ДЖИЙН М. ОЕЛ

ДЪЛГИЯТ ПЪТ НА СЕВЕР

Превод: Мариана Пампорова-Стойчева, Георги Стойчев

chitanka.info

На Ленор,

чиято съименница се появява в тази книга,

на Майкъл,

който споделя нетърпеливото й очакване,

и на Дъстин Джойс и Уенди

с обич.

34

Двамата тръгнаха обратно към Великата майка река. Айла водеше по същата диря, която бяха следвали, за да намерят Бивака на Сармунаите. Когато стигнаха реката, решиха да прекосят малкия приток и след това да се отправят на югозапад. Яздеха към реката през местност, разположена върху ветровитите равнини на древна низина, разделяща двете големи планински системи.

Въпреки че снеговалежът беше оскъден, те често трябваше да търсят прикритие от виелиците. Студът беше свиреп и непрекъснатият вятър вдигаше снежинките и ги издухваше от място на място, докато ги набиеше в замръзналия пясък, смесен тук-там със стрит на пепел скален прах — льос — от краищата на движещите се ледници. Когато вятърът духаше изключително силно, жулеше кожата им до кръв. Сухата трева по най-откритите места отдавна беше набита в земята, но вятърът, който пречеше на снега да се натрупва, оголваше достатъчно съсухрения и пожълтял фураж, за да пасат конете.

Обратният път беше много по-бърз за Айла, защото тя не се опитваше да следва диря по трудния терен, но Джондалар беше изненадан от разстоянието, което трябваше да изминат, преди да достигнат реката. Той не беше осъзнал колко далеч на север бяха достигнали, макар да допускаше, че Бивакът на Сармунаите не беше много далеч от Великия лед.

Разсъждението му беше правилно. Ако бяха отишли на север, след около пет или десет дни път щяха да достигнат масивна отвесна стена от континентална ледена покривка.

В ранното лято, точно преди да започнат Пътешествието си, бяха ловували мамути пред замръзналото лице на същата обширна северна преграда, но далеч на изток. Оттогава бяха пропътували източната страна на планините, около южното подножие и нагоре по западния фланг на планинската верига, почти отново до простиращия се над земята глетчер.

Оставяйки зад себе си последните хълмове и предпланини, които преобладаваха в пътешествията им, те се отправиха на запад, когато достигнаха Великата майка река и започнаха да се приближават към северното подножие на още по-обширната и висока планинска верига на запад. Вървяха по следите си, търсейки мястото, където бяха оставили част от багажа си, следвайки същия маршрут, по който бяха вървели, за да търсят Уини.

— Местността ми изглежда позната, трябва да е някъде тук — предположи той.

— Мисля, че си прав. Спомням си тази скала, но всичко друго е съвсем различно — каза Айла, разглеждайки променения пейзаж.

Наоколо се беше натрупал и улегнал още сняг. Реката бе замръзнала по края, снегът беше натрупан на преспи и запълваше всяко по-ниско място, което не позволяваше да се различи къде свършва брегът и къде започва реката. Силните ветрове и ледът, който се беше образувал по клоните по време на сменящите се замръзвания и разтопявания рано през сезона, бяха повалили няколко дървета. Храстите и къпините се огъваха под тежестта на замръзналата вода, полепнала по тях; покрити със сняг, те често изглеждаха на пътешествениците като хълмчета или могилки от скали, докато не пропаднеха в тях при опитите си да ги изкачат.

Спряха до няколко дървета и внимателно проучиха местността, опитвайки се да открият нещо, което да им помогне да открият скривалището си.

— Трябва да сме близо. Зная, че това е районът, но всичко е така различно — каза Айла и погледна към мъжа.

— Много неща изглеждат различно от това, което бяха, нали?

Той я погледна с озадачено изражение на лицето.

— Е, да, през зимата нещата изглеждат по-различно отколкото през лятото.

— Нямам предвид само земята — каза тя. — Трудно е да се обясни. То е като, когато си тръгнахме и Сармуна ти поръча да предадеш сърдечните й поздрави на майка си, но каза, че ги изпраща Бодоа. Това е името, с което я нарича майка ти, нали?

— Да, сигурен съм, че тя имаше точно това предвид. Когато е била малка, вероятно са я наричали Бодоа.

— Но тя е трябвало да се откаже от името си, когато е станала Сармуна. Точно както и Зеландони, за която говориш. Същата, която ти е била известна като Золена.

— От името се отказват охотно. То е част от това да станеш Този, който служи на Майката — каза Джондалар.

— Разбирам. Беше същото, когато Креб стана Мог-ър. Той не беше задължен да се откаже от рожденото си име, но когато извършваше обред като Мог-ър, ставаше различен човек. Когато беше Креб, приличаше на своя рожден тотем, Сръндака — боязлив и тих, мълчалив, сякаш наблюдава от скривалището си. Но когато стана Мог-ър, беше властен и силен като своя тотем Пещерната мечка. Той винаги беше различен.

— Ти си почти същата, Айла. Обикновено слушаш и не говориш, но когато някой страда или е в беда, ставаш друг човек. Поемаш всичко в ръцете си. Казваш на хората какво да правят и те го правят.

Тя се изчерви.

— Никога не съм мислила за това по този начин. Просто искам да помогна.

— Знам. Но то е повече, отколкото да искаш да помогнеш. Винаги знаеш какво да направиш и повечето хора го оценяват. Мисля, че затова слушат какво им казваш. Смятам, че ти би могла да бъдеш Тази, която служи на Майката, ако поискаш — каза Джