да се върне.

Ру се изкачи на пръсти по стълбите и се мушна в спалнята. Карли спеше. Той бързо се съблече и се мушна в леглото до нея.

След около половин час тя се събуди. Ру се направи на заспал. Тя стана, облече се, взе бебето, което тихичко гукаше, и излезе от спалнята. Ру почака малко, после стана и слезе в трапезарията.

— Добро утро — каза Карли. Тъкмо хранеше бебето.

Абигейл се усмихна сладко и изгука.

Ру се прозя.

— Наспа ли се? — попита Карли безизразно.

Ру дръпна един стол, седна и изчака Мари да донесе кафето. После каза:

— Чувствам се, като че ли съм спал само пет минути.

— Много ли закъсня? — студено попита Карли.

— Много. Дори не знам по кое време свършихме.

Карли хранеше с лъжичка детето със зеленчуково пюре.

— Имам да ти казвам нещо — обади се тя след няколко минути.

Ру почувства как гърдите му се стягат. Обхвана го паника и за част от секундата си помисли, че знае, че й е изневерил. Но после отхвърли тази мисъл. Карли не бе заподозряла нищо, когато се бе върнал от Рейвънсбърг, където беше прекарал нощта с Гуен, и едва ли подозираше нещо и сега.

— Какво има? — спокойно попита той.

— Исках да ти го кажа снощи, но ти толкова бързаше…

— Какво има? — повтори Ру.

— Чакам бебе.

Ру я погледна и видя, че очите й са впити в лицето му. И почувства, че тя се страхува от това, което ще й каже.

— Чудесно! — Той се насили да го извика радостно. Стана, заобиколи масата и възкликна: — Този път е момче, нали? — И я целуна по бузата.

— Може би — тихо каза Карли.

Ру се помъчи да се засмее.

— Трябва да е момче, иначе ще трябва да сменям всички документи и печати на „Ейвъри и дъщери“.

— Ако един син ще те направи щастлив, надявам се да е момче — усмихна се тя.

— Ще съм щастлив, ако детето е чудесно като Абигейл, каквото и да е — каза той. И тръгна да излиза, като остави недоизпитата си чашата на масата.

— Няма ли да закусиш?

— Не — каза той и смъкна палтото си от закачалката до външната врата. — Трябва да отида в офиса. Имам да пиша важно писмо, а след това трябва да бързам за среща в „Барет“.

И без да дочака отговор, излезе. Карли чу как вратата самотно хлопна, въздъхна и продължи да храни детето.

Времето минаваше и животът потече по своя странен, но постоянен ритъм. Ру хитруваше, за да отскача до Силвия веднъж или два пъти седмично, като твърдеше, че прекарва нощите през седмицата със съдружниците си. Силвия му направи ужасна сцена и имаше моменти, когато той съжаляваше, че е женен и че трябва да я моли седмици, преди тя да се съгласи да се видят. Накрая тя се смили, защото той й изпрати диамант и изумрудена огърлица, което му струваше повече злато, отколкото би могъл да си представи преди две години. Накрая призна, че го обича, и Ру продължи с лъжите към жена си.

Силата му като търговец бързо растеше и той нямаше сериозни финансови затруднения. Компанията „Горчиво море“ процъфтяваше.

Ру се научи и как най-добре да използва уменията на тези, които работеха за него. Дънкан беше много ценен в събирането на слухове и при проучването на търговските възможности — правеше го, докато скиташе по кръчмите, хановете и пристаните. Язон доказа, че е много сериозен сътрудник в бизнеса, що се отнася до управлението на паричните фондове. Да бъдеш едър търговец беше нещо много повече от това да купуваш и продаваш. Такива странни понятия като взаимна допълнителна гаранция и съвместно поделен риск между нечленове на компанията, къде е най-добре да влагаш златото си, което не е използвано за покупки, и къде да намериш най-безопасното място за съхранението на парите си — във всички тези области Язон показваше необикновено усърдие и умение. Половин година след като Ру за пръв път преспа със Силвия, компанията купи една счетоводна къща и започна собствена банкерска дейност.

Луис също се оказа истинско съкровище. Можеше да бъде нежен с ядосаните клиентки, но и безмилостен с опърничавите каруцари. На два пъти трябваше да доказва на един от по-дебелооките, че дори и със саката ръка може да го накара да изпълнява заповедите му.

Даш все така беше загадка — изглеждаше напълно незаинтересуван от личните си печалба, но очевидно възходът на компания „Горчиво море“ му доставяше удоволствие. Изглежда, служеше във фирмата ей така, за кеф, а не за лична изгода. На моменти дори използваше брат си в една или друга операция. Джими и Даш можеха да бъдат страшна двойка, когато поискаха, и Ру не би желал да са му противници.

Карли наедряваше и Ру се надяваше, че този път ще му роди син. Напоследък бе почнал да чувства, че животът не може да е по-добър, с изключение на два неприятни момента: продължаващото съществуване на „Джейкъби и синове“ и отсъствието на приятелите му от миналите дни.

17.

БЕДСТВИЯ

Ру въздъхна.

Бебето помръдна неспокойно в ръцете му, докато жрецът каканижеше песнопенията си и мажеше с ароматично масло челцето му. Все още поразен от факта, че има син, Ру реши, че нищо на света не може да направи церемонията по кръщаването по-поносима.

— Наричам те Хелмут Ейвъри — каза накрая жрецът.

Ру подаде бебето на Карли и я целуна по бузата. После целуна и малката Абигейл, която се въртеше неспокойно в ръцете на Мари, и каза:

— Трябва да тичам до работата, но ще се върна най-много след два часа. Карли го погледна със съмнение. Напоследък мъжът й работеше много и понякога не се връщаше дори нощем.

— Чакаме гости — напомни му тя.

— Знам — отвърна той, докато излизаха от храма. После подвикна: — Вземете каретата. Аз ще отида пеш.

Закрачи по улицата, видя една наемна карета и я повика. След минути пътуваше към имението на Истърбрук. Чудеше се на гадното си настроение. Силвия беше станала извор на чудеса за него и когато бе с нея, всеки гняв или притеснение оставаха някъде зад гърба му. И по причини, върху които не се замисляше, баща й като че ли никога не си беше вкъщи през тези дни и минути. След като Ру пристигнеше за вечеря, Силвия го посрещаше с отворени обятия и го водеше нагоре по стълбите към спалнята си. Ру беше учуден и възторжен да разбере, че желанието й не е по-малко от неговото. Понякога се питаше кой ли е научил това благоприлично, израснало в охолство и грижи момиче на такива изобретателни любовни номера, но тя никога не споделяше нещо за миналото си, нито пък го питаше за предишните му връзки.

Когато каретата приближи имението на Истърбрук, Ру разбра причината за лошото си настроение. От всички, които бяха присъствали на кръщавката на Хелмут или щяха да дойдат на приема довечера, най-желаният от него човек нямаше да присъства.

Ерик даде сигнал и колоната конници спря. Със знаци, давани с ръце, мълчаливата заповед за слизане от конете бе предадена назад. Ерик яздеше начело на колоната до Миранда и Боби дьо Лунвил; Калис и един мъж, казваше се Реналдо, бяха избързали напред, за да се ориентират в обстановката.

Корабът беше спрял на планираното от Калис място и капитанът очевидно се успокои, когато след два дни се появиха агентите от Града на Змийската река. Новините от фронта бяха лоши.

Огромната флотилия беше наполовина готова и армиите на Изумрудената кралица имаха вече пълен контрол над континента, с изключение на малки области южно от планините Ратх’Гари и някои места по западния бряг. Съобщенията отвсякъде бяха еднакво нерадостни и тежки. Войнството на Изумрудената кралица беше опустошило целия континент. Бяха оголили земята и използвали всяко дръвце, за да изградят огромната флотилия, необходима им да прекосят океана. Въобще не се интересуваха, че хиляди роби, пленени по време на войната, загиваха в ужасните условия на живот и работа.

Няколкото малки въстания в различни части на войската бяха потушени безмилостно, като бунтовниците бяха разпъвани на кръст или разчеквани пред армията. Като следваща стъпка за въдворяване на дисциплина бе въведено изгарянето на един човек на всеки хиляда пред другарите му — предупреждение, че всяко бъдещо неподчинение може да доведе само до безмилостно унищожение.

Ерик си спомни времето, когато всеки човек в неговото отделение отговаряше за постъпките на други петима. Всеки боец трябваше да внимава какво правят и останалите от групата, защото грешката на един можеше да отведе всичките на бесилото.

Единствената добра новина за дружината на Калис бе, че цялото внимание на Изумрудената кралица беше съсредоточено върху Града на Змийската река, полуразрушеното пристанище Махарта и Речните земи. В района, където щяха да действат Калис и отрядът му, нямаше и следа от армия.

Калис отбеляза, че едва ли ще е точно така, когато приближат целта си. Шестима от агентите му откараха кораба до едно рибарско селце — там трябваше да го скрият под един голям навес за сушене на риба, докато им потрябваше, за да се върнат в Кралството.

Никой не спомена, че малцина смятаха това за възможно.

Сега навлизаха в планините. Бяха се движили цяла седмица през хълмовете и все още не се бяха сблъсквали с някаква реална опасност. Ерик беше един от малцината, участвали в миналия поход, когато избягаха от сааурците, като минаха през тунелите на пантатийците, и знаеше какво ги чака. Навремето враговете бяха решили, че Пурпурните орли на Калис — за тях пантатийците смятаха, че са единствената въстанала наемническа част — са потънали в планините, и бяха окупирали цялата област. Тогава се спасиха по чудо — бяха се престорили на наемници на служба при сааурците и се придвижиха дръзко право срещу фронта, в посока, противоречаща на всякаква логика. И това ги бе спасило.

Реналдо се появи запъхтян и съобщи на дьо Лунвил:

— Капитанът намери безопасно място за лагеруване и каза, че за днес спираме похода.

Ерик погледна слънцето. До залез оставаха още няколко часа. Дьо Лунвил забеляза погледа му и попита:

— Приближаваме ли се вече?

Реналдо кимна и посочи към дърветата.

— Там има нисък скален хребет и отгоре може да се види устието на реката и мостът. Така поне каза капитанът.

Ерик разбра. Зрението на Калис беше много по-остро от това на всеки човек. Щом вече виждаха клисурата, значи се намираха на един ден езда от моста, а оттам до входа на мините имаше още толкова път. Ако решаха да изоставят конете, им трябваха два дни, за да стигнат от моста до пещерите.

Ерик скочи от коня си със смесени чувства; ако продължаха да яздят, щеше да е по-лесно за хората, но ако изоставеха конете край тунелите, това означаваше смъртна присъда за животните. За момент Ерик се учуди, че се е загрижил повече за безопасността на конете, отколкото за своята собствена.

Потръпна при тази мисъл и даде заповед за изграждане на лагера. Мъжете се подчиняваха на здраво втълпената им дисциплина, която се изискваше от тях. Наскоро Алфред отново беше произведен в чин ефрейтор и напомняше с всеки изминат ден все повече на Чарли Фостър — ефрейтора, който превръщаше първите дни на Ерик в истински ад по нареждане на Боби дьо Лунвил. Сега, години по-късно, Ерик разбираше, че като накара тези мъже да се подчиняват, без да се колебаят или разсъждават, може да им даде най-добрата възможност да оцелеят и нещо още по-важно — така се осигуряваше и постигането на целите на похода им.

Когато лагерът бе готов, уточниха постовете и се нахраниха със сухи дажби и без да палят огън, защото не искаха да рискуват някой да ги забележи. Зимата бързо се приближаваше, така че това щеше да бъде още една нощ, пълна с несгоди.

Докато мъжете се хранеха, Ерик провери конете и се увери, че всички са здрави. Освен това провери дали всеки мъж е на мястото, където трябваше да е, после се отправи към полянката, където бяха седнали дьо Лунвил, Калис и Миранда.

— Конете са наред — каза Ерик.

Калис му махна да седне до тях.

— Добре — рече капитанът. — Трябва да намерим място, за да ги оставим — някъде наблизо.

— Защо да се безпокоим за това? — попита Миранда.

— Не отхвърлям възможността да ни потрябват отново. Може да се наложи да се изтегляме бързо, когато напуснем планините. Ако наблизо има каньон с достатъчно паша за седмица-две, бих искал да оставя конете там. Големите снегове няма да завалят скоро и конете биха могли да се задържат там.

— Когато заобикаляхме онзи връх по обед — обади се Ерик, — забелязах малка долина под нас. — Той посочи с ръка. — Не съм сигурен, но може би има някакъв път в онази посока. Най-малкото козя пътека.

— Тук ще отдъхнем няколко дни — каза Калис, — така че утре разузнай какво е положението. Ако има път, ще отведеш конете.

Ерик все още не се чувстваше удобно в присъствието на капитана, за да изказва мислите, които го вълнуваха, макар че вече беше прекарал достатъчно време с Боби. Но капитанът оценяваше прямите приказки, когато ставаше дума за целта им, и това го окуражи.

— Капитане, защо да се бавим? С всяко закъснение увеличаваме риска да бъдем открити.

— Трябва да изчакаме един човек — отвърна Калис.

— Имам един агент — обади се Миранда, — който се опитва да открие някои от местните и да разговаря с тях.

Никой не каза нищо повече, така че Ерик разбра, че трябва да се въоръжи с търпение, за да изчака и да разбере кой е тайнственият агент на Миранда и кои са тези местни хора. Той се извини и стана, за да види какво правят мъжете от отряда.

Не се учуди, като видя, че всеки се занимава с това, което трябва да върши, и че не е нужно да нарежда никому нищо. Това беше най-добрата група воини в историята на Кралството според лорд Уилям и дьо Лунвил и Ерик почувства силна гордост, че и той е в тази бройка. Все още подценяваше ролята си в създаването на специалната бойна част, но същевременно ставаше все по-уверен.

Беше прекарал много часове в четене на всякакви книги за водене на военни действия и за тактиката на бойното поле и бе имал възможността да обсъжда военните проблеми с всекиго в двореца. Понякога бъбреха за прочетеното по време на храна във войнишката столова, понякога — на официална вечеря в двореца на принца или на учебния плац, където някой барон от граничните земи или херцог от Източните области наблюдаваше подготовката на Пурпурните орли на Калис.

Ерик не мислеше, че е особено надарен в стратегията, въпросите на доставките или разположението на силите, но чувстваше, че е способен да води хора, или най-малкото да ги кара да вършат това, което трябва, без да има нужда да прибягва до обиди и заплахи, както правеха други офицери. Наистина му беше приятно, че ако ги поведеше, мъжете щяха да го последват. Не беше сигурен как точно го правеше: просто го можеше.

Като свърши проверката, седна и разопакова един пакет сухар. Разтвори восъчната хартия, като гледаше всички парченца восък да падат върху разстланата кърпа; знаеше, че след като вдигнат лагера, трябва да мине и да провери дали не е останало някъде парченце восък, разкриващо, че са били тук. Ако не го направеха, дьо Лунвил със сигурност щеше да го направи. Макар че отношенията им се бяха променили много от съдбовния ден, когато Боби нареди да обесят Ерик, той все още не бе освободен от опасността да го бичуват пред строя, ако старши сержантът сметнеше, че пренебрегва задълженията си.

Калис и Миранда приближиха и Ерик се изправи.

— Капитане?

— Ще отидем да се разходим малко — каза Калис. — Обиколи караулите и им кажи, че опознавателният сигнал са две щраквания с пръсти и думата „сврака“. Ясно ли е?

— Ясно — кимна Ерик.

Който и да се покажеше около лагера, щеше да бъде предупреден с две щраквания от караулите. Ако не отговореше веднага с думата „сврака“, щеше да бъде посрещнат от смъртоносни удари. Ерик се надяваше, че случайни търговци или странстващи свещенослужители няма да се появят на пътя през следващите няколко дни.

— Капитане? — попита Ерик, докато Калис се готвеше да тръгне.

— Да?

— Защо „сврака“?

Калис кимна към Миранда.

— Защото — каза тя — това е думата, която моите агенти знаят като пропуск и освен това на този континент няма свраки, така че никой друг няма да се сети да използва такава дума.

Ерик вдигна рамене и наведе глава да довърши студената си вечеря.

— Трябва да обсъдим някои неща — каза Калис.

— Какво например? — попита Миранда. Беше седнала на ствола на едно повалено дърво.

— Ако оцелеем, имаме ли бъдеще? — каза Калис и седна до нея.

— Трудно е да се каже. — Миранда хвана ръката му и въздъхна. — Не, за това е невъзможно дори да се мисли. — Тя се наведе и го целуна. — Ние винаги сме значели много един за друг, откакто се срещнахме, Калис.

Той не отвърна нищо.

— Изпитваме чувства един към друг, каквито малцина познават… — И след минута мълчание допълни: — Но бъдещето? Не знам дали ще сме живи дори следващата седмица.

— Помисли все пак — усмихна се Калис. — Предвиждам да оцелеем.

Миранда изучаваше лицето му в златистата светлина на късния следобед — лъчите на слънцето пробиваха зеления покров на клоните. След малко се засмя.

— Какво смешно има? — попита той.

— Аз съм смешната — каза тя, стана и се протегна, за да развърже роклята си. — Винаги съм била влюбена до глупост в едно красиво русо момче. Хайде, ела ме стопли. Денят е студен.

Когато дрехите й паднаха до глезените, те се изпъна и прибра ръце до тялото си, дланите й прилепнаха за хълбоците. Той я вдигна с такава лекота, сякаш бе дете, целуна гърдите й, игриво я завъртя в кръг, после внимателно я постави на земята и каза:

— Момче ли? Аз прехвърлих половинвековна възраст, жено.

— Майка ме предупреждаваше — засмя се Миранда, — че по-младите мъже са ентусиазирани любовници, но често се взимат много на сериозно.

Калис се вгледа изучаващо в лицето й.

— Никога не си говорила за майка си.

Миранда мълча известно време, после се разсмя.

— Свали дрехите си, момче! — каза тя с шеговито командирски глас. — Земята е студена!

— Баща ми винаги казваше да проявявам уважение към жените — засмя се Калис.

Любиха се забързано и страстно, забравяйки за тревогите си, за това какво можеше да донесе утрешният ден, отдадени напълно на най-важното и жизнеутвърждаващо действие на света. За броени минути чувствата им бяха само чиста, споделена радост и щастие, истинско отрицание на страха и смъртта.

Щракнаха два пъти с пръсти и се чу думата „сврака“, произнесена с някак странен акцент. Ерик стигна до поста секунди преди дьо Лунвил и Калис.

Бяха чакали вече три дни и капитанът реши, че ако агентите на Миранда не се появят скоро, въпреки всичко ще поеме напред. Конете бяха отведени в една тучна долина. Ерик знаеше, че ако никой не се завърне, конете сами ще си намерят пътя извън долината и надолу към по-ниските ливади, когато приближеше зимата. Това го караше да се чувства по-спокоен, макар че не разбираше защо е точно така. Ерик познаваше планините, макар че планините на Даркмоор не бяха толкова впечатляващи като тези, към които приближаваха сега. Той вече усещаше ледения полъх на зимата. Нощем температурата падаше под нулата, а със следващата буря щеше да дойде и снегът.

Мъжът, който се показа на пътеката, беше облечен в странна белезникава броня и Ерик незабавно разбра, че е от напълно непознат метал. Огромната броня например трябваше да дрънчи силно, но не беше така; освен това трябваше да кара мъжа да се движи бавно и тромаво, а той крачеше съвсем леко. Главата му беше напълно затворена в шлем с два тесни процепа за очите, а на гърба си носеше нещо като арбалет със съвсем непозната форма. Освен това навсякъде по него святкаха мечове, ками и ножове.

Другите двама, които идваха след него, бяха стари познати на Ерик и той ги поздрави тихо още щом се приближиха:

— Праджи! Вая! Радвам се да ви видя!

Двамата стари бойци отвърнаха на поздрава му.

— Чухме, че си между успелите да се изтеглят от Махарта, фон Даркмоор — каза усмихнато Праджи.

Двамата възрастни мъже бяха облечени и въоръжени като наемници, но Ерик се чудеше как ли се сражават, като имаше предвид възрастта им. Наистина, преди две години с очите си бе наблюдавал здравината и силата на Праджи и Вая в сраженията и нищо не показваше, че сега са по-малко опитни — но очевидно бяха много уморени.

Праджи беше най-грозният мъж, когото бе срещал, но бе симпатичен и приятен човек. Вая беше застаряващ паун, все още много суетен въпреки напредващата си възраст. Но въпреки всички различия мъжете бяха верни един на друг като братя.

— Гневливия, имаше ли някакви трудности? — попита Миранда.

Подвижният арсенал махна шлема си и се видя младолико лице, луничаво и бледо, с червеникавокестенява коса и сини очи. Единствено ситните капчици пот издаваха умората му.

— Никакви — каза Гневливия. — Трябваше ми известно време, за да открия двамата ти приятели, Калис.

Капитанът погледна въпросително Миранда и тя обясни:

— Описах му как изглеждаш. Трябваше да дойде тук и да те намери дори и ако ме няма.

Калис очевидно не беше очарован от думите „ако ме няма“.

— Как вървят нещата на изток? — попита той Праджи.

— Лошо. По-лошо, отколкото очаквахме. Тази кучка, Изумрудената кралица, се оказа още по-гадна, отколкото я помнехме при Хамса и другите места, където се сблъскахме с нея. — Той изу ботушите си и размърда краката си. — Помниш ли генерал Гапи? Беше изпратен срещу джешандите в северната степ — голяма грешка — и те го размазаха в кърваво сражение. Само един на десет души се завърна от степите. И тогава Изумрудената кралица се зае лично с него — завързаха Гапи гол над един мравуняк и му намазаха топките с мед. Накара всички генерали да гледат, докато той не престана да пищи.

— Не можеш да се провалиш в нейната армия — поклати глава Вая и се усмихна. — Изразът „изпълни или умри“ е придобил ново значение.

— Значи джешандите още се държат, така ли? — попита Калис.

— Вече не — отвърна Праджи с тъга. — След неуспеха на Гапи в степите бяха изпратени пет хиляди сааурци. Джешандите се бориха дълго — пуснаха на хората-гущери повече кръв от всеки друг, — но накрая бяха смазани.

Ерик мълчеше. Само веднъж се бе изправял срещу сааурците и техните чудовищни коне, но знаеше, че нито едно човешко същество не може да им излезе в открит бой; необходими бяха трима-четирима конници, за да обезвредят един сааурец. В моменти на скука Ерик бе градил планове за победа над сааурците в открито сражение, но впоследствие ги намираше за трудно осъществими.

— Все още има останали от тях — каза Праджи. — Извършват набези тук-там за храна, но като сила Свободните хора вече не съществуват.

Калис остана смълчан за момент. От всички общества в далечния континент при джешандите имаше най-голям брой елфи. За елфите всеки убит беше загуба, която човешките същества не можеха да си представят. Народът на майка му щеше да оплаква загиналите десетилетия наред.

Той се отърси от връхлетелите го мисли и попита:

— А какво е положението при клановете на юг?

— Точно там — каза Праджи и посочи Гневливия — ни откри той. Снощи лагерувахме с Хатонис на едно място…

— Били сте в Източните земи тази сутрин? — невярващо попита Ерик.

— Това момче — каза Праджи — знае как да ни преведе бързо.

Гневливия извади някакъв предмет и го завъртя в ръцете си. Беше сфера с редица стърчащи ключове.

— Пристигнахме тук за един миг — продължи Праджи — Прекарахме почти целия ден в обиколки из планините, за да ви открием.

— Ние сме почти безпомощни, стари приятелю — каза Праджи на Калис. — Изумрудената кралица тези дни разположи войските си по двата бряга на реката. Едва можем да се приближим на изстрел до нейните шлепове, пренасящи трупи. Най-доброто, което успяваме да направим, и то рядко, е да атакуваме от засада, да притеглим някоя баржа до брега и да я разрушим. Така стоят нещата. Последния път, когато се опитахме да атакуваме Града на Змийската река, загубихме половината от хората си и нанесохме само незначителни загуби. — Той въздъхна. — Войната тук свърши, Калис. Каквото и да правите тук, в западните земи, по-добре да е нещо специално, защото флотилията, която тя строи, ще е готова за отплуване идущата година, най-късно по-другата. Мислехме, че ще разполагате с десетина години, но изглежда, че няма да са повече от три-четири.

— И две от тях вече са минали — кимна Калис и предложи на двамата уморени възрастни мъже: — Идете да хапнете нещо.

Докато подаваха студените дажби на Праджи и Вая, Миранда се обърна към Гневливия и попита:

— Донесе ли го?

Младоликият гигант смъкна торбата от гърба си, бръкна вътре и извади малък амулет.

— Струваше бая скъпичко, но не повече, отколкото си мислех. Ще добавя стойността му към онова, което ми дължиш.

— Какво е това? — попита Калис.

Миранда му го подаде и капитанът внимателно го пое. Изглеждаше като най-обикновена златна огърлица.

— Това е преграда срещу проследяваща магия — обясни Миранда. — Отсега нататък никой магьосник не може да открие нито теб, нито хората, застанали на десет крачки около теб. Това може да спаси живота ни, когато тръгнем да се измъкваме.

Калис кимна и подаде огърлицата на Миранда, но тя завъртя глава.

— Не ми трябва. Ти я вземи.

Калис се поколеба, после окачи амулета на шията си. След това се обърна към Боби дьо Лунвил и каза:

— Тръгваме в зори.

Ерик стана и започна обиколките си. Нямаше нужда дьо Лунвил да му нарежда какво трябва да прави или че тъкмо сега е времето да го направи.

Язон нахлу в „Барет“, стиснал лист хартия и един пергамент. Огледа се, видя Ру на стълбите, викна му и се спусна покрай двама слисани келнери.

— Какво има? — попита Ру. Под очите му имаше тъмни кръгове, защото не бе спал две нощи. Беше си обещал да стои няколко дни далеч от Силвия. Смяташе да прекара известно време с жена си и децата и да поспи — нещо, от което наистина се нуждаеше. Имаше чудесна възможност да се наспи, тъй като Карли спеше с бебето в детската стая. Но последните две нощи не издържа и каза на кочияша да го откара до имението на Истърбрук.

— Някой — тихо каза Язон — е убедил Юргенс да протестира нашата полица.

Умората на Ру веднага изчезна и той поведе Язон към масата, която сега се използваше от хората на компания „Горчиво море“. Там бяха Мастерсън, Хюм и Кроули. Седнаха и той им каза:

— Юргенс е протестирал полицата ни.

— Какво? — възкликна Мастерсън. — Нали се съгласи на разсрочка! — Погледна Язон и попита: — Как стана?

Язон разгъна документите и каза:

— Това е много по-лошо от решението за незабавно изплащане на дълг, господа. Някой от нашата счетоводна къща е бил… не мога да намеря по-точна дума… е разхищавал средства.

При това известие Хюм и Кроули едновременно скочиха.

— Какво? — изкрещя Кроули.

Язон започна търпеливо и внимателно да разяснява, независимо от честите прекъсвания. С две думи, някой много хитро бе изгребал не само богатството им — десетки хиляди златни монети — чрез преводи от сметка на сметка, но също бе успял да прикрива това месеци наред. Сега имаше едва двеста и петдесет хиляди жълтици, които все още не бяха дошли в тяхната сметка. Язон бе разкрил злоупотребата само поради предявяването на полицата.

— Най-лошото е, господа — обясни той, — че поради една или друга причина искането за осребряването на тази полица идва в най-критичния момент за компания „Горчиво море“, откакто е основана. Ако изплатим сметката, предявена от Юргенс, губим опцията за компанията „Синя звезда“, а без нейните кораби не сме в състояние да изпълним няколко изключително важни договора.

— Кое е най-лошото? — попита Ру.

— Най-лошото ли? Ако тази полица не бъде изплатена, можем да загубим всичко.

— Ти си виновен, Ейвъри! — избухна Кроули. — Казах ти, че действаме много прибързано. Трябваше ни време да се консолидираме, да натрупаме капиталов резерв, но ти настояваше да завземаме позиции. Щастието се обръща, Рупърт! И този път ни е изоставило!

— За колко е полицата? — попита Мастерсън.

— Шестстотин хиляди жълтици — отвърна Язон.

— С колко сме олекнали?

— Точно толкова тайно са измъкнати — усмихна се горчиво Язон. — Ако продадем набързо няколко холдинга, може би ще стигнем до четиристотин хиляди. Но пак ще ни трябват още двеста хиляди.

— Кой е направил това? — попита Хюм.

— Сигурно са замесени доста хора — каза Язон и потърка брадичката си. — Неприятно ми е да го кажа, но целта явно е да се разори компанията „Горчиво море“.

— Точно така е станало — каза Ру. — Тази счетоводна къща беше доста зрял плод за всеки от нас, за да можем да се откажем от нея. — Той вдигна пръст към Кроули. — Това включва и теб, Брандън.

— Вярно е — отчаяно каза Кроули.

— Някой ни е подхлъзнал, господа. Кой?

— Истърбрук — каза Мастерсън. — В крайна сметка той е един от хората с финансови възможности.

— Но по този начин той нанася удар и на себе си — възкликна Ру. — Той е обвързан с дузина договори с „Горчиво море“.

— Но ние сме вече достатъчно големи, за да го плашим — каза Хюм.

— Има и други — продължи Мастерсън. — Братята Уендъл, търговска фирма „Джаланки“, големите търговски къщи в Свободните градове, Кирлейн и други места; всички те имат причини да искат да се отърват от нас.

— Язон — каза Ру, — доведи Луис, Дънкан и всички, на които може да се има доверие и знаят как се държи меч. После отидете в счетоводната къща и поставете служителите под охрана. Ще стигнем до дъното на тази история преди този, който е действал против нас, да подуши, че сме открили нещо.

— Веднага тръгвам. — Язон стана.

— Ако това е грижливо подготвено предателство, ще открие, че счетоводната къща е празна — каза Мастерсън. — Хващам се на бас, че ще стане така.

— Не бих се хващал на такъв бас. — Ру бутна назад стола си и поклати глава. Яростта заплашваше да се надигне и да го залее. Можеше да усети жестокия страх, че отново може да се превърне в безпаричен голтак, толкова бързо, колкото бе израснал до сегашното си положение. Пое дълбоко дъх. — Добре, грижите няма да нахранят конете, както казваше баща ми. Предлагам да се съсредоточим върху това как да съберем бързо четвърт милион златни монети — той погледна полицата на масата — през следващите два дни.

Другите не казаха нищо.

Влязоха в кръчмата и Дънкан посочи с късо кимване човека, когото бе открил. Ру отиде и седна срещу него, а Луис и Дънкан се изправиха от двете страни на непознатия.

— Какво искате? — започна мъжът и понечи да стане.

Дънкан и Луис поставиха по една ръка на раменете му и го натиснаха на мястото му.

— Ти си Роб Маккрейкън, нали? — каза Ру.

— А ти кой си? — отвърна човекът. Очевидно не беше толкова смел, колкото се опитваше да се изкара. Лицето му пребледня и той се заозърта уплашено.

— Имаш братовчед Хърбърт Маккрейкън, нали?

Мъжът отново понечи да стане, но откри, че го държат здраво.

— Може би.

Внезапно Луис мушна камата си под брадичката на мъжа и каза:

— Задават ти въпроси, които изискват по-ясен отговор, приятел. „Да, това е братовчед ми“ или „Не, това не е братовчед ми“. И бъди сигурен, че лъжливият отговор ще е много болезнен.

— Да — тихо каза мъжът. — Хърбърт ми е братовчед.

— Кога го видя за последен път? — попита Ру.

— Преди няколко дни вечеря вкъщи. Той е ерген, така че често идва на гости.

— Каза ли ти, че заминава?

— Не — каза Роб Маккрейкън. — Но си взе довиждане по доста странен начин.

— Какво искаш да кажеш?

— Ами… спря на прага и ме прегърна. Наистина си помислих, че може да е сбогуване за по-дълго.

— Твърде вероятно — каза Ру. — Ако е решил да напусне Крондор и да живее другаде, къде би могъл да отиде?

— Не знам — отвърна Маккрейкън. — Не съм мислил за това. Имаме роднини на изток, но не са ни много близки. И братовчед в Саладор, когото не съм виждал десет години.

Ру забарабани с пръсти по масата…

— Ако братовчед ти се окаже изведнъж с много злато, къде смяташ, че би могъл да отиде?

— Достатъчно пари, за да си купи квеганска титла ли? — Очите на мъжа се присвиха.

Ру погледна Луис, който рече:

— Мисля, че биха му стигнали за малка титла.

— В Сарт. — Ру се обърна към Дънкан: — Вземете възможно най-точното описание на външността на този Хърбърт Маккрейкън и пратете хора в Сарт. Ако вземат коне за смяна, ще могат да го заловят до десет часа.

После погледна Луис.

— Иди на пристанището и започни да разпитваш. Не са регистрирани кораби от и към Квег, но никога не се знае дали някой не се е промъкнал под флага на Свободните градове или Дърбин. Провери дали някой, отговарящ на описанието на Маккрейкън, се е опитвал да се качи на борда на кораб, отплуващ от града. Имаме достатъчно очи и уши, така че би трябвало да го открием. Имам още много работа, но ще бъда в канцеларията рано сутринта. Ако не открием този човек утре до обяд, сме разорени.

Ру стана, Дънкан зае току-що освободения стол и започна разпита:

— Опиши ми братовчед си, Роб, и не спестявай никаква подробност. Как изглеждаше Хърбърт?

— Ами… на ръст е колкото мен…

Без да чака да чуе още нещо, Ру излезе от кръчмата и тръгна към каретата си. Качи се и нареди на кочияша да кара към имението на Истърбрук.

Калис даде сигнал в мрака и Ерик се обърна да предаде назад. Шейсетте и седем души вървяха почти слепешком, разтеглени в дълга колона по двама. Водеше Калис, способен да вижда и при най-слабата светлина. Гневливия завършваше колоната и твърдеше, че също е способен да вижда в тъмното, което изглеждаше твърде невероятно на Ерик, но досега наемникът не бе направил нито една грешна стъпка. Младият сержант предполагаше, че шлемът му има някаква магическа особеност.

Миранда крачеше до Калис, защото и тя виждаше в тъмнината достатъчно добре. Останалите от отряда бяха принудени да се движат както могат.

Съобщението, че има нещо или някой опасен пред тях, бе предадено по колоната. Всеки мъж от отряда тихо приготви оръжията си, а Боби дьо Лунвил пристъпи напред. На крачка го следваха Праджи и Вая. Ерик не искаше старите наемници да идват с тях, но двама възрастни мъже на коне, сами из планините, нямаха голяма възможност да достигнат населени места в този див и негостоприемен край.

Ерик също се придвижи напред и усети лек полъх по бузата си. Стигна до капитана и Калис му прошепна:

— Нещо се движи там долу.

„Там долу“ означаваше дълбокия кладенец между най-високо равнище и планинските недра. Ерик и оцелелите от дружината на Калис познаваха мястото, защото преди две години бяха изкачили спиралоподобния път, изсечен в огромния кладенец — а сега бяха готови да се спуснат в него. Ерик се ослуша, но не чу нищо.

После долетя съвсем слаб звук.

Приличаше много на шум от хвърлени камъчета. След няколко секунди звукът се повтори. После настъпи тишина.

Стояха неподвижни почти пет минути, после Калис даде знак петима бойци да тръгнат с него. Ерик се огледа, подбра четирима от челото на колоната и измъкна меча си.

Запалиха фенер с капаци, прикриващи светлината — той им позволяваше да виждат, но трудно можеше да бъде забелязан отстрани.

Тръгнаха. Ерик носеше фенера. Заслизаха в страничния тунел, леко наклонен надолу, и скоро се озоваха в огромния кладенец. Както беше и при другите изходни точки на тунелите, спираловидният път, вкопан в каменните стени на кладенеца, се разширяваше леко, като оставяше достатъчно място да се разминат влизащите и излизащите. Спряха, ослушаха се и отново дочуха слабото шумолене, идващо отдолу.

Заслизаха бавно по скалната издатина, като спираха на всяка четвърт обиколка. Накрая шумът престана и те продължиха още по-внимателно напред.

Ерик прецени, че с всяко пълно завъртане около кладенеца се смъкват със седем-осем метра надолу. Вече бяха изминали три пълни обиколки, откакто бяха излезли на спираловидния път.

И тогава откриха тялото. Беше с роба и когато Калис дръпна качулката, Ерик не можа да сдържи ахването си. Това беше пантатиец.

Ерик никога не се беше приближавал толкова близо до врага. Беше зървал пантатийци отдалеч в същите тези тунели и друг път от каменния рид при голямата среща на наемниците, когато един от тях бе дошъл да инспектира дружините.

— Обърни го — прошепна Калис и младият сержант превъртя тялото, така че да легне по гръб. Грамадна зейнала рана беше лишила създанието от половината му вътрешности и част от червата му се бяха проточили по измачканата накъсана роба.

Калис посочи нещо в ръцете на съществото и нареди:

— Вземи го.

Ерик се подчини, но когато докосна предмета, му се прииска да не го бе пипал. Странна енергия пробяга по ръцете му и кожата му настръхна. Веднага му се дощя да си свали дрехите и да се изжули до кръв от сърбежа.

Като че ли Калис също реагира на въздействието на предмета, макар че само Ерик го бе докоснал. Ерик завъртя намереното в ръце и видя, че е шлем. Понечи да го сложи на главата си, но Калис бързо каза:

— Недей.

— Какво да правя?

— Сложи го на земята — каза Калис и се обърна към един от войниците. — Доведи останалите.

Войникът взе фенера и се скри от погледа им. Ерик изживя няколко много странни минути в тъмното. Явиха му се странни картини на черни мъже в непознати брони и жени с невероятна красота, но нито едно от тези видения не беше човешко. Той разтърси глава и успя някак да освободи съзнанието си от виденията.

— Какво става? — попита Миранда, щом дойде до тях.

Калис безмълвно посочи. Миранда клекна и изследва както трупа, така и шлема. Вдигна го и дори да се беше повлияла от него, не го показа. Най-накрая рече.

— Трябва ми торба.

Един от войниците извади платнена торба и тя сложи шлема вътре. После се обърна към Гневливия.

— Носи го ти. От всички тук на теб шлемът ще ти причини най-малко неудобства.

Странният наемник вдигна рамене, взе торбата и я набута в огромната си раница.

Миранда отново погледна трупа и каза:

— Изглежда, нещата са се развили по неочакван начин.

— Този, изглежда, е бягал, за да спаси шлема — каза Калис.

— Или го е откраднал — каза Миранда замислено и поклати глава. — Разсъжденията няма да ни доведат доникъде. Да продължаваме.

Закрачиха отново надолу по спираловидния път, покрай тунели и широки площадки. Извървяваха кръг след кръг, докато не слязоха до средата на кладенеца. При един с нищо незабележим вход на тунел Калис им даде сигнал да завият.

Колоната пое по тунела, който се спускаше под доста остър ъгъл. Колкото по-навътре навлизаха, толкова температурата се покачваше. Вечер в планината бе студено и в тунелите също навлизаше студ, но като че ли всяка стъпка напред ги водеше към топлинен източник. Заедно с горещината започна да се чувства и неприятна миризма. Смърдеше на сяра и се долавяше сладникав мирис на печено месо.

Влязоха в едно уширение на тунела и Калис даде сигнал; всеки мъж измъкна меча си. Бяха обсъждали многократно тази част от задачата, така че всеки член на отряда можеше да повтори отделните заповеди и насън.

Това беше първата от пантатийските галерии и тук щяха да открият змиежреците и снасящите женски. Яйцата и младите бяха на друго място — в нещо като люпилни. Заповедите бяха прости: да се влезе и да се избие всичко живо.

Калис даде сигнал и нападението започна.

Смрадта в галерията беше много по-ужасна, отколкото в тунелите. Проникваше навсякъде и караше хората да се превиват и да повръщат. Накъдето и да погледнеха, виждаха разхвърляни мъртви тела. Повечето бяха пантатийци, някои още на детска възраст, имаше и други, по-различни — сааурци. Но нямаше никой оцелял. Самотният пантатиец, когото бяха видели в кладенеца, беше почти незасегнат в сравнение с тези в залата. Части от телата им бяха разхвърляни навсякъде.

Калис посочи трона. Пред него лежеше една фигура. Преди време той беше видял как фигурата — мумифицирано тяло на пантатиец — бе разположена царствено върху големия трон. А сега лежеше в прахта на парчета.

Миранда и Гневливия, на които, изглежда, вонята не влияеше тръгнаха към съсухреното тяло. Миранда огледа мумията, после се обърна и каза:

— Имаше ли предмети наоколо?

— Броня, меч, шлем — всичко, каквото би могла да очакваш — отвърна Калис.

— Разбрах — каза тя. — Някой ги е взел. — Обиколи с поглед огромната зала, като оглеждаше клането — един от войниците бе запалил фенер, за да освети всичко. — Тези тук са загинали, отбранявайки се.

Ерик взе двама мъже и огледа съседните галерии. В един голям басейн с топла вода имаше няколко смачкани яйца, под черупката се виждаха полуоформени пантатийци. В друга галерия откриха мъртви бебета. Между тях бяха разхвърляни кости, някои от тях човешки.

След като изследваха всичко, Ерик докладва:

— Капитане, навсякъде е едно и също. — Той понижи глас. — Но не видях и една-единствена рана, причинена от оръжие. — Той посочи тялото на един мъртъв сааурски воин. — Този пък изглежда, като че ли нещо го е разполовило.

— Малко създания са способни да направят това — обади се Гневливия. Лицето му бе скрито зад странния му шлем. — Но са много редки и не са от този свят.

— Нещо е минало оттук като огън през суха трева и е избило всичко живо — каза Калис.

— Да, някой ни е спестил малко клане — обади се дьо Лунвил.

Калис изглеждаше притеснен — за първи път, откакто Ерик го познаваше.

— Боби — каза той, — някой е излязъл оттук с предмети с невиждана сила, предмети като бронята на баща ми.

— Значи има и трети играч, така ли? — попита дьо Лунвил.

— По всичко личи — потвърди Миранда.

— И сега какво? — попита сержантът.

— Слизаме още по-надолу — каза Калис без колебание. — Трябва да разберем кой е нападнал тази люпилня и дали и другите са унищожени.

После се обърна към отряда.

— Заповедите се променят. — Незабавно всички впериха очи в него. — Пред нас има нова загадка. Ще продължим да навлизаме в леговищата и ако открием някъде живи пантатийци, незабавно ги избиваме до крак. Но би било хубаво да открием кой ги е избил. Може да се окаже, че врагът на нашия враг не ни е приятел. Трябва да разберем кой е третият играч.

Калис понижи глас.

— Неизвестните, които са направили това тук, сега са много могъщи, защото притежават едни от магическите предмети на валхеру, Господарите на драконите. Трябва да сме много предпазливи.

18.

ОТКРИТИЕ

Ру кимна.

Дънкан замахна и удари мъжа на стола. Главата му подскочи и от носа му потече кръв.

— Лош отговор — каза Дънкан.

— Нищо не знам — каза отново Хърбърт Маккрейкън.

Дънкан го удари пак.

— Много е просто, Маккрейкън — каза Ру. — Ще ми кажеш кой те накара да ми окрадеш златото и как се казва, а ние ще те пуснем да си вървиш.

— Ако ви кажа, ще ме убият — отвърна онзи.

— А ние ще те убием, ако не ни кажеш — каза Ру студено.

— Ако ви кажа истината — отвърна Маккрейкън, — няма да има с какво да се пазаря. Какво ще ви попречи да ми прережете гърлото, след като вече съм ви казал?

— Няма и какво да спечелиш — каза Ру. — Златото е мое. Това не е като да нарушиш кралския закон. Ако те отведа в Градската стража и подам оплакване, след като намерим съдия, способен да разгадае главоблъсканицата от сметки, която си направил, следващите петнайсет години ще се мъчиш в някоя каторга.

— А ако ви кажа?

— Ще те оставим да напуснеш града… жив.

— Нютон Бригс — каза след известно мълчание пленникът. — Той уреждаше прехвърлянето на сумите.

Ру погледна Язон, който стоеше в сянка зад гърба на Маккрейкън и онзи не можеше да го види. Язон каза тихо:

— Беше партньор в счетоводната къща преди да я купим.

— Беше много ядосан, защото загуби шефското си място — каза Маккрейкън. — Мисля, че някой му бе платил, за да ви окраде. Всичко, което знам, е, че ми обеща достатъчно злато, за да мога да си купя квеганска титла, малка вила и да започна самостоятелен бизнес.

— Защо квеганска? — попита Дънкан.

Луис, който стоеше зад човека на стола, се обади:

— Мнозина в Кралството мечтаят да станат богати квегански благородници и да живеят във вила с десетина млади робини… или с момчета — на кой както му харесва.

— Ти си идиот! — засмя се Ру. — Постъпил си като глупак. Щом стъпиш на пристанището в Квег, след минути ще се окажеш прикован към някоя от галерите. Независимо колко злато си донесъл за хазната им. Ако нямаш могъщи съюзници там, нямаш права, защото не си гражданин на Квег.

— Но на мен ми обещаха… — Маккрейкън примигна.

— Развържете го — каза Ру.

— Просто да го пуснем да си върви ли? — попита Дънкан.

— Къде може да иде?

Още преди четири часа Луис беше открил Маккрейкън да чака в един склад някого — сега знаеха, че е трябвало да дойде Бригс. Дънкан вече беше изпратил бърз куриер да върне хората, пратени към Сарт; ако всичко вървеше по план, щяха да бъдат във фирмата на Ру след час.

— Какво да правя сега? — Мъжът се изправи.

— Върви в Квег и се опитай да си купиш благородническа титла — каза Ру. — Но използвай нечии други пари. Ако останеш в града до утре вечер, твоите съзаклятници сигурно ще те убият.

Мъжът изтри разкървавената си уста с ръка и се повлече навън.

— Дънкан, почакай минутка — рече Ру — и после го проследи. Той е много наплашен, за да се опита да се измъкне сам. Ако има друг играч, може да ни заведе при него. И не му позволявай да се измъкне: сигурно ще имаме нужда от него, за да свидетелства пред съда. Може би той ще е единственото звено между нас и обвинението в грабеж.

— Къде да те намеря? — попита Дънкан.

— На пристанището — отвърна Ру. — Изпрати хора за всеки случай на пристанището, ако някой кораб, плаващ към Квег, е пристигнал сутринта.

Дънкан кимна и тръгна.

— Язон — продължи Ру, — върни се в канцеларията и чакай там. Ние с Луис ще ти пратим съобщение, ако нещо ни потрябва.

Язон също излезе.

— Имаме кораб готов да отплува, както нареди — каза Луис.

— Добре — отвърна Ру. — Ако открием, че крадецът на златото се опитва да побегне от града, искам да го заловим преди да напусне района на пристанището. Въпросът трябва да се реши преди да се появи кралската брегова охрана. Бих искал златото да е в наши ръце, ако ни притисне някой митнически кораб. Тогава ще ни е по-лесно да обясним нещата.

— Защо ще им трябва да пренасят златото? — поклати глава Луис. — Могат просто да го скрият някъде и да чакат, докато компания „Горчиво море“ рухне.

— Защото са едновременно умни и рискови играчи — каза Ру. — Ако знаят, че тези момчета са избягали от града и няма опасност да проговорят, ще да са по-спокойни — това би било най-умното. Но ако ги е страх, че сме ги заловили и сме ги принудили да говорят, тогава тази нишка би ни отвела направо към мозъка на измамата. При това положение — той щракна с пръсти — отиваме с мечове и решаваме въпроса на място.

Той въздъхна.

— Но ако златото благополучно е изнесено и пътува с кораб към някое пристанище или с фургон към някое планинско местенце…

— Който е планирал това, сигурно добре е разчел времето на акцията — каза Луис.

— Точно това ме безпокои — каза Ру. — Освен това са замесени онези копелета от счетоводната къща, но те сигурно знаят и доста за компанията „Горчиво море“ и за нейните финанси — повече, отколкото биха научили от хора като Маккрейкън и Бригс. На първо място, трябва да им е известно, че Язон или някой друг скоро ще разкрие измамата. Това не би могло да продължава дълго. Второ, би трябвало да знаят, че на нас ни трябват няколко седмици, за да покрием такава голяма загуба.

Той поклати глава и продължи:

— Днес пристигат кервани от изток и кораб, натоварен със зърно в Илит. Нашата флота от Далечния бряг трябва да е в Карс и да се приготвя за връщане. Всеки от тези канали ще донесе достатъчно злато, за да покрием недостига. Но след време! — Той удари с юмрук по дланта си. — Не и днес!

— Намекваш за шпионин ли?

— Да — каза Ру и тръгна към вратата. — Освен Дънкан ти си единственият човек, на когото напълно вярвам, Луис. Ти беше с мен в килията на смъртниците и заедно с теб преплувахме река Ведра. Заедно сме гледали смъртта в лицето и като изключиш Джедоу и Грейлок, няма мъж в Крондор, който бих искал сега да е до мен.

— Дори и с една ръка? — Луис го изгледа развеселено.

— Ти си по-добър с кама в едната ръка, отколкото повечето мъже, държащи меч с две ръце. Хайде с мен да проверим пристанището.

Щом се отдалечиха от къщата, една фигура се спусна от покрива и леко скочи на уличните камъни. Неизвестният проследи с поглед Луис и Ру, които изчезваха в тъмнината, после се обърна, подсвирна и ги посочи. Още две фигури се появиха от мрака и бързо се приближиха до него. Той им каза нещо, после тръгна нанякъде. Другите двама последваха Ру и Луис към пристанището.

— Засада! — викна Реналдо.

— Клин! — заповяда Калис и всеки от бойците веднага зае съответното място. Колоната беше навлязла в сводеста галерия, почти седемдесет метра широка, към която имаше шест входа. Както бяха обучени, четиридесет от мъжете веднага образуваха клин — щит до щит, с насочени напред мечове, готови да отблъснат атакуващите. Другите двайсет свалиха от раменете си къси лъкове. Тъмната галерия се изпълни с нечовешко ръмжене и пищене.

От трите тунела пред тях изскочиха потоци пантатийци и ги атакуваха. Ерик се опита да прецени силите на противника, но скоро се отказа да брои. Първата вълна нападатели започна да пада от изстрелите на бойците с лъкове. Атакуващите налетяха и се удариха в стената от щитове.

Ерик замахваше пред себе си с могъщи удари. На два пъти усети как чупи стомана, но пантатийските войници все така налитаха. Не бяха много умели бойци. Без да чака напътствия от Калис, Ерик викна:

— Втори ред! С мечовете напред, след мен!

Двайсетте стрелци измъкнаха мечовете. Ерик ги поведе отдясно и удари пантатийците откъм фланга. Както и очакваше, те бързо се огънаха, объркани от тази маневра.

Но вместо да бягат, те просто се хвърлиха срещу воините на Кралството, докато не паднаха и последните. Галерията потъна в тишина.

— Като съчки за подпалка са — каза пренебрежително Гневливия.

Ерик погледна странния наемник и забеляза, че кръвта се стича по бронята му, като че ли не може да се задържи на белезникавата й повърхност. Пое си дъх и отбеляза:

— Бяха смели, но не са бойци. — После даде знак на хората си да наблюдават тунелите, за да са сигурни, че няма да се появят други пантатийци.

— Не са смели — каза Гневливия. — Те са фанатици.

— Никога не сме чували да се бият лице в лице с противника — каза Миранда и погледна Калис. — Предпочитат да използуват хитрини и измами.

— Защото са дребни — отбеляза Калис. — По-малки са от онези, които открихме вчера.

— Дали пък не изпращат срещу нас младежи? — попита Ерик.

— Може би — отвърна дьо Лунвил. — Ако са нападнати и другите люпилни, както ония, които намерихме вчера, може би отчаяно се опитват да запазят останалото.

Ерик огледа хората си. Калис й Миранда провериха мъртвите пантатийци. Никой от отряда на Калис нямаше сериозно нараняване.

— Няколко минути почивка и тръгваме — нареди дьо Лунвил.

— По кой тунел? — попита Ерик.

— Мисля, че трябва да тръгнем по централния. Ако трябва, ще се върнем — каза капитанът.

Ерик си помисли, че така и ще стане, но не каза нищо.

Ру приклекна зад една голяма бала, докато групата въоръжени мъже мина с бърза стъпка покрай тях. Падаше мъгла и в ранния утринен здрач човек трудно можеше да се ориентира и на една ръка разстояние.

Ру и Луис разглеждаха пристанищната зона, когато един от техните хора им съобщи, че голяма група охранители и един фургон идват към доковете.

Внезапно Ру чу звук зад себе си, обърна се и бързо извади меча си. Зад него Дънкан вдигна ръка и прошепна:

— Аз съм! — Ру прибра меча и се обърна да проследи фургона, който се приближаваше към кея. Дънкан клекна до братовчед си и каза:

— Маккрейкън тръгна насам. За момент го загубих в мъглата, но смятам, че всеки момент ще го видим.

— Това във фургона несъмнено е нашето злато — каза Ру.

— Ще ги ударим ли?

— Не и преди Луис да дойде с хората ни — отвърна Ру. — Да се надяваме, че дотогава няма да успеят да натоварят сандъците на кораба. Всички наши мъже са или на борда на „Кралицата на Горчивото море“, или в склада, в очакване на заповеди.

Фургонът спря и един глас прозвуча в тъмнината.

— Смъквайте сандъците в лодката.

Светна фенер и започнаха да разтоварват няколко малки сандъчета. Внезапно в малкия осветен кръг се появи друга фигура. Мъжете измъкнаха мечове, а един разтревожен глас извика:

— Това съм аз! Маккрейкън!

Един мъж скочи от капрата и грабна фенера, двама охранители хванаха Хърбърт за ръцете. Мъжът вдигна фенера и пристъпи напред.

Ру пое дълбоко дъх. Беше Тим Джейкъби. До него забеляза брат му Рандолф.

— Какво правиш тук? — попита Тим.

— Бригс не дойде — каза Маккрейкън.

— Глупак! — викна Тим Джейкъби. — Беше ти наредено да чакаш, докато не се появи, независимо колко време ще мине. Сега сигурно е в склада и те търси.

— Какво ти е на лицето? — попита Рандолф.

— Паднах и се ударих в един сандък. — Хърбърт опипа лицето си.

— Изглежда, като че ли са те били — каза Тим Джейкъби.

— Никой не ме е бил — каза Маккрейкън високо. — Кълна се!

— Говори по-тихо — каза Тим. — Да си видял някой да те следи?

— В тази мъгла ли? — попита Маккрейкън. — Трябва да ме вземете със себе си. Бригс трябваше да дойде снощи по залез-слънце с моето злато. Чаках досега, но не дойде. Беше ми обещал петдесет хиляди жълтици за участието ми в тази работа. Трябва да изпълните обещанието си.

— Или какво? — попита Тим.

— Ами аз… — почна Маккрейкън внезапно и спря.

Нито един от мъжете около фургона не беше помръднал.

— Продължавай да говориш — прошепна Ру напрегнато. Знаеше, че всяка минута приближава Луис и неговите хора. Да ги докара тук беше много по-лесно, отколкото да предприема морско сражение. Трябваше до свечеряване да изплати полицата и ако не можеше да надвие мъжете на Джейкъби на доковете, трябваше да организира преследване в морето и да залови кораба на Тим преди пладне.

— Ако стане нужда, смятам да ги задържа, докато дойде Луис — прошепна той на Дънкан. — Можеш ли да ги заобиколиш?

— Какво? — прошепна Дънкан. — Искаш да ги нападнем само ние двамата ли?

— Не. Само да ги забавим. Просто ми пази гърба.

— Надявам се на боговете, че няма да ни убият, братовчеде. — Дънкан погледна към небето с въздишка, после се обърна и изчезна в мъглата.

— Ако не изпълните обещанието си — каза Маккрейкън, — ще свидетелствам пред съда. Ще призная, че ти и Бригс ме накарахте да фалшифицирам сметките.

— Ти си голям глупак, Маккрейкън. Не трябваше да се срещаме. Това беше работа на Бригс.

— Но Бригс така и не се появи! — викна Маккрейкън почти истерично.

Тим кимна и двамата охранители, които държаха ръцете на Маккрейкън, стегнаха хватката си. Джейкъби ловко извади кама и я заби в корема му.

— Трябваше да стоиш в склада, Маккрейкън. Бригс е мъртъв, а сега и ти.

После кимна на хората си и двамата охранители слязоха по каменната стълба и хвърлиха тялото във водата. Един труп, намерен във водите на пристанището на Крондор, едва ли щеше да привлече особено внимание.

Ру изчака, докато пресметна, че почти всичкото злато е натоварено в лодката, после пристъпи напред и извика високо:

— Не мърдайте! Обградени сте!

Надяваше се, че нито хората при лодката, нито тези при фургона могат да видят ясно в мъглата кой е застанал пред тях и че това ще му даде предимство. Защото ако го нападнеха, колкото и добър да беше с меча, сигурно щяха да го убият.

От задната част на фургона се чу приглушен вик и един мъж падна на каменната настилка. После Дънкан извика:

— Беше ви казано да не мърдате!

Един мъж погледна падналия и каза:

— Това е кама! Това не са хора от Градската стража!

В следващия миг го повали друга кама и се чу глас:

— Никога не сме казвали, че сме от Градската стража. — Откъм отсрещната страна на сградата, зад която се прикриваше Ру, сред кълбата мъгла се появи фигура. Ру позна гласа. Дашел Джеймсън спокойно пристъпи напред.

Чу се чаткане на подкови и Даш каза:

— Както чувате, пристига и подкреплението ни. Свалете оръжията.

Някои от мъжете се колебаеха. Трета кама изсвистя от мъглата покрай Дашел и се заби с тъп звук във фургона.

— Каза ви се да свалите оръжията! — викна друг познат глас.

Ру благодари на Рутия, Богинята на късмета; това беше Луис с хората си. Охранителите на Джейкъби бавно приклекнаха и оставиха мечовете си на каменната настилка.

Ру изчака още момент, после излезе напред и каза спокойно:

— Добро утро, Тимъти. Добро утро, Рандолф.

— Ти? — възкликна Джейкъби.

Точно в този момент Луис и хората му бързо заобиколиха мъжете около фургона. Някои носеха арбалети и ги насочиха към фургона и към лодката.

— Мислиш, че щях да те оставя да избягаш с моето злато?

— Какво искаш да кажеш с това „моето злато“? — викна Тим.

— Стига, Тим. Маккрейкън и Бригс ни разказаха всичко — каза Ру.

— Бригс ли? Как е възможно? — каза Джейкъби. — Ние…

— Млъкни, глупако!

Ру погледна към залива където плуваше Маккрейкън.

— А ти изпрати Хърбърт да придружи Бригс, нали?

— Ще те изпратя да ги придружиш в ада! — изсъска Тимъти Джейкъби и измъкна меча си въпреки стрелите, насочени към него.

— Не! — изкрещя Рандолф и бутна брат си встрани. В същия момент изсвистяха няколко стоманени стрели.

Две удариха Рандолф в гърдите, трета се заби във врата му. Кръвта бликна и опръска мъжете, застанали до Рандолф. Той изпъшка и се свлече на земята.

Тим Джейкъби се изправи с меч в едната ръка и кама в другата. В очите му светеше лудост. Луис извади камата си, за да я хвърли, но Ру го спря.

— Не! Остави го на мен.

— Ти си се забил като трън в мен, от деня, в който се срещнахме — ревна Тим. — А сега уби и брат ми!

— А ти уби Хелмут — каза Ру, измъкна меча си и кимна към Джейкъби да пристъпи напред. — Хайде, ела! Какво чакаш?

Мъжете отстъпиха крачка назад и Тим се нахвърли върху Ру. Дребният търговец беше опитен воин, а Джейкъби не беше нищо повече от един престъпен убиец, но сега беше обхванат от страшен гняв и жажда за мъст.

Той притисна Ру по-бързо, отколкото дребният млад мъж бе очаквал, и това го принуди да отстъпи.

— Светлина! — изкомандва Дънкан и бързо отвориха капаците на един фенер, който пръсна бледа светлина в мъглата. Един от конниците скочи на земята и извади от дисагите на коня си сноп къси факли. След секунди кръг от светлина обгради двамата сражаващи се мъже.

Ударите на стомана в стомана отекваха далеч по пристанището. На закотвените кораби започнаха да палят фенери, чуха се викове.

Един пазач се показа между два склада, видя лежащия в локва кръв Рандолф, видя и двамата размахали мечове, а също и двете групи мъже, и бързо се скри. Извади свирка и я наду. След малко дотичаха трима стражи.

Ру почувства, че ръцете почват да го болят. Макар че му отстъпваше по умение, Джейкъби компенсираше това с двете оръжия и стила на нападение, срещу който бе трудно да се защитаваш с едно-единствено острие.

Джейкъби направи лъжливо движение, последвано от замах с лявата ръка, и Ру едва се отърва с разрязана блуза.

В следващия миг Ру приклекна и го прободе от дясната страна — под ребрата и право в сърцето.

Очите на Тим Джейкъби се разшириха, той изхълца и пръстите му се разтвориха. Мечът и камата паднаха от ръцете му. После коленете му се подгънаха и той падна на земята още преди Ру да измъкне оръжието си от тялото му.

В нощта се чу глас.

— Никой да не мърда.

Ру вдигна очи и видя старшия на стражите — приближаваше се и разсеяно потупваше дланта си с палката. Изпита истинско възхищение от поведението на офицера от Градската стража на принца, който се осмеляваше да се изправи срещу двайсет въоръжени мъже без нищо освен значката си и едно дръвце.

— Въобще нямаме такова намерение — отвърна Ру.

Чу се как приближават още конници и офицерът каза:

— Какво става тук?

— Просто е — започна Ру. — Тези двама мъртъвци са крадци. Онези мъже там — той посочи разоръжените охранители на фургона — са наети бандити. А този фургон и лодката са натоварени с откраднато от мен злато.

Като видя, че никой не се опитва да създава нови безредици, стражът пъхна палката под мишницата си и попита:

— А кой е онзи мъртвец, който плува до кея?

Ру пое дълбоко дъх.

— Хърбърт Маккрейкън. Беше писар в счетоводната ми къща. Той е помогнал на тия двамата да откраднат златото ми.

— Хм. — Констабълът очевидно не беше много убеден. — А кой трябва да сте вие, сър, за да имате счетоводна къща и цял товар злато? — Той погледна надолу към братята Джейкъби. — И освен това два трупа.

— Аз съм Рупърт Ейвъри. Партньор съм в компанията „Горчиво море“.

Констабълът кимна. Конниците вече завиваха зад близкия ъгъл и приближаваха площадчето.

— Това е име, което малцина не са чували в Крондор през последната година и нещо. Има ли някой тук, който да потвърди самоличността ви?

— Аз съм готов да го направя. — Даш пристъпи напред. — Той е мой шеф.

— А кой сте вие?

— Това е внук ми — каза водачът на конниците.

— А вие сте? — попита констабълът, като се опитваше да различи фигурите в предутринната мъгла.

Лорд Джеймс се появи в кръга от факли и фенери и рече:

— Казвам се Джеймс. И за да не си губим повече времето, съм ваш шеф.

Появиха се и другите конници — воини от личната гвардия на принца, придружени от дворцовия съдия Уилям, който каза:

— Защо не откарате тези мъже — той посочи охранителите на Джейкъби — в затвора, констабъл? Ние ще се разберем с другите джентълмени.

Офицерът от Градската стража почти онемя в присъствието на херцога на Крондор и дворцовия съдия. Поколеба се за миг, после отвърна високо:

— Да, сър! Титус! — извика той някъде към сенките.

Оттам се появи друг констабъл, значително по-млад и с арбалет в ръка.

— Да, сержант?

— Арестувай онези типове там.

— Слушам, сър! — високо рече младият стражник и насочи заплашително арбалета към тях. — Хайде с мен и без номера.

Появиха се и други стражници и обградиха дванайсетте пленници.

Ру се обърна към лорд Джеймс и каза:

— Не предполагах, че сте излезли на толкова ранна утринна езда, милорд.

— Не, не сме — отвърна Джеймс. — Проследихме ви.

От сенките излязоха Катерина и Джими.

— Следили сте ни? — изуми се Ру — И защо?

— Трябва да поговорим — каза Джеймс. Обърна коня си и добави: — Изчисти тук и отнеси златото си на безопасно място, после ела в двореца на закуска.

— Веднага, милорд — кимна Ру и се обърна към Луис и Дънкан. — Извадете златото от лодката и се върнете в канцеларията.

После спря поглед на Даш:

— Я ми кажи ти чий служител си? Мой или на дядо си?

— Донякъде и на двама ви — усмихна се Даш и вдигна рамене.

— Тогава си уволнен — отсече Ру.

— Не мисля, че можете да го направите — каза Даш.

— Защо не? — поинтересува се Ру.

— Дядо ще ви обясни.

Ру вдигна рамене. Внезапно се почувства прекалено уморен, за да мисли, и само каза:

— Бих хапнал нещо и бих пийнал кафе. Много кафе.

Мъжете започнаха да товарят златото във фургона на Джейкъби, после двамина качиха телата на убитите братя до сандъчетата със скъпоценния метал. Ру прибра меча си. Питаше се какво следва по-нататък. В крайна сметка бе успял да опази компанията си от фалит. Закле се, че никога повече няма да оставя фирмата така уязвима.

Ру отпи от кафето и въздъхна:

— Превъзходно е.

— Джими ми го купува от „Барет“ — каза лорд Джеймс.

— Най-доброто кафе в града — усмихна се Ру.

— Какво да правя с тебе? — попита херцогът на Крондор.

— Не разбирам за какво говорите, милорд.

Седяха в частните покои на херцога около кръгла маса. До лорд Джеймс беше дворцовият съдия Уилям, а компанията се допълваше от Джими, Даш и Катерина. В стаята влезе Оуен Грейлок и седна.

— Добро утро — поздрави той с усмивка. — Какво става?

— Тъкмо обяснявах на твоя стар приятел тук, капитан Грейлок, че съм затруднен от въпроса какво да правя с него — каза Джеймс.

— Какво да правите с него ли? — Грейлок изглеждаше притеснен.

— Ами има няколко трупа край доковете и много злато, а обясненията защо се е оказало там, са твърде оскъдни.

— Милорд — обади се Ру, — позволете, но с най-голямото ми уважение към вас, вече обясних как стоят нещата.

— Така казваш ти — отвърна Джеймс. Наведе се напред и посочи Ру с пръст. — Но си закоравял убиец и няколко от твоите бизнес сделки в близкото минало граничат с престъпното.

Умората правеше Ру заядлив.

— Да граничиш с престъпното, не е същото като да бъдеш престъпник… милорд.

— Добре, можем да задържим златото и да направим разследване — каза съдията Уилям.

— Не може! — Ру рязко се изправи. — Ако не предам златото на моите кредитори до края на деня, ще бъда разорен. Това беше крайната цел на плана на Джейкъби.

— Бихте ли ни оставили насаме с господин Ейвъри? — каза Джеймс. — Закуската привърши.

Грейлок погледна със съжаление храната на масата, но стана и излезе заедно с другите.

Херцогът стана, приближи се и седна на празния стол до Ру.

— Нещата стоят така — бавно каза той. — Ти се справи много добре. Забележително бе и как се възстанови и стигна до такъв възход, млади Ейвъри. По едно време си мислех, че ще имаш нужда от нашата помощ, за да преодолееш атаките на враговете си, но се справи и без нас. Така спечели още точки.

— Но моята заплаха не е само на думи — продължи той. — Бих искал да разбереш нещо и то е, че независимо колко могъщ можеш да станеш, ти не си над закона. Не повече, отколкото беше навремето, когато с Ерик убихте Стефан фон Даркмоор.

Ру не каза нищо.

— Няма да се опитвам да задържам златото ти, Рупърт. Плати на кредиторите си и напредвай в бизнеса, но помни, че винаги можеш да бъдеш отстранен толкова бързо, колкото първия път, когато се озова в килията на смъртниците.

— Защо ми казвате всичко това? — попита Ру.

— Защото не си свършил със службата си за нас, млади Ейвъри. — Джеймс стана и закрачи из стаята. — Съобщенията отвъд океана са по-лоши, отколкото предполагахме; много по-лоши. Доколкото знаем, твоят приятел Ерик може би е вече мъртъв. Може би всичките, които отидоха с Калис, вече са загинали. — Той спря да се разхожда и погледна Ру. — Но дори и да постигнат целите си, ти пак ще си ни нужен. Войската на Изумрудената кралица идва и ти не по-лошо от мен знаеш, че ако тя спусне котва на нашите брегове, богатството ти, завоювано с толкова труд, няма да значи нищо. И ти, и твоята жена, и децата ти няма да бъдете нищо повече от предмети, които тя ще отстранява безмилостно по пътя към целта си: да унищожава всичко живо на този свят.

— Какво искате от мен? — попита разтревожено Ру.

От теб ли? — повтори херцогът. — Защо мислиш, че искам нещо?

— Защото нямаше да седнем на тази закуска, ако не се опитвахте да ми припомните, че винаги сте в състояние да ме обесите или за ужасните неща, които преживях, когато служих с Калис. — Гласът на Ру се издигна гневно. — Разбира се, че много добре осъзнавам всичко! — Удари с юмрук по масата и чиниите подскочиха и задрънчаха. Замълча и после добави: — Милорд.

— Ще ти кажа какво искам — каза лорд Джеймс. — Трябва ми злато.

— Злато ли? — примигна Ру.

— Повече злато, отколкото дори такова алчно малко копеле като теб може да си представи, Рупърт. — Херцогът се изправи. — На тези брегове ще пламне най-голямата война в историята на този свят.

Той отиде до прозореца, откъдето се виждаше пристанището, и махна с ръка.

— Ако в Кралството не дойде някой с огромна магическа мощ и интелигентност и не предложи някакво неочаквано решение, до три години ще видим как в пристанището ни влиза най-голямата флотилия в историята. А с нея и най-голямата армия, сформирана някога. И всичко, което сега виждаш през прозореца, ще бъде превърнато в пепел. Това включва къщата ти, твоя бизнес, кафене „Барет“, твоите докове, складове, кораби, съпругата ти, твоите деца и любовницата ти.

При последното Ру почувства как гърлото му се стяга. Мислеше си, че никой не знае за отношенията му със Силвия. Джеймс говореше спокойно, но начинът, по който се държеше, издаваше сдържан гняв.

— Никога няма да разбереш любовта, която изпитвам към този град, Рупърт. — Той се заразхожда из залата. — Никога няма да разбереш защо този дворец ми е по-скъп от всичко друго на света. Ще ти кажа. Защото един човек видя в мен нещо, което никой друг не бе забелязал. Протегна ръка и ме издигна до ранг, за който никой с моя произход не би могъл и да мечтае. — Ру забеляза лека влага в очите на лорд Джеймс. — Кръстих сина си на името на този мъж, за да го почета.

Херцогът обърна гръб на Ру и отново погледна през прозореца.

— И нямаш представа колко бих искал той да е с нас сега и да ми каже какво да правим, когато ужасният ден приближи.

Пое дълбоко дъх и се овладя.

— Но той вече не е тук. Мъртъв е и както ми казваше, да мечтаеш за неосъществими неща е чиста загуба на време. — Той отново впери поглед в Ру. — И тъкмо времето е това, което най-много ни липсва. Казах, че флотилията ще бъде тук след по-малко от три години. Може да пристигне и след две. Няма да разберем това със сигурност, докато не се появи един кораб от Новиндус.

— Две години ли? — повтори Ру.

— Да — отвърна Джеймс. — Ето защо ми трябва злато. За да финансирам най-голямата война в историята на Кралството, война, пред която бледнеят всичките ни досегашни военни стълкновения. Разполагаме с постоянна армия от около пет хиляди мъже във владенията на принца. Когато развеем знамената на Кралството, може би ще сме в състояние да съберем четиридесет хиляди войници, опитни ветерани и запасняци. А колко хора ще изпрати срещу нас Изумрудената кралица?

Ру се облегна назад, като си спомни бройката на бойците на срещата на наемниците.

— Двеста, двеста и петдесет хиляди, ако успее да ги превози през океана.

— Според последните ни съобщения разполага вече с шестстотин кораба — каза херцогът. — Всяка седмица произвежда по два нови. За да поддържа такива темпове на производство, е опустошила целия континент, но е стъпила на врата на цялото население и работите продължават.

— Минимум петдесет седмици — пресмяташе Ру. — Тя се нуждае от най-малко още сто кораба, за да прекара провизии за толкова хора. Това значи година. Ако е предпазлива, ще строи още две години.

— Да си видял нещо, което да говори за предпазливост в нея?

— Не — отвърна Ру. — Но от друга страна, дори някой готов да убие всеки човек насреща си, трябва да пресметне какво ще му трябва, за да постигне целта си.

— След две или три години ще бъдат в това пристанище — каза Джеймс.

— Какво мога да направя? — попита Ру.

— Бих могъл да те облагам с данъци — отвърна херцогът, — докато не те изцедя, за да финансирам войната. Но дори и да изпратя армията да грабне всяка монета от Зъбите на света до Кеш и от Островите на залеза до Ролдем, пак няма да е достатъчно. — Джеймс отново се наведе напред и заговори тихо, като че ли се опасяваше някой да не ги подслуша. — Но в рамките на тези две-три години с наша подкрепа ти би могъл да набереш достатъчно пари, за да финансираш войната.

— Милорд? — Ру като че ли не разбираше казаното достатъчно добре.

— През следващите две години — допълни Джеймс — трябва да изкараш достатъчно злато, за да можеш да заемеш на Короната сумата, необходима за разходите по предстоящите бойни действия.

— Ами, това е малко неочаквано — пое дълбоко дъх Рупърт. — Искате от мен да забогатея до такава невероятна степен, че да осигуря достатъчно средства на Короната да води война, която може и да не спечели?

— В общи линии, да. Това ти предлагам — каза херцогът.

— От вашите думи разбирам, че Короната може да не е в състояние да възстанови средствата, ако оцелеем от идващото изпитание.

— Зависи от много неща — каза лорд Джеймс.

— Разбрах — кимна Ру и се надигна от мястото си. — Ако трябва да стана най-богатия човек, седнал върху купчина пепел след три години, по-добре е да се заема с изкарването на повече пари. За тази цел трябва да платя на кредиторите си до залез исканата от тях сума.

— Има още едно нещо — каза Джеймс.

— Какво е то, милорд?

— Проблемът със семейство Джейкъби. Остана бащата.

— Трябва да се опасявам от още нападения ли?

— Възможно е — каза херцогът. — Най-справедливо е да отидеш още сега при него, преди да е научил, че си убил синовете му. Изкови мир, Рупърт, защото са ти необходими съюзници, а не врагове за следващите години, а аз не мога да ти помагам във всички неща; дори и моето влияние си има граници.

— След като се споразумея с Фредерик Джейкъби — каза Ру, — ще трябва да обясня всичко това на партньорите си.

— Предлагам ти да се освободиш от тях, като изкупиш дяловете им — каза херцогът. — Или най-малкото да вземеш контролния пакет на компанията „Горчиво море“.

Джеймс се усмихна и Ру можа да види сянката на момчето крадец, което някога е бягало по улиците на Крондор, както и отражението на внуците му в неговото лице.

— Ти си обмислял и предвиждал това, нали?

— Може би — разсмя се Ру.

— По-добре сега, отколкото по-късно. Ако се нуждаеш от неголяма сума за тази цел, Короната може да ти отпуснете заем; сигурно ще си ги вземем обратно и то с много голяма лихва.

Ру каза, че ще държи херцога в течение, и тръгна. Когато напусна двореца, се замисли за това как животът отново го свързва с короната и че колкото и да се опитва, не може да се измъкне от съдбата, която го водеше от момента, когато двамата с Ерик бяха убили Стефан.

Не го очакваше нито кон, нито карета. Реши да отиде пеша до канцеларията, а по пътя да се опита да прецени какво би трябвало да каже на Фредерик Джейкъби и как да му съобщи, че синовете му са мъртви.

Ерик изпрати съгледвачи да проверят тунела пред тях. От десетина минути дочуваха слаби звуци, но произходът им беше неясен. Имаше странични проходи и разклонения към други галерии и звуците отекваха по странен и объркващ начин.

След няколко минути те се върнаха.

— Пълно е с влечуги — прошепна един от съгледвачите. Ерик даде сигнал на мъжа да го последва до мястото, където чакаха Калис и другите. Мъжът бързо начерта схема на разположението на галериите пред тях.

Това беше почти идеален полукръг с един дълъг корниз, започващ от входа и отиващ надясно, и един плосък ръб, завиващ наляво. Бойците с мечове трябваше да се спуснат от рампата надолу, а стрелците с лъкове трябваше да се разположат вляво на горния ръб, за да изсипят дъжд от стрели върху змиехората.

Калис даде заповеди и Ерик и дьо Лунвил ги предадоха на хората си. Ерик чу как Калис нарежда на Гневливия да остане с Миранда и да я охранява; после капитанът мина напред — настояваше лично да води атаката.

Всеки мъж знаеше точно какво трябва да прави, а в галерията щяха да се включат в битката всички заедно. Но Ерик бе научил от собствен опит, а и от книгите, които му даваше Уилям, че щом битката започне, предварителните планове обикновено отиват на вятъра.

Тези пантатийци бяха възрастни и почти два пъти по-едри от младите воини, с които се бяха сражавали по-рано през деня. Най-високите стигаха почти до брадичката на Ерик. Вярно, и най-добрите им воини не можеха да се сравняват с хората на Калис, но на тяхна страна бе численото превъзходство.

В галерията се бяха събрали двеста или повече змиехора. Ерик успя да забележи, че някои имат скорошни рани, но нямаше време да разсъждава с кого са се били. Предположи, че е третият играч, за когото бе споменал Калис.

Всеки в отряда знаеше, че само изненадата им дава предимство и че трябва бързо да го използуват и да избият колкото се може повече пантатийци. Чу се заповед и Ерик се втурна напред; в първите две минути на сражението един змиечовек умираше при всеки негов замах на меча.

После противниците почнаха да организират защитата си и да отблъскват нападателите. Но тъкмо когато приливите на атаката като че ли започнаха да отслабват, двайсетте стрелци, заели позиция на ръба над пещерата, обсипаха пантатийците с дъжд от метални остриета.

— Напред! — изрева Ерик, хвърли се върху един умиращ противник и чу, че другите повтарят заповедта. И онези змиехора, които се опитваха да се съпротивляват, скоро намериха смъртта си от стрела или от удар с меч.

После настъпи тишина.

Ерик се огледа и видя около себе си само изкривени в агония тела. Неколцина от загиналите бяха негови хора, но повечето бяха от зеленокожите. Отново разгледа района на сражението, след това преброи наум и се обърна към дьо Лунвил, който бе застанал недалеч от него и жадно поемаше дъх.

— Имаме седем загинали, старши сержант.

Дьо Лунвил кимна. Ерик нареди на останалите да вземат ранените и да ги вдигнат до скалния ръб, където бяха стрелците. После се присъедини към дьо Лунвил, Калис и Миранда, за да разгледат огромната пещера. В близките галерии и ходове, които едва се виждаха в полумрака, изпратиха съгледвачи.

Въздухът беше влажен и горещ. Дишаше се трудно. Една пукнатина в пода бълваше непрекъснато силни струи пара. Няколко от пантатийците бяха все още живи и хората на Калис бързо ги доубиха. Заповедта беше категорична: ако е пантатиец — убий го. Нямаше да бъдат жалени нито мъже, нито жени или деца. Ерик не се интересуваше много от тази заповед, но другите мъже я обсъждаха.

— Сержант! Насам! — викна един съгледвач.

Ерик се обърна и затича към мъжа, който го викаше.

— Какво има?

Погледна в галерията и видя в центъра на помещението бълбукащ басейн с гореща вода. Сигурно беше изсечен от змиежреците, защото по скалите се забелязваха следи от сечива. Повече от дузина големи яйца бяха наредени около басейна, достатъчно близо, за да се измътят, но не толкова, за да се свари бъдещото змийче.

Едно от яйцата мърдаше.

Ерик се приближи до него тъкмо когато черупката се разполови с леко изпукване. Малкото тяло, което се измъкна оттам, не беше по-голямо от кученце. Създанието примигна, като че ли бе притеснено, и изплака като човешко бебе.

Ерик вдигна меча си, но се поколеба. А после бебето пантатиец се обърна и го погледна.

Детските очички се присвиха и Ерик забеляза омразата в тях. С живост, граничеща с ярост, малкото създание изсъска и се хвърли върху сержанта.

Като по рефлекс Ерик замахна с меча и отнесе главата от раменете му.

Почувства как му се повдига и като преглъщаше трудно, изкрещя:

— Унищожете ги!

Бързо смазаха останалите яйца. Дребните телца се гърчеха по пода и сержантът пожела да не беше стъпвал на това място. Смрадта, която се разнесе от създанията, беше по-отровна от всичко, което бе мирисал досега.

Когато напуснаха помещението, Ерик забеляза други мъже, които се занимаваха със същото в съседни галерии. Не един мъж напускаше тунелите повръщайки.

— Има нещо… — каза след няколко минути Миранда.

— Какво? — попита я Калис.

— Не знам… но е наблизо.

Калис постоя неподвижно за момент, после каза:

— Мисля, че знам какво е. — Посочи един тунел, водещ надолу. — Давайте натам.

— Двама мъртви, пет ранени, само единият е в по-тежко състояние и не може да се движи — докладва дьо Лунвил.

Само потрепването на мускулите на челюстите на Калис показваше болката му, докато слушаше доклада. Капитанът погледна към мястото, където бяха занесли ранения.

— Ще го попитам — каза дьо Лунвил.

Ерик знаеше какво ще попита ранения Боби — дали предпочита бърза смърт от ръцете на другарите си, или ще рискува да остане сам и да се надява на съдбата си, като очаква, че отрядът на Калис ще се върне по същия път и ще могат да го вземат със себе си. Знаеше и какъв ще е вероятният избор на боеца и се чудеше как дьо Лунвил доброволно се заема с тази задача.

После, докато стрелците слизаха от корниза, Ерик разбра, че знае защо Боби може да направи това. Бе виждал ужасите на пантатийците със собствените си очи. Един надежден удар с нож и моментната пареща болка беше за предпочитане пред продължителната агония, ако заловяха ранения.

Приглушен вик на болка подсказа на Ерик какво бе избрал раненият. Минута по-късно дьо Лунвил се върна. Лицето му бе безизразна маска.

Не каза нищо, само нареди:

— Оформи колоната.

Скоро бойците бяха готови да тръгнат.

19.

РАЗКРИТИЯ

Ру въздъхна.

Вървеше към дома си. Мозъкът му беше изцяло зает с това, което щеше да каже на Фредерик Джейкъби. Ако възрастният човек приличаше повече на Рандолф, може би щяха да стигнат до някакво споразумение. Ако беше обаче като буйния Тимъти, враждата щеше да продължи.

Ру влезе вкъщи. Единственият шум идваше от кухнята — Рендел и Мари готвеха. Горният етаж бе тих и той знаеше, че ще намери жена си и децата още да спят. Запита се колко ли е часът и осъзна, че въобще е загубил представа за времето. Ако се съдеше по светлината на утрото, още нямаше осем.

Бутна вратата на стаята, където беше Карли с бебето, и я намери заспала. Искаше да я събуди, но после реши да изчака, докато детето поиска да суче. Застана тихо над леглото и започна да разглежда жена си и сина си на слабата светлина, процеждаща се през завесите.

В сенчестата стая Карли изглеждаше много млада. Ру се почувства изведнъж много стар и се отпусна в люлеещия се стол. Карли го използваше да успокоява бебето, когато ревеше много. Момченцето не спеше добре като сестра си и често плачеше.

Прекара ръка по лицето си и почувства, че е уморен до смърт. Очите го глождеха и в устата си усещаше горчилка: от многото кафе и от вкуса на жлъчката, заради убийството на мъжете.

Затвори очи.

Малко по-късно бебешкият плач го събуди. Карли стана и каза:

— Какво има, миличко?

Видя съпруга си на стола и го повика:

— Ру?

— Сигурно съм заспал.

— Защо не си легнал? — попита тя.

— Имам да ти казвам нещо — отвърна той, докато тя започна да кърми бебето.

— Какво?

— Мъжете, които убиха баща ти, са мъртви.

Тя не реагира.

— Опитаха се да ме разорят — продължи той — и аз ги разкрих. Сбихме се… и те са мъртви. Току-що идвам от двореца, след дълго обсъждане на събитията с херцога.

— Значи всичко е свършило? — попита тя.

— Не съвсем — рече Ру.

— Защо не? — Карли го погледна въпросително.

— Заради баща им. — Той пое дълбоко дъх. — Баща ти имаше един стар съперник. Фредерик Джейкъби.

— Знам. Те са израсли заедно в едно адварианско селище, нагоре към Танерус. — Гласът й стана по-мек. — Мисля, че някога са били приятели. Защо? Той ли е убил татко?

— Не, синът му Тимъти е наредил да се извърши престъплението. Може би брат му Рандолф е помагал с нещо, или най-малкото е знаел и не е направил нищо, за да го предотврати.

— Значи те са мъртви?

— Да.

— Но Фредерик е още жив — отбеляза Карли. Изглеждаше натъжена, почти готова да се разплаче. — Значи трябва да убиеш и него, така ли?

— Не знам — отвърна Ру. — Ще се помъча да установя някакъв мир.

Той се изправи.

— И трябва да го направя незабавно. Херцогът настоява за това.

Ру заобиколи леглото, после спря и се обърна. Наведе се и целуна главичката на бебето, после долепи устни до бузата на Карли.

— Може би няма да се върна до вечеря. А единственото, което искам сега, е сън.

— Бъди внимателен — каза тя и протегна лявата си ръка към него.

Той я стисна лекичко и излезе от стаята.

Викна отгоре на Мари да нареди каретата да го чака отпред, отиде до стаята си, бързо се поизплакна и смени ризата си. После се спусна по стълбите. Каретата беше отпред и когато Ру влезе, видя, че вътре го чака някой.

— По-добре ли се чувстваш? — попита Даш вместо поздрав.

— Уморен съм — отвърна Ру. — Какво те носи насам?

— Дядо смята, че ще е по-добре, ако се навъртам около теб. Господин Джейкъби може да има слуги или други членове на домакинството, които да посрещнат зле новината за убийството на братята. — Той посочи меча, който лежеше на коленете му.

— Знаеш ли да си служиш с това? — попита Ру.

— Повече от добре — каза Даш, без да звучи самохвално.

Пътуваха в мълчание. Накрая каретата спря пред жилището на семейство Джейкъби. Даш последва Ру до входната врата. Ру се поколеба за момент, после почука. Няколко минути по-късно млада жена отвори вратата. Беше красива — с черна коса и очи, волева брадичка и прав нос.

— Какво обичате? — попита тя.

Ру откри, че му е почти невъзможно да говори. Наистина не знаеше какво да каже. След моментно колебание рече:

— Казвам се Рупърт Ейвъри.

— Знам името ви, господин Ейвъри — очите на жената се присвиха, — но то не се произнася с добро чувство в тази къща.

— Представям си — отвърна Ру. Пое дълбоко дъх. — Предполагам, че ще стане още по-лошо, когато се разбере какво ме води насам. Бих искал да говоря с Фредерик Джейкъби.

— Страхувам се, че е невъзможно — каза младата жена. — Той не приема посетители.

Изражението на Ру, изглежда, издаде нещо, защото жената попита:

— За какво става дума?

— Извинете ме, мадам — каза Даш, — коя сте вие?

— Казвам се Хелън. Съпругата на Рандолф.

Ру затвори за миг очи и пое дълбоко дъх.

— Страхувам се, че имам лоши вести за вас и вашия свекър.

Пръстите на жената, там, където бе стиснала вратата, побеляха.

— Ранди е мъртъв, така ли?

Ру кимна.

— Мога ли да вляза?

Жената отстъпи. Личеше, че е близо до припадък. Даш бързо я хвана за лакътя, като я задържа на крака. В този момент във входното антре дотичаха две деца, очевидно да се оплачат от някаква детска неразбория. Тя ги разтърва; бяха момче и момиче на четири и на шест годинки.

— Деца — каза им тя, — идете в стаята си и играйте мирно.

— Но, мамо — каза момчето, недоволно, че са пренебрегнали оплакването му.

— Върви в стаята си — остро повтори жената.

Момчето изглеждаше наранено от тази груба команда, но момиченцето се затича нагоре по стълбите, очевидно сметнало майчината глухота към оплакванията на брат си за победа във вечната вражда между братче и сестриче.

Когато децата си отидоха, тя погледна Ру.

— Как умря Ранди?

— Бяхме обградили Рандолф и Тимъти на доковете — каза Ру. — Те се опитваха да изнесат златото, което бяха отнели от мен, и Тимъти реши да ме нападне. Рандолф го блъсна встрани и загина от стрела на арбалет, изстреляна по Тимъти. — Като се опитваше да каже нещо, което да не засегне толкова болезнено жената, добави: — Всичко стана много бързо. Той се опитваше да спаси брат си.

Очите на Хелън бяха пълни със сълзи, но сега гласът й беше гневен.

— Той винаги се е опитвал да спасява брат си! Жив ли е Тим?

— Не — отвърна Ру тихо и пое дълбоко дъх. — Аз го убих.

Докато жената се опитваше да се съвземе, Даш каза:

— Беше честен дуел, мадам. Тимъти умря с оръжие в ръка, опитвайки се да прободе господин Ейвъри.

— Защо сте дошли тук? — попита жената. — Искате да се наслаждавате на гибелта на дома Джейкъби ли?

— Не — отвърна Ру. — Тук съм, защото херцог Джеймс ме помоли да дойда.

Той въздъхна. Чувстваше се уморен, както никога в живота си.

— Нямам нищо против съпруга ви, към вас или свекър ви, мадам. Имах проблеми само с Тим. Той нареди да убият моя тъст и съдружник. Тим се опитваше и да ме разори.

Хелън се обърна с гръб към тях.

— Не се съмнявам в това, господин Ейвъри. Последвайте ме.

Заведе ги до един хол и Ру видя, че всъщност къщата е много по-голяма, отколкото изгледаше откъм улицата, защото се простираше в дълбочина. После преминаха в градина в задната част, оградена от висока каменна стена. Стар мъж седеше сам в един стол, топло облечен и завит с дебело одеяло. Когато приближиха, Ру забеляза, че очите му са побелели от перде и че част от лицето му е неподвижна.

— Да? Кой е тук? — изфъфли старецът.

— Аз съм, татко — обади се високо Хелън и се обърна към Ру. — Трудно чува. Преди две години получи удар. Оттогава е все така.

— Това е вашият шанс, господин Ейвъри — продължи жената. — Всичко, което остана от някога голямата търговска къща „Джейкъби“, е един сляп, глух и почти луд старец, една жена и две деца. Сега може да убиете и нас и да се сложи край на тази вражда.

Ру вдигна ръце и на лицето му се изписа пълна безпомощност.

— Моля ви. Аз… аз не бих искал да видя повече страдания за никого от нашите семейства.

— Да няма страдания ли? — каза тя и сълзите й потекоха. — Какво да правя сега? Кой ще движи фирмата? Кой ще се грижи за нас? Много по-любезно и човечно от ваша страна ще е, ако извадите меча си и ни избавите от нещастието.

Тя се разрида и Даш отново пристъпи напред да й предложи подкрепата си.

— Хелън? — каза старият човек; речта му беше много затруднена от мозъчния удар. — Нещо не е наред ли?

Ру коленичи пред възрастния мъж.

— Господин Джейкъби?

— Кой е това? — каза той и повдигна лявата си ръка. Ру видя, че дясната е отпусната безжизнено в скута му. Младият мъж хвана ръката му и каза.

— Казвам се Рупърт Ейвъри. — Изрече думите високо.

— Ейвъри? Познавам ли ви, сър? — попита старецът. — Познавах един Клаус Ейвъри навремето… не, той беше Клаус Кламер. Какво беше първото име на Ейвъри?

— Не — каза Рупърт, — мисля, че не съм имал честта да се срещна с вас досега. Но познавах… един стар ваш приятел, Хелмут Гриндъл.

— Хелмут! — каза старецът с усмивка. От крайчеца на устните му потече слюнка.

Хелън се овладя и като потупа Даш по рамото, дойде и обърса брадата на стареца с кърпичка.

— Двамата сме израснали в един и същ град, знаете ли това? — каза възрастният човек. — Как е той?

— Почина неотдавна — отвърна Ру.

— О — каза старецът, — това е много лошо. Не го бях виждал от доста време. Казах ли ви, че сме израснали заедно?

— Да, казахте ми — отвърна Ру.

— А случайно да познавате моите момчета? — каза възторжено старецът. — Тим и Ранди?

— Да, познавам ги, сър — рече Ру.

Старецът потупа леко ръката на Ру, като че ли да подчертае думите си, и каза със смях:

— Ако ти си от тия малки негодници, дето винаги крадат ябълки от нашата градина, не си признавай! Казах на Тим да държи настрани другите момчета от градината. Тези ябълки ни трябват за пай! Моята Ева пече пайове всяка есен!

Ру погледна Хелън и тя му прошепна:

— Обърква се. Понякога мисли, че синовете му са още деца. Ева, съпругата му, почина преди тринайсет години.

Ру поклати глава и пусна ръката на стареца. Промълви само:

— Не мога.

— Да му кажете ли? — попита Хелън.

Ру кимна.

— Ранди? — каза възрастният човек и посочи Ру. Гостът му се наведе до главата на стареца.

— Ранди — прошепна той, — ти си добро момче. Наглеждай Тим, той има буен нрав. Но не позволявай на другите момчета да крадат ябълки! — Той протегна здравата си ръка и потупа Ру по рамото.

Ру се изправи и се вгледа за момент в стария човек, който отново се бе изгубил из дебрите на спомените или сънищата, в които прекарваше деня. Ру се отдръпна от него.

— Има ли смисъл? Нека го оставим да мисли, че синовете му са още живи, заради милостта на боговете.

Помисли си за идващата флотилия и за разрушението, което щеше да връхлети Крондор след две-три години, и каза:

— Нека всички прекараме още няколко години в приятни сънища.

Хелън ги изведе от градината и каза:

— Благодаря ви за малкия жест, сър.

— Какво смятате да правите сега? — попита я Ру.

— Ще продам къщата и фирмата. — Тя отново започна да плаче. — Имам семейство в Танерус. Ще ида при тях. Ще ми е трудно, но ще се справя.

— Не — каза Ру. Помисли за момчето и момичето и за двете си деца, после добави: — Мисля, че децата не трябва да страдат… заради грешките на бащите си.

— Какво предлагате? — попита Хелън.

— Позволете ми да се погрижа за фирмата „Джейкъби и синове“. Няма да взема и петак печалба от компанията. Ще действам все едно, че е моя, но когато синът ви порасне достатъчно, ще поеме нейния контрол. — Ру се огледа, докато крачеха към изхода на къщата. — Никога не съм разменял и дума с Рандолф, но мисля, че единственият недостатък на съпруга ви беше, че обичаше твърде много брат си. Само с Тим си имах разправии. — Взе ръката на жената и рече: — Да приключим с това още сега.

— Вие сте благороден човек — каза жената.

— Не съм — отвърна Ру. — Съжалявам. Повече, отколкото бихте могли да си представите. Ще изпратя нотариуса си, за да подпише договор с вас като вдовица на покойния Рандолф Джейкъби и компания „Горчиво море“. Той ще поеме ръководството на „Джейкъби и синове“ дотогава, докато желаете да я пазите като собственост или вашият син е готов да поеме управлението. Ако имате нужда от нещо, каквото и да е, трябва само да ме помолите. — Той посочи Даш. — Моят помощник ще дойде при вас този следобед и ще ви заведе до храма. Имате ли и други роднини, които трябва да присъстват с вас?

— Не. Те живеят в друг град.

— Щях да ви пожелая всичко хубаво на прощаване, госпожо Джейкъби, но това ще прозвучи като глупост. Нека на тръгване ви кажа, че много бих искал да се бяхме срещнали при други обстоятелства.

Като отново едва сдържаше сълзите си, Хелън Джейкъби рече:

— Аз също, господин Ейвъри. Смятам, че при други обстоятелства бихте станали приятели с Рандолф.

Двамата мъже напуснаха къщата и се качиха в каретата. Даш не каза нищо, а Ру сложи ръка върху лицето си. След момент започна тихо да хълца.

Калис даде сигнал и колоната спря. През последните три дни бяха срещали само малки групи пантатийци. Калис прецени, че са изминали двайсетина километра на север от мястото, където бяха влезли в огромния кладенец в сърцето на планината. Още няколко пъти намираха следи от сражения и разрушение. Срещаха се и случайни трупове на сааурци, но досега не бяха виждали жив гущерочовек. Ерик вече ги беше срещал и беше доволен, че не му се налага отново да се сблъсква с тях.

Бореше се с чувството, че всичко е напразно. Галериите като че ли продължаваха безкрайно под скалите; в двореца беше виждал карти, които показваха, че тази планина е дълга около две хиляди километра. Ако пантатийското царство не беше ограничено по площ, както смяташе Калис, щяха да са мъртви много преди да могат да унищожат всички люпилни на змиехората.

Всички бяха напрегнати; другият призрак, който преследваше въображението им, беше въпросният трети, неизвестен играч. Намираха останки не само от пантатийци или от сааурци. Освен тях имаше и човешки останки — на нещастни затворници, довличани в планините за храна на младите пантатийски създания. Който и да воюваше с пантатийците, очевидно имаше същата цел, както отрядът на Калис и неговите хора: бяха открили още три люпилни и навсякъде бяха разхвърляни малки противни създания, разкъсани на парчета.

Колкото повече доказателства за това намираха, толкова повече Ерик се убеждаваше, че извършеното не прилича на нещо, което биха могли да сторят известните им враждебни сили. Някои от мъртвите тела бяха разкъсани напълно, раздърпани парче по парче. Други, по-възрастни пантатийци, бяха отхапани наполовина. Ерик не можеше да се избави от представата за някакво чудовищно създание от старинна приказка, материализирано тук от непознат магьосник, за да унищожава враговете им.

Но когато разсъждаваше на глас за това, единственият отговор на Миранда беше:

— А къде са пантатийските магьосници?

Според Ерик всички пантатийски жреци бяха на бойното поле, за да служат на Изумрудената кралица. Но Миранда не изглеждаше много убедена в това.

Един съгледвач се върна и доложи:

— Нищо няма напред, но има някакво странно ехо, сержант.

— Какво имаш предвид? — попита Ерик.

— Не ми прилича на нищо познато, но като че ли има нещо пред нас на много голямо разстояние. Вдига толкова голям шум, че бихме могли да се приближим, без да ни чуе.

Казаха на Калис и той рече:

— Очевидно скоро ще го срещнем.

Миранда обърса челото си.

— Горещината тук е толкова тежка, колкото в Зелените канали на Кеш.

Ерик не можеше да не се съгласи. Под броните си мъжете носеха възможно най-леките си дрехи и той трябваше да внимава много войниците да не захвърлят дебелите кожени наметки, които бяха навили и прибрали в тежките раници. Ерик намери достатъчно време, за да обясни на всекиго, че като излязат на повърхността, зимата ще се нахвърли върху тях и ще бъде толкова студено, колкото сега е горещо.

Калис обяви почивка и Ерик назначи дежурни, докато другите се мъчеха да откраднат малко сън. Когато прегледа всички подробности, за които се сети, дьо Лунвил му кимна да се отдалечат и попита:

— Усещаш ли някаква смрад?

— Да — кимна Ерик. — Нещо като сяра, което възпалява очите ми.

— Какво мислиш за това?

— За кое? — не разбра Ерик.

— За всичко това. — Дьо Лунвил махна с ръка.

— Не ми плащат да мисля — повдигна рамене Ерик.

— Правилно — ухили се дьо Лунвил. После усмивката му се стопи. — Сега ми кажи какво наистина мислиш?

— Не знам. — Ерик повдигна рамене. — Понякога ми изглежда, че няма да видим дневната светлина отново, но през останалото време само продължавам да крача, единият крак пред другия, после пак, за да стигна там, където ми е наредено, да пазя хората живи и невредими и да не се грижа за утрешния ден.

Дьо Лунвил кимна.

— Разбрах. Но тук именно се крие проблемът. Желанието ти да си „в крак“ е добро за войниците в окопите, но ти имаш и други отговорности.

— Знам.

— Не, мисля, че не знаеш — каза дьо Лунвил и се огледа, за да се увери, че никой не ги подслушва. — Миранда е в състояние набързо да измъкне себе си и още един навън. Със специални средства.

Ерик кимна. Отдавна вече бе свикнал, че Миранда е нещо като магьосница, така че тези думи не го изненадаха.

— Ако нещо се случи с мен, твоята задача е да изведеш навън капитана заедно с Миранда, разбра ли?

— Не съвсем.

— Той е много важен — обясни дьо Лунвил. — Кралството се нуждае много повече от него, отколкото от двама разбойници като мен и теб. Ако потрябва, удари го по главата и предай омекналото му тяло на Миранда, но не й позволявай да напусне без него.

Ерик се помъчи да не се засмее. Единственият в дружината по-силен от него беше самият Калис и Ерик отдавна се бе убедил, че не може да се мери с него. Ерик вярваше, че ако понечи да удари Калис по главата, това едва ли ще даде някакъв резултат.

— Ще видя какво мога да направя — каза той не много уверено.

След два часа тръгнаха отново. Ерик все още обмисляше думите на дьо Лунвил. Отхвърли тези разсъждения, защото не искаше да мисли за положението, в което до него нямаше да бъде старши сержантът и да му казва какво да прави, а и не предполагаше, че някога ще може да съветва капитана какво трябва да прави.

Движеха се по дълъг тесен тунел, който като че ли леко се спускаше надолу. Горещината все още беше много силна, но като че ли не се увеличаваше повече.

Два пъти правеха почивки и пращаха съгледвачи напред. И двата пъти те съобщаваха за далечни звуци, които не можели да определят.

След още два часа Ерик сам можа да ги чуе. Тътенът се долавяше съвсем слабо, съпроводен от пронизителни писъци, които отекваха от много далеч, поне така му се струваше.

Стигнаха до нова галерия и пак откриха следи от битка. Но за разлика от намерените по-рано през деня или предишните дни, тук останките бяха по-пресни.

— Сражението е станало вчера — отбеляза Калис и показа големите тъмни локви, където кръвта още се съсирваше. Един войник повика Калис до едно място за излюпване и Ерик го последва.

— Богове! — възкликна той, като видя касапницата. Това беше най-големият басейн за мътене, който бяха виждали досега. Яйцата бяха смазани и по водата плуваха жълтък и белтък. Смрадта беше почти зашеметяваща. После Ерик забеляза нещо друго.

— Къде са телата на младите змиехора?

Една-единствена ръка плуваше в бълбукащия басейн с розовееща вода, а наоколо лесно се забелязваха кървавите петна. Накрая Калис промълви:

— Някой си е правил банкет тука.

При мисълта за същество, което изсмуква яйцата и яде младите пантатийци, Ерик настръхна и си помисли, че не би искал да се срещне с него. Обърна се и напусна пещерната зала.

— Продължаваме напред — нареди Калис.

Церемонията беше кратка, както навремето за Хелмут. Ру стоеше, до него беше изправена Карли. Децата бяха с Мари.

Хелън и двете й деца стояха мълчаливо, докато жрецът на Лимс-Крагма мърмореше песнопения за мъртвите и палеше благовонията и кладата. Момиченцето разсеяно си играеше с куклата, момчето наблюдаваше всичко притеснено.

— Свърши ли най-после? — попита Карли, когато церемонията приключи.

Ру я потупа успокояващо по ръката.

— Да. Вдовицата е жена със забележителна сила, но в нея няма злоба. Освен това е много отдадена на децата.

— Горките малчугани. — Карли погледна двете сирачета, отиде при Хелън и каза: — Всичко това е много печално; ако мога да помогна, не се притеснявайте да ми кажете.

Хелън кимна. Лицето й беше изпито и бледо, но и да имаше още неизплакани сълзи, тя ги пазеше за по-късно през нощта, когато щеше да остане сама.

— Ще се прибереш ли вкъщи? — обърна се Карли към Ру.

— Много би ми се искало — поклати глава Ру, — но трябва да проверя как върви работата.

Обърна очи към следобедното слънце.

— Трябва да уредя един дълг преди залез. След това… не знам.

— Прибирам се с децата — каза Карли.

Ру я целуна равнодушно по бузата.

— Ще дойда веднага, щом ми е възможно.

Карли си тръгна и Ру се обърна към Хелън. Беше хубава и смела жена. Не можеше да се сравнява с хубостта на Силвия, но все пак беше жена, която го привличаше.

Тя се обърна, видя, че я гледа, и сведе очи.

— Бих искал само да повторя това, което ви казах. Каквото и да поискате, е ваше.

— Благодаря — каза тя с равен глас.

— Няма защо да ми благодарите — каза той, без да съзнава защо. После импулсивно взе ръката й в своята, задържа я за момент и добави: — Никога не го правете.

После се обърна и напусна храма.

Пътуваше към кафене „Барет“ с каретата си, неспособен да мисли за нищо. Огромната умора му пречеше да се съсредоточи. Мислеше за сражението и смъртта, после пред очите му се появи образът на Хелън Джейкъби и децата, за които трябваше да се грижи. Замисли се и за своите собствени.

Кочияшът му каза, че вече са спрели пред „Барет“, и той бавно се запъти към обичайното си място. Тримата му партньори го очакваха. Той се отпусна тежко на стола си и поръча на келнера голяма чаша кафе.

— Какво стана в крайна сметка? — попита Мастерсън.

— Взех си златото — отвърна Ру. Нарочно не бе съобщил досега на партньорите си за успешния край на проблема им. В мозъка му се бе запечатал разговорът с херцог Джеймс и той знаеше, че трябва да говори с тримата си съдружници незабавно, докато все още са обзети от страшна тревога.

— Бъди благословен! — каза високо Хюм, а Кроули въздъхна дълбоко.

— Къде е златото? — попита Мастерсън.

— Замина, за да покрие полицата.

— Добре, много добре — каза Кроули.

Ру замълча за момент, после рече:

— Искам да ми изплатите дела от компанията.

— Какво? — каза Мастерсън.

— Всичко става много бързо — каза Ру. — Много сме уязвими. Пък и аз прекарвам повечето от времето си в компанията „Горчиво море“ и нямам достатъчно време за делата на „Ейвъри и синове“.

— А защо трябва да ти откупуваме дела? — каза Кроули.

— Защото си спечелих правото да напусна — отвърна Ру. За да подчертае значението на думите си, удари с ръка по масата. — Лично аз се сражавах рано тази сутрин, за да защитавам нашите общи гърбове. Не искам да се самоизтъквам, но не видях никого от вас тази заран в тъмното с меч в ръка да се бие за живота си!

— Ами ако бяхме знаели… — почна Хюм.

— Не съм убеден, че ви дължим правото за бързо напускане на фирмата, господин Ейвъри — каза Кроули.

— Значи мислиш, че нашето партньорство трябва да бъде прекъснато, така ли? — попита Мастерсън след известно мълчание.

— Или най-малкото преобразувано — каза Ру.

— Как? — леко се усмихна Мастерсън.

— Нека купя контролния дял — каза Ру, — щом вие не искате да изкупите моя. Не ме интересува какво ще предпочетете, но ако ще залагам живота си на карта, ще го правя за собствените си интереси.

— Ти си много бърз, Ру Ейвъри — каза Мастерсън. — Мисля, че ще се справиш благополучно с нас или без нас.

— Ами! — възкликна Кроули. — Това е само номер, за да отстъпя поста си на председателствуващ в компанията „Горчиво море“.

— Продайте ми половината от вашите дялове, господа — каза Ру, — и аз ще ви направя много богати. Но не искам да изпадам отново в положението да рискувам живота си и този на семейството си, за да защитавам вашето злато.

— Прав си, Ейвъри — засмя се Мастерсън. — Ето какво ще ти кажа: ще ти продам точно толкова, колкото ти трябва, за да си осигуриш контролния пакет от дяловете, ако и другите са съгласни, но не бих искал да ти давам всичко. Наистина твоето умение, твърдата ти хватка и дяволски добрият ти късмет ни спечелиха това състояние, но и ние рискувахме доста наше злато.

— Ще направя същото — намеси се и Хюм. — Посветих доста време на компанията „Горчиво море“ и загърбих собствените си нужди.

— Добре, но аз не съм съгласен — обади се Кроули. — Изкупете моя дял или ми продайте друг.

— На каква цена? — погледна го Ру.

— За купуване или за продан?

Тримата мъже се засмяха и след момент Кроули се присъедини към тях.

— Добре — каза Кроули, — ще ви съобщя цената. — Извади перо и надраска общата сума, после побутна листа към Ру.

Ру вдигна пергамента, видя смешно високата цифра и поклати глава. Взе перото, задраска цифрата, написа друга и върна пергамента на Брандън Кроули.

— Това е грабеж! — възкликна той, като погледна новата сума.

— Тогава ще приема първата сума, която ми предложиш, за да ми изкупиш дяловете — каза Ру.

— Хвана те натясно, Брандън — засмя се Мастерсън.

— Ще се спра на средноаритметичната сума между тези две — въздъхна Кроули.

— Съгласен! — каза Ру, защото именно това бе очаквал от него. После се обърна към Хюм и Мастерсън и допълни: — Господа, вие сте свидетели.

Бързо се споразумяха по прехвърлянето на собствеността и преди някой да разбере, Мастерсън вече беше поръчал от специалните си резерви най-фин и скъп коняк. След събитията от последните два дни Ру беше емоционално и физически изстискан и единствената чашка коняк го напи така, както не се бе напивал никога.

С труд слезе долу и откри, че Дънкан го чака при вратата.

— Луис каза да ти предам, че златото е отишло там, където трябва, и че всичко е наред. — Той се усмихна.

Ру също се ухили.

— Ти си ми толкова добър приятел, колкото си ми и братовчед, Дънкан. — Съвсем неочаквано го прегърна. — Пропуснал съм да ти го кажа.

— Напи ли се? — разсмя се Дънкан.

— Да — кимна Ру. — А ти говориш със собственика на търговска и холдингова компания „Горчиво море“. — Той махна на каретата си да се приближи. — Мисля, че това ме прави един от най-богатите хора в Крондор, Дънкан.

— Добре, щом казваш — продължи да се смее братовчед му.

Каретата приближи входа. Дънкан отвори вратата и помогна на Ру да се качи.

— Накъде, сър? — попита кочияшът.

Ру се наведе през вратата и каза:

— Дънкан, моля те за една услуга. Трябваше довечера да съм на вечеря със Силвия Истърбрук, но просто съм много изтощен. Ще ми окажеш ли тази дружеска услуга да й поднесеш извиненията ми?

— Мисля, че ще го уредя — ухили се Дънкан.

— Ти си ми добър приятел, Дънкан. Казах ли ти това?

— Да — отвърна братовчед му със смях. Затвори вратата на каретата и рече: — Хайде отивай си вкъщи.

Каретата с тракане се отдалечи, а Дънкан яхна коня си и препусна към имението на Истърбрукови. След един квартал свърна към малката къща, която сега споделяше с една проститутка — бе я срещнал на пристанището, след като Луис се изнесе.

Откри, че жената най-спокойно си проспива деня, и безцеремонно дръпна завивките от нея. Тя промърмори нещо, събуди се и попита:

— Какво има?

Той погледна за момент голото й тяло, после се наведе и вдигна дрехите й от пода.

— Взимай си нещата и се махай!

— Какво? — запита все още сънената жена.

— Казах, махай се оттук! — викна й той. И за да потвърди думите си, я зашлеви през лицето. — Трябва да се изкъпя. Да те няма, докато свърша в банята.

Остави стреснатата, плачеща жена в леглото и отиде в дъното на хола, където близо до малка печка имаше вана. Сгря вода и разгледа лицето си в полираното метално огледало. Потри с ръце брадичката си и реши, че се нуждае от едно бръснене. Наточи бръснача и запя под нос неизвестна мелодия, докато в съседната стая курвата, чието име не можеше да си спомни, събираше нещата си и тихо го кълнеше.

В тунелите ехтяха писъци. Ерик, Калис и останалите от отряда се придвижваха по възможно най-предпазливия начин. Отпред се виждаше ярка светлина — очевидно сражението се водеше там. За миг звуците от битката спряха, после отново се разнесе звън на стомана и крясъци. Съскащите писъци на пантатийците се смесваха с това, което Ерик разпозна като бойни викове на сааурците. Освен това се чуваше и особено гърлено свистене, каращо косата на човек да настръхне.

Въпреки оглушителните звуци Ерик използваше сигнали с ръце, защото все пак някой можеше да ги чуе. До Ерик пристъпи Реналдо и двамата внимателно се придвижиха напред, за да видят какво става.

Пред тях се откри огромна пещера, по-голяма от всяка друга, срещана досега, нещо подобно на грамадния кръгъл кладенец, който бяха използвали, за да проникнат в недрата на планината. Таванът се издигаше толкова високо, че Ерик просто не можеше да добие представа къде точно свършва залата.

Посрещна ги сцена на отчаян ужас. Най-големият полог пантатийски яйца, който бяха виждали досега, се намираше в огромен басейн кипяща вода. Ерик бързо схвана подробностите. По скалите към басейна се спускаше обилен поток и сержантът прецени, че това е студена вода, защото иначе яйцата биха се сварили. Ледената струя, падаща отгоре, и горещата вода долу образуваха смес, достатъчно благоприятна за излюпването на яйцата.

Басейнът беше широк почти двайсетина метра и в средата му се намираше приведено същество — толкова чуждо и странно, че Ерик не можа да го определи. Той махна на другите след себе си и отново зяпна надолу. Останалата част от отряда излезе от тунела и се нареди по каменния ръб. Ерик усети болка в рамото и откри, че Калис го стиска силно.

— Капитане? — пошепна Ерик.

— Съжалявам — примигна Калис и го пусна.

Ерик също беше смаян, но още повече го изненада потресът на капитана.

Създанието в басейна беше високо пет-шест метра и имаше големи кожени крила. Кожата му беше блестящо черна, а очите — изумруденозелени. То разделяше вниманието си между поглъщането на останалите яйца в басейна — измъкваше малките пантатийски създания отвътре и ги поглъщаше цели, като същевременно се сражаваше с оцелелите защитници на люпилнята. Главата на съществото напомняше конска, но имаше и дълги извити рога като на коза. Всяка от лапите му — приличаха на човешки ръце — завършваше с пет пръста с дълги изкривени нокти на хищна птица.

— Какво е това? — попита дьо Лунвил.

— Мантреко — каза Гневливия. — Вие го наричате демон, предполагам. То е от друга реалност. — Той се обърна към Миранда и попита: — Знаеше ли какво е това?

— Не. Мислех, че сме изправени пред съвсем друго нещо.

— Как се е озовал тук? — попита Гневливия. — Печатите между този свят и Петия кръг са непипнати от столетия. Ако едно от тези същества е минало по Пътя на световете, щяхме да знаем.

— Очевидно не е минало по Пътя на световете — каза Миранда, като внимателно го наблюдаваше. После допълни: — Сега знаем къде са пантатийските магьосници.

Внезапно оглушителен писък изпълни огромната зала и съществото изкрещя от болка. То се обърна и видя група змиехора, които редяха заклинания.

— Натам! — каза Калис и посочи на Ерик отвор на тунел, разположен на около шест-седем метра по-ниско от скалния ръб, чак от другата страна на битката.

— Какво?

— Там трябва да отидем.

— Луд ли си? — попита Ерик, преди да осъзнае на кого говори.

— За нещастие не — каза Калис и се обърна към Боби. — Тръгвайте с хората по корниза към входа на онзи тунел и спуснете въже. Гледайте да не привличате внимание. Не бих искал да си имаме работа с нито една от страните в това сражение, ако можем да избегнем това.

Дьо Лунвил даде сигнал и Ерик поведе колоната, като гледаше да се движи плътно покрай каменната стена, така че когато извървя почти една обиколка по издигащия се нагоре каменен ръб, вече виждаше само главата на съществото, което се извиваше, размахваше крайници и се опитваше да се освободи от магическите удари и енергийни заряди. На два пъти вълни от страшна изпепеляваща горещина се надигаха от битката долу и веднъж бе почти ослепен от избухването на светлина и трябваше да примигва, докато възвърне нормалното си зрение.

Стигна мястото, където се виждаше входът на другия тунел, както бе наредил Калис, и приклекна, та човекът зад него да може да извади въжето от раницата му. Не виждаше нищо, за което да може да закачи въжето, така че го омота около себе си и кимна на следващия воин да се спуска надолу.

Всеки изпълняваше заповедите, без да мисли или да се колебае. Наблизо застанаха двама души с арбалети, насочени към пантатийските магьосници и към демона, но и двете страни бяха напълно заети с продължаващата битка.

След като и десетият човек се спусна по въжето, Калис се приближи и попита:

— Как се справяш?

— Ръцете ме болят малко, но съм наред — отвърна Ерик.

— Дай на мен — каза капитанът и хвана въжето с една ръка. Ерик отново бе поразен колко по-силен е капитанът, отколкото изглежда.

Още хора се спускаха по въжето и потъваха в отвора на тунела долу. Ерик не беше сигурен, но изглежда, борбата се накланяше в полза на демона. Всеки път, когато пантатийските жреци нападаха, съществото им отвръщаше, като че ли бе станало още по-силно. Магьосниците определено изглеждаха изтощени, доколкото Ерик можеше да преценява тези неща.

Миранда се спусна по въжето и Калис каза:

— Ерик, ти си следващият.

Ерик се подчини и бе последван от дьо Лунвил. После въжето падна. Калис скочи от почти шестметровата височина и стъпи леко на каменния под, все едно че бе скочил от половин метър. Откри отряда си, прикрит в тунела, с гърбове до стената, избърза напред, стигна началото на колоната и тихо заповяда:

— Следвайте ме.

Мъжете закрачиха. Ерик зае позиция на края, като погледна още веднъж сражението. Странен приглушен писък прониза въздуха и Ерик реши, че някой от магьосниците е сграбчен от демона.

Стигнаха до малка каменна зала, достатъчна да побере отряда.

— Всички да слушат — каза Калис. — Нещо е променило баланса на силите, изправени срещу нас, и трябва да открием какво представлява новото същество. — Той се огледа. — Гневливия?

— Да? — каза наемникът.

— Как каза, че се нарича това същество? И какво знаеш за него?

Гневливия се обърна към Миранда и тя му кимна.

— Кажи им.

— Това е мантреко — Гневливия махна шлема си, — на езика на жреците на Аст’хап’ут, свят, който съм посещавал. Не съм виждал никога такова същество, но съм разглеждал изображенията му по стените на храмовете.

Гневливия спря за момент, като че ли обмисляше думите си.

— Другите светове живеят по други правила — започна той. — На Аст’хап’ут те са… си имали вземане-даване с подобни същества. Ритуални жертвоприношения и заклинания, един вид правене на магия. В другите светове ги смятат за създания от различна енергийна плоскост.

— Енергийна плоскост ли? — повтори Калис.

— Много създания — обади се Миранда — съществуват във вселената на места, където властват различни закони от законите на този свят, Калис. Не си ли чувал баща ти да говори за Ужаса?

Той кимна и мнозина направиха знак за защита срещу злото.

— Веднъж дори е побеждавал майстор на Ужаса — каза Калис. — Ужаса и Господарите на драконите са послужили за основа на легендите. Ужаса се смята за най-могъщото от творенията на пустотата, крадец на души и похитител на животи. Следата от стъпките му унищожава тревата и само най-могъща магия може да го победи.

— Така — продължи Миранда. — Онова същество там, онзи демон, е нещо подобно; вселената, където живее, се подчинява на различни от нашите закони. — Тя погледна назад в тунела и допълни: — Той не е толкова чужд на принципите, които знаем, че движат нещата — както Ужаса например, — но присъствието му тук е достатъчно, за да разберем, че ни чакат трудни дни.

— Как е проникнал тук? — попита Калис.

— Не знам — отвърна Миранда. — Може би тепърва ще разберем.

— Да тръгваме — каза Калис и пак ги поведе.

— В крайна сметка разбрахме защо откриваме тук-там отделни групички млади пантатийци — каза дьо Лунвил.

— Това страшно създание е доста голямо за някои от люпилните — кимна Ерик.

— Може би невинаги е било такова — каза Гневливия.

— Какво искаш да кажеш? — попита Калис, без да спира да крачи в тъмния тунел. Отново, както по-рано, вървяха с една-единствена факла, запалена в средата на колоната, и Ерик имаше някакво странно, нереално чувство, като дочуваше в мрака различните гласове.

— Имам предвид, че това същество е могло да се промъкне през някой пространствен процеп.

— Процеп ли? — повтори Калис.

— Разлом — обади се Миранда. — В това предположение има известен смисъл. Ако някой тъничък демон е успял незабелязано да се промъкне и след това да набере сили, като напада непредпазливи същества в тунелите, докато натрупа достатъчно мощ, за да нахлуе в люпилните…

— Но това не обяснява как се е появило и защо — рече Калис.

Крачеха бързо надолу по тунела и изведнъж се оказаха в просторно скално помещение. Тук излизаха още половин дузина тунели, а в единия му край имаше огромна двукрила врата от старо дърво. Двете крила бяха отворени и хората от отряда пристъпиха вътре. Очите на Ерик трудно възприемаха това, което виждаха. Беше някакъв храм, но съвсем различен от човешките.

— Майко на всички богове! — възкликна тихо един боец, който крачеше след Ерик.

Пред тях, поне трийсетина метра напред, се простираше каменен излъскан под. Където и да погледнеха, навсякъде се търкаляха обезобразени трупове. Смрадта беше почти непоносима, дори и за мъже като тях, които вече дни наред трябваше да понасят какви ли не отвратителни миризми.

Някога това огромно скално помещение сигурно бе осветявано от хиляди факли, но сега гореше само една на десет. Залата тънеше в полумрак и по стените й играеха причудливи сенки, които я правеха да изглежда още по-зловеща.

Несъмнено, ако се видеше на дневна светлина, гледката би била още по-ужасяваща.

Задната стена беше изсечена във формата на гигантска статуя. Царствено изглеждаща жена седеше на трон. Фигурата бе висока трийсетина метра от ходилата до върха на короната. От раменете й се спускаше наметка и оставяше гърдите й голи. В двете си ръце държеше фигури в естествен ръст — очевидно едната на пантатиец, а другата — прилична на сааурец, макар и доста по-дребен на ръст от тези, които бе виждал Ерик. Цялата статуя беше зелена, изрязана от огромен къс нефрит.

Пред нея имаше грамаден трап и Ерик мина между обезобразените тела на пода, за да надникне вътре.

— Богове! — прошепна той.

Не можеше да изчисли броя на хората, които бяха загинали в трапа, защото не знаеше колко е дълбок. Но и от това, което се виждаше, очевидно ставаше дума за много хора. После разбра, че тъмното оцветяване около рова всъщност е кръвта на поколения нещастници.

Гневливия пристъпи към него и рече:

— Това плаче за отмъщение. Когато Миранда ми каза къде и защо отиваме, реших, че сте доста злопаметна компания, но сега вече разбирам защо трябва да бъдат унищожени тези създания.

— Това е само част от проблема — обади се Калис зад тях и посочи сандъците, в които се поставяха различни свещени предмети. Бяха наредени от двете страни на огромната статуя. — Там. Трябва да стигнем до онези сандъци.

Ерик се огледа. Не му се нравеше идеята да се опита да мине през планината от човешки кости. После видя край основата на рова вход.

— Може би оттук?

— Да — кимна Калис. — Ти, Гневливия и Миранда с мен.

После каза на дьо Лунвил.

— Пръсни хората и търсете. Всяко нещо, което би изглеждало важно и от значение, да се донесе тук.

— Но внимателно — обади се Миранда. — Не позволявайте непознати неща да влизат в допир едно с друго.

— Да — повтори като ехо Гневливия. — Може да се получат много неприятни последици, ако неправилни видове магия влязат в контакт.

Дьо Лунвил нареди на хората да се пръснат и всеки запали факла, за да може да огледа по-добре определен сектор от храма. Калис поведе малката група към вратичката, която Ерик бе забелязал. Зад нея наистина имаше стълба към основата на огромния идол, по която можеха да се изкачат, без да стъпват върху камарата кости.

Стигнаха широкия постамент на статуята. Калис махна с ръка на Ерик и Гневливия да останат на местата си, а той и Миранда приближиха най-близкия сандък. Изглеждаха като обикновени сандъци за книги, макар че бяха издялани от камък, а черният им цвят очевидно беше човешка кръв, проливана десетилетия или дори столетия. Калис и Миранда внимателно разглеждаха предметите, разположени вътре.

Ерик не виждаше нищо особено в тях — повечето бяха украшения, имаше и оръжия, и някои непознати неща. Но Калис и Миранда се приближаваха към тях така предпазливо, като че ли там бе стаено самото зло.

Пристъпваха много внимателно към сандъците, после едва ги докосваха.

— Те са фалшиви! — рече внезапно Калис.

— Сигурен ли си? — попита Миранда.

— Като в собствената си биография! — Той вдигна един нож и рече: — Онзи шлем, който носим с нас, възбужда в съзнанието звуци, миризми, древни картини. Тук няма нищо подобно.

Миранда взе друго оръжие и внимателно го разгледа. После подаде късия меч на Ерик с дръжката напред.

— Фон Даркмоор, срежи нещо.

Ерик се огледа и не видя нищо, достатъчно голямо, за да представлява някаква цел. Отиде от другата страна на огромния идол и удари един от черните каменни сандъци. Мечът се счупи със звук, издаващ евтин и некачествен материал.

— Не е направен качествено — каза той, като разглеждаше дръжката, която все още беше в ръката му. С опита си на дългогодишен ковач добави: — Острието дори не е от стомана.

Калис клекна и взе парчето от счупения меч.

— То не е трябвало да бъде от стомана. Трябвало е да бъде нещо… много по-смъртоносно.

Ерик хвърли дръжката настрани.

Калис заобиколи статуята.

— Това трябва да е Зелената майка на всичко — тихо каза той. — По странен начин тя ми се пада леля.

Очите на Ерик се разшириха и той погледна Гневливия и Миранда. Тя разглеждаше лицето на Калис напрегнато, като че ли се тревожеше за нещо. Гневливия отвърна на погледа на Ерик с повдигане на рамене.

— Това са… — каза Миранда — сценични предмети. — Тя махна с ръка към различните неща в сандъците.

— Изглежда, че тук е играла театрална трупа. — Тя огледа огромната зала. — Това е по-скоро театър, а не храм.

Гневливия погледна труповете на пода и костите в трапа.

— Но убийствата са съвсем истински.

— Погледни тук — каза Калис.

Ерик заобиколи и видя малък отвор в задната част на огромния идол. Пъхна вътре ръка и усети течение.

— Тук има някакъв вход.

Калис натисна с рамо статуята и Ерик му помогна. Вместо очакваната съпротива от такъв масивен идол, фигурата се отмести с един-два метра встрани. Там, където по-рано беше статуята, се откриваше вход и стълбище, водещо надолу.

Миранда клекна, огледа основата на статуята и каза:

— Фантастично инженерно постижение.

Гневливия погледна металния механизъм.

— Нищо подобно не е изковавано в Мидкемия.

Ерик също погледна сложния механизъм от чудати колела и бе принуден да се съгласи. Дощя му се да има достатъчно време, за да разгледа тези съоръжения — толкова бе поразен от ковашкото изкуство, но Калис вече слизаше по стълбите.

Ерик грабна здраво факлата в лявата си ръка и меча в дясната и викна през рамо.

— Сержант!

— Какво? — изрева в отговор дьо Лунвил.

— Тук има вход, водещ надолу. Капитанът тръгна натам.

— Разбрано! — каза дьо Лунвил. Хората му продължаваха да оглеждат телата, с надежда да открият нещо, което да хвърли светлина върху случилото се в този странен подземен град на змиехората.

Ерик стъпи на първото стъпало и последва останалите.

Дънкан потропа на портата и отвътре бързо се обади слуга; очевидно вратарят очакваше появата на Ру.

— Да? — попита слугата.

— Нося съобщение за лейди Силвия от Рупърт Ейвъри.

Като видя, че конникът е облечен в красиви и скъпи дрехи, слугата отвори портата и запита:

— А кой сте вие, сър?

— Казвам се Дънкан Ейвъри.

— Много добре, сър — каза слугата. — Заповядайте.

Дънкан препусна към входа, слезе от коня, подаде юздите на друг слуга и пристъпи към къщата. Почука силно.

След няколко минути вратата се отвори и на прага застана Силвия. Беше облечена в поразителна вечерна роба, от тези модели, които в Крондор си позволяваха да носят само най-дръзките млади жени.

Дънкан се усмихна с най-прелъстителната си усмивка.

— Очаквах Рупърт — каза тя.

— Той изпраща извиненията си. Помислих, че е много по-възпитано да ви донеса съобщението лично, вместо да използувам услугите на непознат куриер.

Тя се отстрани от входа и каза:

— Заповядайте вътре.

— Извинява се, че делови и семейни проблеми го възпрепятстват да дойде тази вечер. Направо е съсипан.

— Някак си трудно мога да си представя — усмихна се Силвия, — че той самият би се изразил по този начин.

— Помислих си — вдигна рамене Дънкан, — че ако не възразявате, бих могъл да ви предложа моята скромна компания като заместител.

Тя се засмя, хвана ръката му в своите и притисна силно гърдите си към него. После двамата се отправиха към трапезарията.

— Съмнявам се, че жените намират компанията ви за лоша, скъпи… Дънкан, не е ли така?

— Разбира се, Силвия. Ако мога да си позволя?

Като стигнаха до трапезарията, тя рече:

— Може да си позволите доста неща, смятам.

Заведе го до един стол в края на масата, докато слугата дърпаше друг, за да седне тя.

— Ние се срещнахме онази нощ на увеселението; сега си спомням.

Дънкан се усмихна.

— Нека хапнем — каза Силвия. — И да пием. Да, мисля, че съм в настроение да пийна доста вино.

Посочи кристалната чаша на Дънкан и каза на слугата:

— От най-хубавото на баща ми.

Прислужникът изчезна, за да донесе бутилка вино, а Силвия се втренчи в Дънкан с изпитателен поглед.

— Добрият братовчед Дънкан. Да, Ру ми е говорил за вас. — Тя се усмихна отново. — Нека пийнем, скъпи Дънкан. Нека пием тази вечер заедно. А по-късно бихме могли да свършим заедно и други неща.

— Както желаете — усмихна се Дънкан още по-широко. — Цял съм на вашите услуги.

Тя се пресегна и подраска ръката му с нокти.

— Удоволствие и служба; богове, какво съкровище сте вие!

Слугата дойде и наля чашите. Вечерята започна.

20.

ОТКРИТИЕ

Ру се усмихна.

Беше спал дълго и се бе събудил в къща, пълна с шумове. Но вместо да го дразнят, те го очароваха. Момченцето пискаше и издаваше гукащи звуци, а Абигейл си бъбреше някакви свои, бебешки думички.

Карли както винаги беше затворена в себе си, но се усмихваше на това, което й казваше. Той се задържа повечко на масата за закуска и накрая, когато тръгна за работа, тя слезе с него до вратата.

— Искаш ли да поживеем извън града? — попита я той.

— Не съм мислила по този въпрос.

Той погледна през улицата към кафене „Барет“ и каза:

— Като дете, обичах да тичам с часове, или поне ми изглеждаше толкова дълго, без да виждам хора около мен. Въздухът е чист, а през нощта е много тихо. Мисля да построя къща извън града — място, където малките ще могат да тичат на воля и да растат здрави.

Тя се усмихна при споменаването на децата, защото той рядко говореше за тях.

— Ще можеш ли да ръководиш бизнеса си от толкова далече?

— Сега управлявам компания — разсмя се той. — Мисля, че бих могъл да поверя много неща от всекидневния бизнес на Даш, Язон и Луис.

— И Дънкан?

— Разбира се — каза Ру. — Той ми е братовчед.

Тя кимна.

— Ще трябва да идвам тук от време на време, а ти и децата ще идвате за съботните и неделните дни. През зимата ще оставаме в града, но когато времето е топло, място на около ден езда от града няма да представлява голяма тежест.

— Направи, както прецениш, че ще е най-добре — каза тя и сведе очи.

Той се пресегна, хвана брадичката й и нежно я повдигна.

— Искам да си щастлива, Карли. Ако не искаш да живеем извън града, ще останем тук. Но ако сметнеш, че би било хубаво, ще направим още една къща. Ти решаваш.

— Аз ли? — Беше истински изненадана.

— Да — каза той и се усмихна. — Помисли върху това. Ще бъда отсреща през улицата, ако ти потрябвам.

Пресече и влезе в голямата сграда. Курт едва не се преби, бързайки да му отвори вратата.

— Добро утро, господин Ейвъри.

Ру щеше да се спъне, толкова бе учуден от държането му — Курт обикновено го посрещаше с кисела любезност. Откри, че хора, които едва го поглеждаха, когато стана член на „Барет“, сега стават да го поздравят. Думите „Добро утро, господин Ейвъри“ се повтаряха от хора, които едва си спомняше.

Изкачи се по стълбите и откри, че пред последната третина от балкона е поставена нова преграда. Зад нея седяха Луис, Язон и Даш, който пъргаво рипна и с театрален жест отвори летящата вратичка.

— Какво е това?

— Уредих го с господин Маккелър — ухили се младежът. — Постоянно място тук, с възможност и за останалото пространство от тази част на балкона за в бъдеще.

— Наистина ли? — каза Ру и изгледа Даш с убийствен поглед. — А каква е тази история долу?

Даш се опитваше да се прави на невинен.

— Просто съобщих на публиката вчера следобед, след като излязохте, че сте новият управляващ собственик на компанията „Горчиво море“. — Сведе поглед и добави: — Вероятно от тази сутрин сте най-богатият човек в Крондор, Рупърт.

Даш протегна ръка, взе от Язон камара документи и ги предаде на Ру.

— С вечерния прилив снощи пристигна търговската флота от Свободните градове!

— Това е фантастично! — Ру пръсна пред себе си листата и ги заразглежда. Не само че бяха продали и последния товар зърно, далеч над планираната пазарна цена, защото нашествието от мигриращи скакалци бе преминало през Сивите кули и бе нанесло поражения чак до Далечния бряг, но корабите се бяха върнали със стоки, закупени на много изгодни цени. Това определено щеше да донесе голяма печалба. Предвиждаха корабите да се завърнат празни и сега Рупърт беше по-богат, отколкото си бе представял.

— А, тук сте значи! — каза Кроули, като бързаше нагоре по стълбите.

— Добро утро, Брандън — каза Ру.

— Не ме поздравявай с „добро утро“, крадец такъв!

— Какво? — попита Ру и настроението му внезапно се помрачи.

— Знаел си, че флотата идва, а седеше тук и пускаше мехури за рискове и…

— Мехури ли! — възкликна Ру и стана от мястото си. — Брандън, аз ти предложих да продам дела си от компания „Горчиво море“!

— Част от умно скроен план да ни измамиш, очевидно.

— О, богове! — възкликна Ру и погледна към Даш.

— Не отричай! — продължаваше да го предизвиква Кроули.

— Брандън — обърна се към него Ру, — нямам търпение да се занимавам със спорове. — Той впери поглед в бившия си партньор. — Виж какво ще направя. Имаш избор. Ще кажа на Язон да изчисли печалбите от флота и да ти брои твоя дял от печалбите от това пътуване, все едно че снощи не си ми продал дела си от „Горчиво море“. Но ако направя това, не очаквай никога повече да те поканя в някаква сделка с компанията. Златото, което ще ти броим днес, ще е последното, което виждаш от нас. На практика, ако стигнем до такава раздяла, ще направя необходимото, за да бъдеш смазан. — Докато изговаряше това предупреждение, Ру се усмихваше спокойно. — Можеш, разбира се, просто да приемеш, че си заложил на лоша карта, и да напуснеш с надеждата, че ще сме милостиви към теб. Ако стане така, сигурно ще те поканя и в бъдеще да участваш в някое търговско начинание с компания „Горчиво море“ или с други наши фирми, когато се наложи да търся партньори. Това са възможностите. Кажи какво избираш?

Кроули помълча, после каза:

— Ха! Ти ми предлагаш глупашки избор. Аз не съм дошъл да моля за услуги. И не искам част от мръсните ти печалби, Ру Ейвъри. Сделката си е сделка и ти повече няма да чуеш за Брандън Кроули.

После се обърна и си тръгна, мърморейки нещо под нос. Даш се разсмя, а Язон каза:

— Ако си беше оставил един ден да премисли, щеше да бъде много по-богат от сега.

— Това е в основата на недоволството му — каза Ру. — И затова е страшно сърдит на себе си.

— Смяташ ли, че си спечелихме един нов враг? — попита Луис.

— Не — отвърна Ру. — Брандън обича да се оплаква. Ще се върне на секундата, когато го поканя, щом се увери, че му предлагам да участва в изгодни сделки. Но ще продължава да хленчи.

По-късно сутринта се появиха и другите партньори. Те, за разлика от Кроули, само поздравиха Ру с добрия късмет, който автоматично увеличаваше стойността на дяловете от компанията, които си бяха запазили.

Ру изкара следващия час, като си разменяше любезности и шеги с други важни мъже от кафенето. Към десет сутринта си тръгна и последният светски посетител, дошъл да изкаже поздравленията си, и Ру запита:

— Къде е Дънкан?

— Не съм го виждал от вчера — отвърна Даш.

— Помолих го да занесе едно съобщение от мое име — вдигна рамене Ру. — Като си знам братовчеда, сигурно е намерил някоя нова жена за леглото.

Ру се огледа, за да види има ли някой друг наоколо, и кимна на тримата си приближени да се наведат към него.

— Някой ни е предал — тихо каза той.

Язон погледна Луис и Даш.

— Откъде научихте?

— Някой знае доста неща за тази компания — нещо невъзможно без вътрешен съзаклятник. Именно оттам са постъпвали съобщенията до фирмата „Джейкъби“.

Обясни им как се е съгласил да управлява „Джейкъби и синове“ заради Хелън и децата й.

— Язон, иди в тяхната канцелария и се представи на хората, които все още са там; днес повечето от служителите на Тим са в затвора, така че сигурно са останали само един-двама. Ако не вярват, прати някого до дома на Хелън Джейкъби, за да получат потвърждение за това споразумение. После прегледай сметководните книги и виж какво дължи фирмата, но бъди нащрек и ако можеш, разбери кой ни е шпионирал.

— Веднага отивам — кимна Язон.

— Добре — каза Ру, когато младият човек тръгна. — Дайте да видим какво друго имаме за днес?

Седна и започна да изпълнява задълженията си като най-богатия човек в Крондор.

Дънкан стоеше на вратата и Силвия го целуваше.

— Спри — каза той — или ще се качим обратно горе.

Тя се усмихна и притвори широката си лека роба.

— Съжалявам, че те отпращам. Исках да постоиш още малко, но сутринта е преполовила. Тръгвай.

Когато Дънкан слезе по стълбите и яхна коня си, тя затвори вратата, зави наляво, мина през хола и продължи към кабинета на баща си. Отвори вратата и пристъпи вътре.

Джейкъб Истърбрук я погледна и видя разгърнатата роба.

— Загърни се, Силвия. Какво ще кажат слугите?

— Какво да казват? — каза Силвия и пренебрегвайки думите му, остави дрехата си разтворена, защото обичаше да ядосва баща си. Приседна на единия край на бюрото и каза: — Всичките са ме виждали разсъблечена.

Пропусна да отбележи, че неколцина от домашните прислужници бяха споделяли леглото й през последните години, но тя и Джейкъб се правеха, че той не подозира за нощните й подвизи.

— Какво ново за младия Ейвъри?

— Това беше другият млад Ейвъри — ухили се тя. — Дънкан дойде вместо братовчед си. Реших, че е в състояние да изпълнява всички задължения на Ру.

— Създаваш потенциални затруднения, Силвия — въздъхна Истърбрук.

Тя се засмя и се наведе. Робата й се отвори още повече.

— Винаги създавам затруднения; такъв ми е характерът. Но този Дънкан е користен като всеки мъж, независимо дали става дума за злато или за плът. Мисля, че може добре да го използваме, като му предложим и двете.

— Наистина ли? — каза Джейкъб, като не обръщаше внимание на опитите на дъщеря си да го целуне.

— Може да се окаже полезно оръжие — допълни тя с усмивка.

— Така е — кимна Джейкъб. — Да имаме някого в компания „Горчиво море“ е много полезно. Но да имаме двама е още по-добре. Само искам да ти напомня за катастрофата, която може да предизвикаш, и за огромните неприятности, които може да последват, ако сглупиш и позволиш двамата да разберат какво става.

Тя стана и изви гърба си като котка.

— Правила ли съм грешки, когато е ставало дума за мъже, татко?

Той се облегна в стола си.

— Засега не, дъще, но си толкова млада…

— Не се чувствам млада — отряза го тя и напусна кабинета му.

Джейкъб се замисли за това създание, което му беше дъщеря, но бързо отхвърли неприятните мисли. Никога не бе разбирал жените, нито Силвия, нито покойната й майка, нито случайните проститутки, с които понякога преспиваше в „Бялото крило“. За него жените или се използуваха, или не им се обръщаше внимание. После отново се сети за дъщеря си и осъзна, че ако не й обръща внимание, може да се окаже в смъртна опасност. Като мислеше на какво прилича, отказваше да вини себе си; никога не бе искал да стане това, което беше сега, но пък тя служеше превъзходно на интересите и нуждите на „Джейкъб Истърбрук и компания“.

— Какво е това? — посочи Ерик.

Под огромната статуя бяха открили дълъг тунел. Дьо Лунвил докладва, че между труповете не са открили нищо интересно. Калис нареди всички да се спуснат в тунела, но видя колко са уморени хората и обяви почивка. Поспаха известно време, след което, според преценката на Ерик, се спускаха надолу по друга стълба няколко часа, преди да поемат по тунела, водещ напред в мрака. Сега пак бяха спрели да почиват и докато оглеждаше района, Ерик забеляза нещо като широка тръба, която вървеше по тавана откъм залата.

— Какво е това? Канализация ли? — предположи Праджи.

— Подайте ми фенера — каза Ерик.

Вая изпълни молбата му и Ерик погледна по-отблизо и каза:

— Това не е тръба. Мисля, че е нещо плътно. — Извади меча си и леко потупа по повърхността.

Пронизителен крясък накара будните да запушат ушите си, а заспалите да подскочат от страшното ехо. Междувременно зелена светкавица почти ослепи Ерик.

Праджи, който се намираше близо до Ерик, каза:

— Не го прави пак.

Миранда размаха ръка и тихо запя някакво заклинание.

Ерик усети, че ръката му е изтръпнала до рамото, и отвърна:

— Не се тревожи, няма да го пипна повече.

— Това е проводник — рече Миранда.

— На какво? — попита Калис.

— На живот.

Ерик се намръщи и погледна Гневливия, който стоеше до работодателката си. Наемникът вдигна рамене.

— Нямам представа за какво говори.

— Потегляме, веднага! — извика Калис.

Мъжете оформиха колоната и продължиха по тунела. Ерик дочу мърморенето на Алфред.

— Като се има предвид този писък, едва ли някой ще се учуди, като се появим.

— Като се има предвид какво видяхме, никой не може да се учудва от нищо тук — съгласи се Ерик.

— Така си е — каза бившият ефрейтор от Даркмоор.

— Застани в края на колоната, Алфред — нареди му Ерик. — Имам нужда от някой със здрави нерви.

Слабата усмивка при тази похвала бе единствената реакция на някогашния скандалджия. Той отстъпи встрани и изчака другите да минат напред.

Продължиха по тунела, докато стигнаха до една дървена врата. Внимателно я изследваха, ослушаха се за някакви шумове или звуци и като не усетиха нищо, Калис постави ръката си срещу дървото. Бутна напред и вратата леко поддаде.

Калис и Ерик пристъпиха едновременно в просторно помещение. И Ерик настръхна, чак до косъмчетата под мишниците. Стаята беше пълна с непозната сила, енергийни вълни, който минаваха през него и го изпълваха със замайващи чувства.

Всичко бе осветено от фенери, окачени на тавана и подхранвани от източник на енергия, който можеше да бъде открит само ако човек застанеше точно под тях. Меката светлина имаше зеленикав оттенък и Ерик заподозря, че между зелената светкавица, която бе проблеснала при удара на меча по това, което Миранда нарече „проводник“, и призрачната светлина в това помещение има нещо общо.

Пет фигури се обърнаха към тях и мечът на Калис незабавно се озова във въздуха. Капитанът атакува. Ерик, Праджи и Вая не чакаха заповеди, а се присъединиха към нападението.

— Назад! — кресна Миранда на тези зад себе си и започна да реди заклинания.

Петимата пантатийски змиежреци също изригваха заклинания. Шести жрец във везана роба седеше неподвижен на голям трон и наблюдаваше с каменно лице ставащото под него. От протегнатата ръка на един от жреците избухна ослепяващ удар от енергия. Ерик се претърколи по гръб и зърна как Миранда използува някакъв вид загадъчен мистичен щит, за да отклони светлинния лъч към пода.

Калис, Праджи и Вая стояха един до друг, когато друго кълбо от сгъстена ярка светлина избухна в тяхна посока. Праджи и Вая поеха удара върху себе си и телата им избухнаха в пламъци. Ерик разбра, че са загинали още преди да паднат на скалния под.

Калис беше частично засегнат от енергийния удар откъм лявата си страна и изрева от болка. За един мъчителен миг изглеждаше като жива факла, запалена и догаряща. После магическата светлина изчезна, но цялата лява страна на тялото на Калис бе овъглена и покрита със зейнали рани.

— Калис! — викна Миранда. Ерик продължи да се търкаля към първия змиежрец, повали го и докато ставаше, повали още един и без колебание смачка с ботуша си трахеята му.

Трети жрец се опита да се обърне към Ерик, за да го порази с магия, но още преди да бе изрекъл заклинанието, Ерик отнесе главата му от раменете.

Внезапно един вик от другия край на тунела разтревожи Ерик и той разбра, че ги очакват и други беди. Обърна се към останалите трима змиежреци — единият се готвеше да хвърли заклинание, когато тънък лъч ослепително бяла светлина с червени пулсации го удари в главата. Миранда атакуваше.

Змиечовекът изсъска в агония, после главата му се пръсна — къса светкавица и вече я нямаше на раменете му. Обезглавеното тяло бавно се свлече на земята.

Калис се изправи и замахна към петия жрец преди Ерик да е стигнал до него. Дори ранен, Калис имаше достатъчно мощ, за да вкара целия си меч в тялото на отвратителното създание.

Ерик подаде лице през вратата. Дьо Лунвил крещеше:

— Сааурци! Идват насам!

Ерик се обърна, за да се справи със седящия жрец. Миранда също приближи, за да грабне Калис и да му помогне да стои изправен, и заедно с това да го защити. Погледна за миг димящите тела на Вая и Праджи, после бързо се съсредоточи върху последния пантатиец, когото Калис се опитваше да атакува. Приготви се да се включи в боя, защото висшият жрец също можеше да нападне.

Но седналият на трона пантатиец само мигаше като гледаше клането пред себе си.

Ерик бавно приближи и забеляза, че петимата жреци бяха защитавали нещо, един предмет, намиращ се в каменно гърне на около метър от основата на трона. Пристъпи бавно напред като наблюдаваше ту предмета, ту фигурата на трона.

Предметът приличаше на голям зелен изумруд и в него трептеше слаба светлина.

— Богове! — изрече Миранда с глас, дрезгав от страх.

— Твоите богове нямат нищо общо с това, жено — каза фигурата на трона. Изговорът му бе съскащ, но все пак разбираем. — Те са новодошли в този свят, нарушители и завоеватели.

Ерик погледна нагоре и видя слабо трептене на зелена енергия, изригваща от метален прът и падаща като ефирен водопад върху камъка. Проследи пътя на железния кабел по стената и разбра, че това е същата материя, което бе ударил. Извън залата долитаха звуците на битката.

Ерик погледна Калис, който каза със слаб глас:

— Затвори тази врата и я залости с нещо.

Ерик изтича до Боби и му викна:

— Капитанът каза да затворим вратата и да я залостим.

— Оттегляйте се! — викна дьо Лунвил. Обърна се към Ерик и допълни: — Имаме едно предимство. Те са толкова дяволски големи, че могат да се движат през тунела само по един и ще можем да ги колим веднага щом покажат грозните си муцуни.

Мъжете отстъпиха и Ерик забеляза, че повечето са изпоцапани с кръв. Представи си каква е гледката в края на колоната. Последният беше Алфред — размахваше меча си към невидим противник. После Ерик забеляза огромна зелена глава — един сааурски воин се опитваше да се сражава, като бавно се придвижваше напред, полуприведен. Ерик не чака повече, извади камата си и я хвърли над рамото на отстъпващия Алфред. Острието се заби във врата на саауреца, той се хвана за удареното място и падна напред, като по този начин препречи тунела. Викове отзад показаха, че съратниците на създанието са разбрали, че то загива.

— Извлечете го навътре — викна без колебание дьо Лунвил. — По трима мъже от всяка страна грабнаха гущерочовека, висок почти четири метра, и го вмъкнаха през портала, докато друг боец повтори маневрата на Ерик и ловко, със замах изпрати камата си в следващия сааурец. Това даде желания резултат, защото създанието се забави достатъчно, за да могат да хлопнат вратата. Имаше голям дървен шкаф и Ерик махна на двама войници да го сложат напреки на вратата. В следващия момент се чу как едно едро тяло удари вратата. Последва гневно възклицание и Ерик предположи, че това е сааурско проклятие.

— Преградете входа! — викна Ерик.

Четирима мъже задърпаха умиращия сааурец по-далеч от вратата, докато другите взимаха различни каменни идоли, фигури на змии, завити, като че ли пазеха нещо, и ги трупаха пред вратата. Ерик се обърна и видя Миранда и Калис бавно да се приближават към зеления скъпоценен камък.

— Какво е това? — попита Миранда.

— Твоят нисък интелект не е способен да го разбере, човешко създание — каза седналата фигура.

Калис докуцука с помощта на Миранда до предмета и остави зелената светлина да го облее. Изгарянията, които бе получил от удара на магьосниците, сигурно му причиняваха невъобразима болка, но той не даваше и знак за това.

— Това е ключ — каза той.

— Ти си по-интелигентен, отколкото изглеждаш, елф — каза змиежрецът.

Калис се освободи от подкрепата на Миранда и се наведе над съда, в който блестеше изумрудът, а пантатиецът бавно се изправи, като че ли годините му тежаха.

— Не! — викна той. — Не го докосвай! Почти е готов!

— Той е готов — каза Калис и сложи ръка върху него, като затвори очи. Зелените пулсации като че ли започнаха бавно да се издигат по ръката му. Раните на Калис бяха ужасни: имаше разкъсвания и изгоряла кожа, но като че ли зелената светлина подобри малко състоянието им. Той свали ръката си от скъпоценния камък и тръгна към създанието, което го гледаше смаяно.

— Трябваше да си мъртъв — каза жрецът. — Това са десетилетия работа, живата сила на хиляди убити същества, и това е ключът, който ще доведе обратно нашата господарка.

— Вашата господарка е измама! — викна Калис.

Той се доближи до пантатиеца, като леко се поклащаше, и каза:

— Вие сте просто змии — изправени, надарени с ръце и крака, с говор и умения, но си оставате змии! — Наведе се напред, докато лицата им почти се доближиха. — Погледни в очите ми, змия такава, и виж какво има пред теб.

Старият жрец примигна и се взря в очите на Калис. Между тях премина мистично проникване. Изведнъж жрецът падна на колене, обърна се встрани и вдигна ръце, като че ли искаше да се защити от погледа на Калис.

— Не! Не може да бъде!

— Аз нося кръвта в себе си! — извика Калис. Ерик се чудеше каква сила го държи прав след това, което бе понесъл; друг човек отдавна би умрял от изгарянията.

— Това е лъжа! — пищеше змиеподобният човек.

— Твоята Зелена майка е лъжа — викна Калис. — Тя не е богиня! Тя е една от народа на валхеру!

— Не! Те бяха по-слаб народ! Никой не беше толкова велик като Тази, която ни роди! Ние полагаме големи усилия, за да я върнем, така че всички отново да се преродим и да управляваме в нейните крака!

— Глупаци! — каза Калис и Ерик усети как силата отново го напуска. Миранда застана от дясната му страна и го подкрепи, за да не падне. — Глупави престъпници и убийци, вие не сте нищо повече от това, което тя е направила — изкривени създания от неестествен корен, произведения на суетно същество, което се е грижило само за собственото си удоволствие. Вие сте били прах под краката й и когато се е надигнала със събратята си във Войните на Хаоса, вие сте били забравени!

Калис се преви и дьо Лунвил го задържа в ръцете си.

— Ако имаше някаква възможност да се спаси вашият вид, нямаше да бъдем тук. Вие сте пешки. — Калис пое дълбоко дъх. — И винаги сте били пешки. Нямате вина, че трябва да бъдете унищожени, но трябва да бъдете изтрити от лицето на земята из корен и завинаги.

— И вие сте тук, за да го направите, така ли? — попита жрецът.

— Да, затова! — каза Калис. — Аз съм синът на онзи, който затвори Алма-Лодака!

— Не! — изпищя жрецът. — Не смей да споменаваш най-святото от имената! — Старият змиечовек стана и измъкна от робата си кама. Ерик не се поколеба, изтича по двете стъпала към подиума и замахна с все сила към жреца. Главата на старото създание отхвръкна от раменете му и се търколи на пода. Тялото му се свлече.

— Добра работа — каза Калис, когато Ерик го погледна.

— Сега какво? — попита дьо Лунвил, защото думкането по здравата врата ставаше все по-ритмично. — Намерили са някакъв таран. Вратата е много здрава, но не може да издържи вечно. Тези сааурци са здравеняци.

— Намерете друг изход — каза Калис. — В противен случай ще трябва да си пробием път с бой.

Дьо Лунвил се обърна и нареди на бойците да почнат да търсят друг изход от помещението.

— Ето защо е изграден техният храм — каза Калис, докато Миранда му помагаше да седне на стълбите. — Десетки хиляди животи отнети през последните петдесет години в напразна жертва, за да могат да създадат това. — Той посочи със слабо движение зеления камък. — Това е уловен живот.

— Баща ти веднъж говореше — каза Миранда — за фалшивия Мурмандамус, който използвал уловените животи на онези, които са умирали на служба за него, за да се прехвърли в царството, където е Камъкът на живота. Би трябвало да предположим, че тези отново използват същите средства.

— Това е много по-могъщо средство от простата измама.

— Какво ще правим с камъка? — попита Ерик.

— Вземи го — Калис изстена от болка. — Трябва да го занесете на баща ми. Той и Пъг са единствените, които могат да разберат как да го използват. — Блъскането по вратата подчерта значението на думите му. — Ако Изумрудената кралица получи този ключ за Сетанон и го докосне до Камъка на живота…

— Мисля, че разбрах — кимна Миранда. — Мога да измъкна един човек оттук…

— Не — каза Калис. — Аз оставам. Аз съм единственият, който може да се ориентира в обстановката и да разбере какво още бихме могли да открием тук. Измъкни се на повърхността. — Погледна към Гневливия. — Вземи наемника със себе си. Той ще брани живота ти, докато намериш място, където да използваш уменията си, за да се прибереш у дома.

— Ти, копеле — усмихна се Миранда. — Каза ми, че не знаеш нищо за магията.

— Няма нищо магично, не помниш ли? — отвърна Калис.

— Бих искал Накор да е тук — каза Ерик.

— Щом Пъг не е могъл да открие пантатийците петдесет години — продължи Калис, — тогава това място е много сигурно и подозирам, че използуването на магия да влезеш или да излезеш оттук е еднакво невъзможно.

— Да те вземат дяволите! — каза тя и по лицето й се търкулна сълза. — Трябва да се изкачим до повърхността или близо до нея.

— Добре, да се надяваме, че има и друг изход за навън.

След няколко минути дьо Лунвил докладва, че е открил в задната част на помещението стълба, водеща нагоре.

— Тръгвайте — каза Калис, като се опита да се усмихне. — Трябва да си почина малко.

— Какво да кажа на баща ти? — Миранда хвана ръката му и я стисна.

— Кажи му, че го обичам. Предай същото и на майка ми — каза просто Калис. — Кажи им, че демон се е вмъкнал в нашия свят и се е превърнал в трети играч. Смятам, че когато погледне този скъпоценен камък, той ще открие, че не е това, което изглежда.

— Какво искаш да кажеш?

— Накарай заклинателите да изследват този предмет, без моите теории да им влияят.

Миранда предпазливо приближи до камъка и го докосна. Измърмори нещо и направи някакви движения с ръцете си, после внимателно го вдигна.

— Не искам да те изоставям тук.

— Аз още по-малко искам. — Калис се опита да се усмихне храбро. — Сега, ако можеш да ме целунеш, без да докосваш изгорената ми страна, го направи и изчезвай.

Миранда приклекна, целуна дясната страна на лицето му и прошепна:

— Ще се върна за теб.

— Недей — каза Калис. — Няма да сме тук. Ще намерим начин да се измъкнем. Все някак си ще стигнем до кораба. Накарай херцог Уилям да изпрати някого по пътя ни, за всеки случай, но да не е посмял да идва лично заради мен. Почти сигурно е, че в тези планини има и други жреци. Дори да сме убили вътрешния кръг, те сигурно са достатъчно силни, за да разберат, ако използваш магията си, за да се върнеш тук.

После опипа магическия амулет, който му беше дала.

— Освен това как ще ме откриеш? — Въпросът му бе придружен от ново блъскане по здравата дървена врата.

Тя стисна здравата му ръка, като притискаше с дясната си светещия скъпоценен камък.

— Остани жив, дявол да го вземе!

— Непременно — обеща той. — Боби!

— Капитане? — обади се дьо Лунвил.

— Вземи дузина бойци и тръгни с тях.

— Отделение две и отделение три до мен — кресна дьо Лунвил.

Дванайсет бойци оставиха търсенето из залата и побързаха да се явят пред него.

— Тръгнете с дамата — нареди им той.

— Ти също, Боби — каза Калис.

— Без мен. — Дьо Лунвил се обърна с гадна усмивка, после посочи изхода и каза на бойците: — Вземете дамата и наемника и веднага изчезвайте оттук!

Бойците от двете отделения погледнаха Миранда и Гневливия. Наемникът кимна и шестима поеха с него напред в тъмното, докато другите шестима изчакаха Миранда да докосне още веднъж нежно Калис, преди да тръгне, и незабавно я последваха.

— Какво правим сега, капитане? — обърна се Ерик към Калис.

— Колко мъже останаха? — попита Калис.

— Сега, след като двете отделения заминаха, оставаме само трийсет и седем, с вас включително — каза Ерик, без дори да преброи хората си.

— Ранени?

— Петима, но все още могат да се бият.

— Помогни ми — каза Калис.

Ерик му подаде ръка и преметна неговата през рамото си — като в същото време прихвана кръста на Калис, внимателно избягвайки да допира изгорената му плът. Калис наклони здравата си страна плътно към якия млад сержант и каза:

— Искам да видя нещо, което е било изработено от древните, от Господарите на драконите.

Ерик нямаше представа за какво става дума и за какъв по-точно предмет говори Калис, но той поясни:

— Помниш ли какво почувства като докосна онзи шлем?

— Не мога да го забравя — каза Ерик.

— Такова нещо търся.

Следващите петнайсет минути напрегнато претърсваха помещението. Зад стенната ламперия откриха врата с голяма решетка. Когато я отвориха, Калис каза:

— Стойте назад.

Накара Ерик да го премести по-близо до прага. Вътре имаше броня, която излъчваше зелена светлина, и Ерик отново почувства как целият настръхва.

— Това е истинското хранилище на нейната мощ.

Ерик предположи, че капитанът има предвид Господарката на драконите, но вниманието му бе отвлечено от пукот на дърво и гневните ревове на сааурците — те продължаваха методично да блъскат по вратата.

— Какво ще правим с това? — попита Боби.

— Ще го унищожим — каза Калис.

Пристъпи неуверено крачка напред. Ерик и дьо Лунвил се спуснаха да му помогнат и Ерик почувства как кожата му започва да пари, докато наближаваха древните предмети. До бронята имаше изумрудени украшения: тиара, огърлица, представляваща висока яка от огромни, плътно съединени скъпоценни камъни, гривни и пръстени. Калис внимателно протегна ръка и докосна нагръдника. После я отдръпна бързо, като че ли се бе опарил.

— Не! — каза той.

— Какво? — попита дьо Лунвил.

— Всичко е… неправилно. — Той бързо докосна всеки предмет в помещението. — Всичко е заразено. Нещо е… променило тези предмети.

Внезапно и за пръв път, откакто познаваха Калис, той показа страха си.

— Аз съм глупак! Почти толкова голям глупак, колкото пантатийците!

— Трябва да унищожим това, колкото се може по-бързо — обърна се той към дьо Лунвил, — но първо трябва да се измъкнем оттук.

— По този въпрос няма да споря с вас, капитане — каза дьо Лунвил.

— Ерик — обърна се капитанът към младия човек, — ти си ковач. Как най-добре може да се унищожи тази броня?

Ерик вдигна металния нагръдник, блестяща изработка от зеленикав метал с една змия, изкована като барелеф върху него. Когато го докосна, в съзнанието му нахлуха странни картини, сластна музика и непозната ярост. Той го изпусна на пода. Нагръдникът издрънча.

— Не знам дали това може да бъде разрушено с нормални средства — каза той. — Когато кова метал, ми трябва голяма горещина; тя също може да промени характера на стоманата. Ако можем да запалим огромен огън…

— Какво може да изгорим? — попита Калис и се огледа. После припадна. Боби внимателно го постави на земята, погледна Ерик и изрева на Алфред да дойде. Когато ефрейторът дотича, дьо Лунвил каза:

— За мой ужас сега аз трябва да командвам. Приемам всяко предложение, което ми направите.

— Трябва да се омитаме незабавно, старши сержант — рече Алфред. — Вратата няма да издържи дълго.

— А какво да правим с тези проклети неща? — Боби погледна Ерик.

Ерик се опита да разсъждава толкова бързо, колкото му бе възможно.

— Не знам нищо за тези магически работи. Познавам броните, конете и сраженията.

Замисли се за момент и после продължи:

— Всичко, което знам, е, че Миранда предупреди да не ги допираме едно до друго. Ако опаковаме предметите един по един, бихме могли да ги вземем с нас. Най-малкото няма да ги оставим в ръцете им. — Той кимна към тресящата се врата.

— Действайте.

Ерик даде нарежданията си и хората грабнаха килими и парчета тъкан и увиха бронята, бижутата и другите предмети.

— Всеки мъж да наблюдава внимателно съседа до себе си. Ако някой започне да изглежда… различен — объркан, смутен или разсеян — веднага ми съобщавайте.

Той разпредели вещите между различни бойци, като всеки, който носеше нещо — независимо колко малко беше, — се следеше от друг до него, свободен от опасния товар.

— Вие тръгвайте — каза дьо Лунвил. — Аз ви следвам. Ако не разбият вратата, до десет минути потеглям.

— Виж дали можеш да залостиш другите врати, след като минем — напомни му Ерик.

— Изчезвайте — каза дьо Лунвил с подигравателна усмивка. Ерик запали факла и забързано поведе хората през втората врата. Дълга каменна стълба водеше нагоре и те започнаха да я изкачват в мрака.

Накор лежеше и похъркваше под едно дърво, но внезапно се надигна. Огледа се и видя Шо Пи и лудия просяк. Двамата седяха до него и го наблюдаваха внимателно.

— Какво има? — попита Накор.

— Не исках да те будя, майсторе, така че чаках. Лорд Венкар пристигна. Принцът го е пратил да поеме управлението тук.

— Не, не става дума за това — каза Накор и стана. — Не го ли усетихте?

— Какво да усетим, учителю?

— Няма значение — кимна дребния мъж. — Тръгваме.

— Накъде? — Шо Пи също стана.

— Не знам. Към Крондор, мисля. Може би и по-нататък, към Елвандар. Зависи.

Шо Пи последва Накор, който забърза към огромната сграда, издигаща се над острова. Като я приближиха, лудият просяк побягна към кухнята. Кривокракият исалански комарджия влезе в постройката и тръгна право към централната зала, където завари добре облечен мъж, заел централното място на масата. Бяха дошли също Калиед, Чалмес и други магьосници.

— А вие трябва да сте Накор? — каза мъжът.

— Да, аз съм — отвърна Накор. — Трябва да ви кажа няколко неща. Започвам с това, че всичките тези тук са лъжци.

Останалите магьосници зяпнаха и се опитаха да протестират, но дребният мъж продължи:

— Те не го съзнават. Толкова са свикнали да вършат нещата тайно, че вече не могат да преодолеят себе си. Не вярвайте на нищо, което ви кажат. Но иначе разсъждават смислено.

— Татко каза, че сте забележителен оригинал — разсмя се с глас Арута, лорд Венкар.

— Мисля, че лорд Джеймс също е необичайна личност — каза Накор. — И страшен картоиграч. — Той намигна. — Единственият мъж, който ме е мамил на карти. Възхищавам се от това.

— Добре, за това можем да поговорим след вечерята — каза Арута.

— Не можем — каза Накор. — Веднага тръгвам.

Арута, който доста приличаше на баща си, но имаше малко по-светла коса, рече:

— На минутата ли?

— Да — каза Накор и се обърна към вратата. — Кажете на тези затъпели глупаци, че нещо наистина лошо ще се случи скоро и вместо да продължават да се занимават с безсмислени работи, да се опитат сериозно да помогнат на Кралството, защото може би ще дойде момент, когато няма да може да се прави вече нищо. Ще се върна скоро.

Дори представителят на принца на Крондор да имаше да добави още нещо, Накор не можа да го чуе, защото бързо излезе от залата. Почти тичаше.

— Учителю — каза Шо Пи, — мислех, че ще тръгваме.

— Да, така е — каза Накор и затича по една стълба, като взимаше по две стъпала наведнъж.

— Но това не е пътят към пристанището. Това стълбище води към…

— Кулата на Пъг, знам.

Двамата изкачиха извитата стълба, издигаща се към върха на кулата. Когато стигнаха последната площадка, пред тях се изпречи дървена врата, очевидно без ключалка. Накор почука по нея.

— Пъг!

Странен воал покри повърхността на вратата. Дървото промени формата си и постепенно се появи едно лице.

— Махайте се! — каза лицето. — В това помещение не може да се влезе.

Накор не обърна внимание на предупреждението и задумка още по-силно.

— Пъг!

— Учителю, той не е тук — каза Шо Пи, но спря на средата на думата, защото вратата бавно се отвори.

— И ти ли го почувства? — надникна отвътре Пъг.

— И още как! — отвърна му Накор.

— Но онези казаха, че вие не сте тук — обади се Шо Пи.

— Понякога се отчайвам, момче — присви очи Накор и погледна Шо Пи. — Толкова ли си глупав, или си просто много доверчив?

— Откога знаеш? — попита Пъг, като им махна да влязат.

Пристъпиха прага и вратата се затвори зад тях.

— От първия ден, откакто дойдох тук. Ти вдигаш много шум, когато идваш и си отиваш. — После се ухили. — Веднъж тихичко се изкатерих по стълбите и чух гласовете ви — твоя и на приятелката ти. Вие двамата…

— Благодаря ти, че не си ни обезпокоил. — Пъг гледаше някъде нагоре.

— Нямаше причина. Но сега трябва да вървим.

— Възможно е да ни нападнат — каза Пъг.

— Не мисля — отвърна Накор. — Това нещо, което усещаме, вдига достатъчно шум, така че ако някой ни търси, няма да забележи, че пренасяш и трима ни. Къде ще отидем? В Крондор ли?

— Не — поклати глава Пъг. — Отиваме в Елвандар. Трябва да говоря с Томас.

Накор кимна на Шо Пи да се приближи и хвана ръцете на ученика си. Пъг се залови за тях и стаята помръдна и затрепери; внезапно, без никакъв преход, се озоваха в гориста местност.

— Следвайте ме — каза Пъг и ги поведе към една плитка рекичка. — Това е река Крудий — каза той. После изрече с висок глас. — Аз съм Пъг от Звезден пристан. Искам да се посъветвам с лорд Томас!

След няколко минути двама елфи се появиха на другия бряг и единият викна:

— Разрешено ви е да влезете в Елвандар!

Те пресякоха потока и Пъг обясни на Шо Пи.

— Никой не може да влезе в Елвандар без позволение.

Когато вече бяха на другия бряг, Пъг рече:

— Надявам се, че няма да имате нещо против, ако избързам.

— Ни най-малко — каза елфът.

— Ти си Галайн, нали? — каза Пъг.

— Запомнили сте ме — отвърна елфът.

— Бих искал да имам повече време, за да си поприказваме — рече Пъг.

— Аз и патрулът, който водя, ще се върнем след няколко дни в двора — каза елфът. — Може би тогава ще можем да ви посетим.

Пъг се усмихна. Отново хвана ръцете на Шо Пи и Накор и ги придвижи към друго място в огромната гора.

Очите на Шо Пи се отвориха широко и Пъг си спомни как бе реагирал той самият, когато преди много години за пръв път бе видял сърцето на елфската гора. Гигантски дървета, пред които древни дъбове биха изглеждали като джуджета, образуваха почти непроницаем покров. Някои от дърветата имаха тъмнозелени листа, докато на други растяха златисти, червени или сребристи на цвят, а някои се белееха като сняг. Странна мека светлина къпеше цялата област. Гигантски стволове се издигаха високо нагоре, а по тях — в живото дърво — бяха изсечени стълби. Във всички посоки се простираха клони, достатъчно широки, за да служат за алеи.

— Това е Градът на дърветата! — възкликна Шо Пи.

— Да — каза един стар мъж, застанал наблизо и подпрян на висок лък. Косата му беше абсолютно бяла, а кожата му сбръчкана, но тялото му все още бе изправено и стегнато в зелената кожена наметка на ловец.

— Мартин! — Пъг пристъпи напред.

— Мина доста време — каза старият мъж, протегна ръка и двамата се здрависаха.

— Изглеждаш добре — усмихна се Накор.

— Ах ти, стари картоиграчо! — възкликна Мартин и стисна и ръката на Накор. — Не си остарял и с един ден.

— За човек, който не е дарен с дълъг живот, Мартин, изглеждаш забележително — рече дребният исаланец.

— За мъж на моите години, искаш да кажеш — усмихна се старецът. — Тук преживявам. Елвандар бе любезен към мен. Смятам, че боговете са решили да прекарам в мир последните си години.

— Навремето ти си заслужи сегашния покой — каза Пъг.

Мартин Дълголъкия, някога херцог на Крондор, брат на крал Луам и чичо на крал Боррик, каза:

— Мисля, че мирът отново е застрашен.

— Да — кимна Пъг. — Трябва да говоря с Томас и Агларана. Тук ли е Калис?

— Изпратиха ме да ви чакам. — Мартин вдигна лъка си. — Преди час пристигна Миранда, с най-странния млад мъж, когото съм виждал. — Той закрачи напред. — Томас каза, че скоро ще пристигнеш. Калис е… ами, може и да не се върне.

— Лоша новина — каза Накор.

— Кой е този? — Мартин посочи Шо Пи.

— Шо Пи. Ученик — каза Накор.

— Сериозно или отново правиш номер със светия просяк-монах? — засмя се Мартин, когато поеха между дърветата.

— Сериозно — каза Накор малко засегнато. — Не трябваше да казвам на Боррик за този номер. Сега го е разказал на всеки от семейството.

— Имаше си причина. — Очите на Мартин се присвиха. После се разсмя. — Хубаво е, че те виждам отново.

— Идваш ли с нас? — попита Пъг.

— Не. Напоследък рядко участвам в кралския съвет. Доволен съм да бъда гост тук и да дочакам времето си.

— Разбирам — усмихна се Пъг, улови отново за ръце Накор и Шо Пи, въздухът затрепери и те се оказаха на друго място.

Стояха в центъра на широка платформа високо в дърветата. Един глас изрече:

— Добре дошъл, Пъг от Крудий.

— Благодаря ти, стари приятелю.

Едър мъж, висок над два метра, приближи и се ръкува с Пъг, после го прегърна сърдечно.

— Хубаво е да те види човек отново, Пъг. — Чертите му бяха младежки, но очите — древни. Лицето му беше някаква смес от човешки и елфски черти — с високи скули, заострени уши и руса коса. Всеки, който бе виждал Калис, веднага щеше да разбере, че това е баща му.

— Много години минаха, Томас. — Пъг шляпна приятеля си по гърба. В гласа му прозвуча искрено съжаление.

Шо Пи и Накор бяха представени на Томас, Военачалника на елфската войска в Елвандар. След това ги представиха и на една поразителна жена с царствена осанка — Агларана, кралицата на Елвандар.

— Радвам се да ви видя, милейди — каза с усмивка Накор, а Шо Пи коленичи. Елфската кралица беше младолика, въпреки възрастта си, която се изброяваше със столетия. Косата й беше червеникавозлатиста, очите й бяха тъмносини, а красотата й спираше дъха, макар че беше малко странна.

Един елф, който изглеждаше млад по човешките стандарти, се приближи и застана до Томас.

— Това е Калин — каза Томас, — наследник на трона на Елвандар и брат на сина ми.

Принц Калин приветства новодошлите, после се обърна към Пъг.

— Преди час пристигна Миранда.

— Къде е? — попита Пъг.

— Оттук. — Томас посочи друга платформа, разположена близо до първата.

Шо Пи ги последва зашеметен. Самите дървета бяха изпълнени със светлина и магия. Навсякъде се долавяше дълбокото усещане за покой и уреденост, стигащи до непознати равнища.

Отидоха на посоченото място, където Миранда разглеждаше странен светещ скъпоценен камък, както и един шлем. Никой от заобиколилите я елфи не докосваше предметите, но всички бяха вперили напрегнати погледи в тях.

— Миранда! — избърза напред Пъг.

Тя се обърна и като го видя, се хвърли към него и обви шията му с ръце.

— Толкова се радвам да те видя!

— А Калис? — попита Пъг.

— Раниха Го.

— Много зле ли?

— Много.

— Кажи ми къде да го намеря — каза след момент Пъг.

— Не мога. Носи амулет, който го предпазва от магическо проследяване. Защитава го от пантатийците, но същевременно го крие и от нас.

— Разкажи ми какво стана.

Миранда възстанови в стегнат вид събитията от подземния свят и описа тайните, които бяха разкрили, както и начина, по който се бе оттеглила.

— Оставих шестимата мъже, онези, които оцеляха в битките по пътя, в една студена пещера под върховете — завърши тя. — Моля се да са успели да слязат от планините, но се страхувам, че може би вече всички са измрели.

— Всеки от нас знае рисковете — въздъхна Пъг.

Миранда кимна и стисна ръката му, но лицето й остана все така тъжно и затворено.

— Виж тези неща — каза тя. — Калис реши, че са много важни и че трябва да ги донеса тук.

— Какво е това? — Пъг погледна ключа.

— Пантатийска вещ. Ключ, с който да се освободи Зелената господарка от Камъка на живота — каза Миранда.

Пъг погледна предмета със съмнение. Дълги минути го наблюдава, като поставяше ръката си над него, но не го докосваше. Няколко пъти затваряше очи и устните му мърдаха. По едно време от дланта му се отдели слаба енергия и се насочи към камъка. Накрая Пъг каза:

— Това наистина е някакъв ключ, със сигурност, но предназначението му не е да освобождава валхеру…

Огледа събралите се заклинатели на Елвандар и се обърна към най-възрастния.

— Татар, какво виждаш?

— Това е от тези неща, чиито имена не бива да се споменават — каза старшият съветник на кралицата. — Но в него също така има и някакво чуждоземно присъствие, за което нямам никаква представа.

— Демонът, за който говори ти, Миранда? — попита Пъг.

— Не. Това е почти несъзнателно същество, убийствен продукт, чист и прост. Гледах го как действа и доколко беше мощно, за да се бори срещу дузина змиежреци вкупом; то е хитроумно, но не и интелигентно — най-малкото не такова, че да може изобрети подобен предмет. Но както и да е създадено това същество, праотецът му не е обикновен. Някой е изпратил демона през разлом в сърцето на пантатийския дом да предизвика хаос и да ги унищожи — същото намерение, каквото имаме и ние.

— Веднъж вече — обади се Пъг — си имахме работа с двойствен план; защо да не е така и този път?

— Какво мислиш? — попита Томас.

— Навремето Мурмандамус — Пъг потри брадата си — не беше нищо повече от фалшив образ, подстрекаващ моределите да се надигнат и да превземат Сетанон — една пантатийска хитрост. Може би сега си имаме работа с демонска хитрост, целяща да накара пантатийците да завладеят Камъка на живота?

— С каква цел? — попита Агларана.

— Власт — въздъхна Пъг. — Това е могъщо средство, без значение кой го владее.

— Оръжие — поправи го Накор, — не средство.

— А как стои въпросът с валхеру? — попита Томас. — Може ли да се допусне, че някакви други сили мислят да вземат Камъка на живота и да го използват по някакъв начин, без да имат връзка с онези, заловени в самия камък?

— Проблемът е — каза Пъг, — че единственият източник на знания и умения, който имаме, е това, което си съхранил от паметта на Ашен-Шугар. — Томас притежаваше спомените на умрелия преди векове Господар на драконите, чиято броня бе намерил по време на Войната на разлома. Но самият той нямаше нищо общо със създаването на Камъка на живота, независимо че бе валхеру. Той знаеше нещо за неговата природа, за предопределението му, знаеше, че е оръжие, целящо да унищожи новите богове, но извън това нямаше представа за цялостния облик и скритата природа на Камъка на живота.

— Значи ти предполагаш, че някой друг, който може би стои зад влизането на онзи демон в нашия свят, се интересува от камъка, без ние да подозираме? — каза Миранда. — Не може ли просто да грабне Камъка на живота и да го използва като оръжие, както един човек използва меча или арбалета си?

— Това — отвърна Пъг — въобще не знаем. Но е ясно, че някой неизвестен възнамерява да се опита.

— А ние какво ще правим? — попита Миранда.

— Ще чакаме, ще изучаваме това създание — каза Пъг — и ще наблюдаваме какво ще направят по-нататък непознатите сили.

— А какво ще стане с Калис?

— Ще чакаме — рече Томас.

— Бих желала да се върна и да видя какво става с него и с другите — каза Миранда.

— Разбирам, че говориш искрено — рече Пъг, — но би било ужасно глупаво. Те ще са се преместили на друго място и това, срещу което сме се изправили, което е останало все още живо, ще бъде нащрек и също ще го търси. Освен това в момента, в който се материализираш там, каквато и магия да е останала под планините, ще се срути върху теб като горяща къща.

— Аз ще отида — каза Накор.

— Какво? — обърна се към него Пъг.

— Аз ще отида — повтори дребният мъж. — Оставете ме в Крондор, ще взема платноход, ще доплувам до мястото, където Калис е оставил корабчето си, и ще го върна тук.

— Сериозно ли говориш? — попита Пъг.

— Казах на този — Накор посочи Шо Пи, — че трябва да пътуваме. Само че не предвидих, че ще стигнем толкова далече.

Той се ухили за момент, но скоро усмивката му угасна. С възможно най-сериозния тон, който бе използвал някога, Накор каза:

— Приближава страшна буря, Пъг. Тя е черна и смъртоносна и още не разбираме кой стои зад нея. Тук всеки има дълг. Аз също: да открия Калис и другите и да донеса сведения за това, което са научили, след като Миранда си е тръгнала.

— Вземи всичко, което можем да ти дадем — каза Агларана, — щом можеш да помогнеш да открием нашия син.

— Само ме отведете до Крондор — каза Накор.

— До някое определено място ли? — попита Пъг.

Накор се замисли за момент.

— Дворът на принца ще свърши работа.

— И ти ли? — кимна Пъг и погледна Шо Пи.

— Аз следвам моя учител.

— Добре — каза Пъг. — Да сключим ръце.

Пъг изрече заклинание и тримата внезапно изчезнаха.

Калис беше в несвяст и Ерик го носеше като малко дете. Боби едва се държеше на краката си, облегнат на рамото на Алфред. От трийсет и деветимата, които бяха напуснали храма на пантатийците дълбоко в недрата на планината, само девет все още бяха живи. Три пъти се бяха сблъсквали с враждебни сили и трябваше да се сражават. По настояване на Калис продължаваха да се бият. Въпреки молбата му да го оставят, все още го носеха със себе си.

Ерик откри в планината дълбока пукнатина, от която на трептящи вълни лъхаше жега, и нареди бронята и другите предмети да бъдат хвърлени в нея, сигурен, че дори горещината да не бе достатъчна да разруши вещите, принадлежали на валхеру, никой смъртен няма да може да ги извади оттам.

Няколко минути след това планината се разтърси от ужасен трус, срутиха се скали и убиха един от бойците и раниха друг. Свиреп вятър се втурна в тунела, повали ги на земята и ги оглуши за близо час. От пукнатината избликна нажежен лъч и удари тавана на тунела, като че ли някаква бясна светкавица търсеше път нагоре, към небето.

Ерик разбра, че независимо от усилията им да разрушат магическите предмети, не беше много умно да ги оставят да се допрат един до друг. Все пак се надяваше, че тези страшни явления свидетелстват за разрушаването на вещите на валхеру.

После ги нападнаха отново. Първо озверяла банда пантатийци, очевидно оцелели след поредното нападение на демона в люпилните, след това на два пъти бяха принудени да се сражават със сааурци. Единствената причина все още да са живи бе, че и противниците им, също като тях, отчаяно се опитваха да се измъкнат от планините.

Алфред приближи началото на колоната и каза:

— Пред нас има пещера с изход навън.

Навлязоха в нея и Ерик видя през отвора й една забравена картина: пред него се простираха покрити със сняг върхове — късното следобедно слънце хвърляше по склоновете им златисти и розови отблясъци. За един миг той си помисли, въпреки болката и страха, че красотата покорява, но беше страшно уморен, гладен и измръзнал, за да й се наслади.

— Направете лагер — нареди той, като пресмяташе колко дълго могат да оцелеят. Мъжете извадиха факли от раниците си и ги използваха, за да напалят малък огън. Ерик направи преглед на продуктите и прецени, че имат достатъчно храна и неща за горене, за да останат живи пет-шест дни. След това, без значение колко бяха изтощени хората му, трябваше да се спуснат под линията на снега, като се опитат да се скрият от пантатийците, избегнали разрухата, причинена от предметите на валхеру, и да открият нещо за храна, което да им позволи да продължат напред.

Чудеше се дали конете са още в долината и дали ще могат да ги открият. Сега, когато и Калис, и дьо Лунвил бяха ранени, Ерик предвождаше оцелелите.

— Сержант — обади се Алфред, — по-добре елате.

Ерик мина покрай хората, които се мъчеха да запалят огън, и клекна до Алфред. Дьо Лунвил беше отворил очи.

— Старши сержант? — каза Ерик.

— Как е капитанът? — попита дьо Лунвил.

— Жив — каза Ерик. Чудеше се на този прост факт. — Всеки по-слаб би умрял още сутринта. Но той е добре и спи.

Ерик погледна бледото лице на своя пряк началник и попита:

— Ти как си?

Дьо Лунвил се закашля и Ерик видя, че кръв оцветява слюнката, стичаща се от устата му.

— Умирам — каза дьо Лунвил със същия делничен тон, с който би поискал още малко храна. — Всяко вдишване е… все по-трудно.

Посочи едната си страна.

— Мисля, че имам счупено ребро, забито в белия дроб. — После затвори очи от болка. — Ха, мисля! Знам, че имам счупено ребро, забито в дроба.

Ерик затвори очи и се опита да надвие съжалението.

В нормални условия раната от счупено ребро можеше да се оправи, но ако острият край на реброто го бе пробождал през целия ден, докато бе носен, влачен или принуден да върви… той бе разрязал дроба му и бе причинил сериозни разкъсвания. Болката сигурно беше непоносима. Нищо чудно, че дьо Лунвил бе в безсъзнание през по-голямата част от времето.

— Без съжаления — каза дьо Лунвил, като че ли четеше мислите на Ерик. Протегна ръка, хвана куртката му, придърпа го по-близо до себе си и каза тихо: — Запази го жив.

— Ще го направя — кимна Ерик. Нямаше нужда да му се казва за кого говори дьо Лунвил.

— Ако не го направиш, ще се върна и ще те преследвам. Кълна се. — Той се закашля. Болката беше достатъчно силна, за да свие тялото му в спазми и да напълни очите му със сълзи.

Когато отново можеше да говори, прошепна:

— Ти не знаеш, но аз бях първият. Бях войник и той ме спаси при Хамса. Носи ме цели два дни. Той ме отгледа! — В очите на Боби отново се събраха сълзи; Ерик не беше сигурен дали са от болка, или от вълнение. — Той ме направи важен човек.

Гласът на дьо Лунвил все повече отслабваше.

— Нямам семейство, Ерик. Той ми е баща и брат. Той ми е син. Запази го… — Тялото на дьо Лунвил се разтресе в спазми и той изплю кръв върху гърдите си. Мъчителното усилие да поеме въздух пълнеше очите му със сълзи. Той се опитваше да се надигне. Ерик обви ръце около Боби дьо Лунвил, за да не му позволи да падне назад върху камъните, като гледаше да го докосва нежно, като дете. От очите му се лееха сълзи, докато старият воин безрезултатно се опитваше да поеме дъх. Чуваше се само мъчително хриптене от гърдите му, които се пълнеха с кръв. Накрая раненият утихна.

Ерик го притисна да себе си една дълга минута, без да се срамува от сълзите, които се стичаха по бузите му. Внимателно го положи върху каменния под. Алфред протегна ръка и затвори вече мъртвите очи. Ерик седеше, неспособен да мисли.

— Намерих място, където лешоядите няма да го стигнат, сержант — каза Алфред.

Ерик кимна и се върна при Калис. Почувства лютия студ, пресегна се и свали тежката наметка от тялото на Боби. После каза на един войник, който стоеше наблизо:

— Помогни ми. Трябва да свършим това.

Разсъблякоха тялото на старши сержанта и натрупаха дрехите му върху полуелфа, който лежеше в безсъзнание. Ерик погледна цвета на лицето му и отново се удиви. Вече беше оцелял от енергийния взрив в леговището на пантатийците, можеше да оцелее и сега от студа, когато поне можеше да си отпочине и да се лекува.

Ерик знаеше, че единствената възможност е да отдъхнат няколко дни, а после студът и гладът щяха да ги прогонят от пещерата надолу в равнината.

Алфред и един войник взеха тялото на дьо Лунвил и го отнесоха в студа. Ерик отново се втренчи в лицето на Калис.

— Обещавам, Боби — каза тихо той. — Ще го опазя жив.

След малко двамата се върнаха и Алфред каза:

— Наблизо има малка ледена пещера. Положихме го вътре и затрупахме входа с камъни. — Приближи се до огъня и допълни: — Мисля, че дори някога ледът тук да се стопи, той ще бъде на сигурно място, сержант.

Ерик кимна. Беше изпаднал в черно отчаяние и чувстваше, че не може да прави нищо, освен да се просне и да заспи. Вместо това трябваше да обсъжда планове и да действа, понеже сега на него разчитаха шестима мъже и едно много важно създание, което беше повече от човек и чието оцеляване зависеше от него, а той беше обещал и щеше да направи всичко, за да го спаси. Пое дълбоко дъх, отхвърли умората и мрачните мисли и се съсредоточи върху въпроса как да изведе хората от тези планини.

Ру чу шум от спорещи гласове и погледна надолу. Няколко души се надвикваха:

— Накор! — каза той, докато исаланският комарджия бързаше нагоре по стълбите, едно стъпало пред тримата келнери, които се мъчеха да го спрат.

— Не може да се качвате горе! — викна Курт, опитвайки се да дръпне Накор.

Ру стана и каза:

— Всичко е наред, Курт. Това е стар… бизнес партньор.

— И аз това се мъчех да му кажа — каза Накор и се ухили на Курт. Смъмреният келнер се обърна и заслиза надолу.

— Какво те води насам? — попита Ру.

— Исках да те видя. Току-що идвам от двореца и лорд Джеймс ми каза, че можеш да ми дадеш кораб. Трябва ми кораб. Каза, че във вашата фирма имало доста кораби, така че дойдох да взема един.

— Искаш да ти дам кораб ли? — засмя се Ру. — За какво ти е?

— Калис, Ерик, Боби и другите са закъсали там долу, в Новиндус — сухо каза Накор. — Някой трябва да отиде и да ги прибере.

— Какво искаш да кажеш с това „закъсали“? — попита Ру.

— Те отидоха да открият и унищожат пантатийците — каза дребният мъж. — Не знам дали са ги унищожили, но са ранени зле. Калис изпратил Миранда при баща си и сега са загазили там и не могат да се върнат у дома. Лорд Джеймс не може да отдели кораб, защото пази своите бойни съдове за защита на града. Така че си помислих дали не мога да взема един от теб.

— Колко наши кораба са в пристанището? — обърна се Ру към Язон.

Верният служител направи справка в една папка и каза:

— Шест.

— Кой е най-бързият?

— „Кралицата на Горчиво море“ — отвърна Язон.

— Искам да се подготви спешно за шестмесечно пътуване и петдесет от най-издръжливите наемници, които може да намерите, да са готови да отплуват с нас утре при първи зори.

— С нас ли? — запита Накор.

— Ерик е единственият ми брат — вдигна рамене Ру — и ако е загазил там с Калис, тръгвам веднага.

Накор седна и си наля чаша кафе. Отпи глътка и попита:

— Можеш ли да си позволиш да направиш това?

— Имам хора, на които мога да се доверя и да ги оставя да ме заместват — отвърна Ру.

Помисли си за Силвия и Карли, а после за Хелън Джейкъби и допълни:

— Само трябва да се сбогувам с някои хора.

— А аз съм гладен — каза Накор. — О, забравих. Шо Пи чака долу при вратата. Понеже е по-възпитан от мен, им повярва, когато казаха, че не може да се качи тук.

Ру махна на Язон да доведе Шо Пи и му нареди:

— И трябва да открия Луис и Дънкан, за да се разберем кой с какво ще се занимава, докато отсъствам.

Язон кимна и тръгна, а Ру се обърна към Накор.

— Ще ги доведем, нали.

Накор се усмихна, кимна и отпи още малко кафе.

ЕПИЛОГ

СПАСЕНИЕ

Ерик посочи с ръка.

— Виждам го — кимна Калис.

Петимата останали воини седяха на върха на скален нос, надвиснал над океана, пред грубо направена колиба, която наричаха свой дом вече два месеца.

Един рибар им съобщи, че бил видял кораба на хоризонта предната вечер. Каза, че плавал много по на юг, отколкото обикновено патрулират корабите на кралицата, и твърде близо до пътя на айсбергите за някой, който познава местните крайбрежни води.

— Кралски кораб ли е? — попита Реналдо, като се обърна към Миша, другия боец, слязъл с Калис, Ерик и Алфред от планините.

— Може би — каза Калис и с мъка се изправи на саморъчно направената си патерица. Бе преживял мъчителни дни, когато трябваше да се спускат от планините преди три месеца. След шест дни в пещерата, когато не им остана вече нищо освен факли и топлината на съседното тяло, започнаха спускането. Калис бе набрал малко сила през това време, но я изразходи още през първите два дни.

Стигнаха до една пещера под линията на снеговете и Ерик напали огън и улови няколко заека. Там останаха още два дни. След това започна дългото пътуване, като Ерик не само че не откри долината с конете, но почти се обърка и пое към грешния бряг на река Дии и нямаше как да се прехвърлят на южния бряг на морето.

Въпреки всичко успяха да стигнат някак си до брега и да открият рибарското село. Но то беше нападнато от сааурски патрул, а навесът и корабът — изгорени. Шестимата мъже, оставени да го пазят, бяха убити. Сааурците били оставили засада и пазили още две седмици, но след като никой не се появил, си бяха тръгнали.

Когато разбраха всичко това, Ерик и другите оцелели бяха обхванати от страшно отчаяние, но след един напразно изхабен ден Ерик организира останалите трима здрави мъже и направиха скромен лагер на известно разстояние от селището.

Селяните им помагаха с желание, защото разбираха, че са врагове на техните потисници, и нито един жител на малкото селце не предложи да ги предадат на армията на Изумрудената кралица.

Наблюдаваха кораба, който се очертаваше все по-ясно на хоризонта. Накрая Калис рече:

— Това е кралски кораб.

Алфред и Реналдо въздъхнаха с облекчение, а Миша отправи кратка благодарствена молитва към Тит-Онанка, бога на войната.

— По-добре да слезем в селото — каза Калис.

Ерик крачеше до капитана в случай, че му потрябва помощ. Той имаше повече наранявания, отколкото би могъл да понесе всеки смъртен, но все още беше жив и дори бавно оздравяваше. Щяха да му останат белези от изгаряния по лявата страна на лицето, но косата му вече порастваше. За такива сериозни рани белезите не бяха нищо особено — Ерик бе почиствал раните ежедневно и редовно бе прилагал рейки. Забелязваше се известна слабост в лявата му страна и капитанът все още понакуцваше, но Ерик бе сигурен, че стигнеха ли до Кралството, с известна помощ от хирурзите на принца или от жреците-лечители в някой от храмовете, Калис бързо ще възвърне предишната си форма. Избягваха да споменават Боби дьо Лунвил, оставен сам в ледения гроб високо в планините. Ерик знаеше донякъде, че нежеланието да се говори за мъртвите е част от елфското наследство на Калис. Той също чувстваше случилото се като лична загуба: Боби беше нещо повече от приятел на Калис. Той беше първият зачислен в Пурпурните орли и беше издържал по-дълго от всеки друг в отряда.

Изведнъж Ерик осъзна с известно чувство на пълна изненада, че сега само Джедоу Шати е служил по-дълго при Калис от него, а той бе изкарал близо три години. Поклати замислено глава.

— Какво има? — Капитанът бе забелязал жеста му.

— Тъкмо си мислех — отвърна Ерик, — че дълголетието не е отличителен белег на тази служба.

— Вярно е — каза Калис. — Но смятам, че клането тепърва започва. От нас петимата може би никой няма да е жив, когато всичко това свърши.

Ерик не каза нищо. Стигнаха селото, където един от по-старите рибари, Раджис, попита:

— Искате да посрещнете този кораб ли?

— Да — каза Ерик. — Това е един от нашите. Ще ни отведе у дома.

Селянинът кимна и се ръкува с младия сержант, после с Калис и с останалите.

— Можем само да ви благодарим — каза капитанът.

— Ако това помогне за поражението на Изумрудената кралица, не искаме благодарности.

Качиха се на една лодка, избутаха ги зад прибоя и двама рибари започнаха да гребат. Приближиха кораба и Ерик учудено възкликна:

— Това не е кралски кораб!

— Да, издигнали са търговски флаг — каза Калис.

— Какво? — попита Алфред. — Това търговски кораб ли е?

— Така изглежда — отвърна Калис.

След няколко минути Ерик се поколеба.

— Не знам… — почна той, изправи се и започна да маха с ръце. Платноходът се приближи и няколко души на борда започнаха да им махат в отговор. Внезапно Ерик позна единия.

— Това е Ру! — извика той радостно. — Това е Ру!

Минута по-късно добави.

— С него е и Накор! И Шо Пи!

Скоро опряха до борда на кораба и отгоре пуснаха въжена стълба. Двама моряци провесиха допълнителни въжета и помогнаха на Калис да се изкатери. Ерик остана последен и си взе сбогом с двамата рибари.

Щом стъпи на борда, видя Накор, Шо Пи и Ру. Ру пристъпи напред и двамата приятели се прегърнаха.

— Толкова се радвам, че те виждам — каза Ерик. — Повече, отколкото можеш да си представиш.

Като гледаше петимата изгорели от слънцето, недохранени, парцаливи и мръсни мъже, Ру поклати глава.

— Само вие петимата ли сте?

— За тези знаем — отвърна Калис. — Миранда поведе дузина с нея.

— Ако не са се появили досега — каза Накор, — няма и да дойдат. Тя дойде в Елвандар с един странен мъж на име Гневливия. Пъг ме изпрати до Ру и успяхме да дойдем дотук.

— Има много да приказваме — каза Калис. — В планините има неща, които все още не мога да разгадая. Може би твоята странна гледна точка ще ми помогне да стигна до някои изводи.

— Предстои ни дълго пътуване — каза Накор. — Ще имаме достатъчно време, за да си говорим. Сега първото, от което имате нужда, е да хапнете и да поспите. След това ние с Шо Пи ще прегледаме раните ви.

Останалите трима мъже поеха към трюма, а Ерик попита Ру:

— А защо ти?

— Херцог Джеймс беше затруднен да намери кораб за Накор — вдигна рамене Ру. — Видях се с малко пари и разполагах с няколко кораба в пристанището, така че реших да му дам един.

Загледа се в гърба на отдалечаващия се исаланец, засмя се и допълни:

— После реших, че ще е по-сигурно, ако дойда и аз, за да съм сигурен, че корабът ми ще се върне, като го знам какъв мошеник е.

Ерик се разсмя.

— А дьо Лунвил? — попита Ру.

— Остана там горе. — Усмивката на Ерик изчезна и той посочи с брадичка далечните планини, чиито върхове се губеха високо над облаците.

Ру замълча за момент, после се обърна към квартердека:

— Капитане!

— Да, господин Ейвъри?

— Поемай към вкъщи.

— Слушам — каза капитанът, даде заповед и корабът започна да завива, отдалечавайки се от Новиндус.

Ерик прегърна Ру през рамото и попита:

— Имахте ли някакви проблеми в тези води?

— Надбягвахме се с един от по-малките кораби на кралицата — засмя се Ру. — Доведох с мен неколцина от най-гадните биячи, които можах да наема набързо, така че оставихме корабчето им да се приближи до нас, после скочихме на борда му и го потопихме. Мисля, че в тия води нямат особено богат опит с пирати.

Ерик се разсмя.

— Значи вече си най-богатият човек в Кралството, така ли?

— Може би — отвърна Ру. — Ако не, поне работя по въпроса.

И се разсмя весело.

— Да идем да похапнем нещо.

Слязоха на долната палуба. Корабът зави и пое обратния път към далечното пристанище, което двамата мъже наричаха дом.

Издание:

Реймънд Фийст. Войната на студенокръвните (том 1)

Кралицата на мрака. Възходът на търговеца принц

Американска

Редактор: Иван Тотоманов

Оформление на корица: „Megachrom“, 2009 г.

ИК „Бард“, 2009 г.

ISBN: 954-585-344-1

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Кралицата на мрака. Разказ за Ерик

1

Списък на действащите лица

2

Пролог. Избавление

1. Предизвикателство

2. Имена на смъртта

3. Убийство

4. Бегълци

5. Крондор

6. Откритие

7. Процес

8. Избор

9. Провал

10. Преход

11. Преминаването

12. Пристигане

13. Преследване

14. Пътуване

15. Селището

16. Срещата

17. Откритие

18. Бягство

19. Откритие

20. Проход

21. Изтощение

22. Предатели

23. Яростна атака

24. Бягство

Епилог. Нова среща

Възходът на търговеца принц. Разказ за Ру

3

Списък на действащите лица

4

Пролог. Демония

1. Завръщане

2. Вкъщи

3. Пазарлъци

4. Препятствие

5. Новакът

6. Кафене „Барет“

7. Удобен случай

8. Играчи

9. Възход

10. Кроежи

11. Пътешествие

12. Големият удар

13. Хазарт

14. Изненада

15. Укрепване

16. Приятели

17. Бедствия

18. Откритие

19. Разкрития

20. Откритие

Епилог. Спасение

Допълнителна информация

Заслуги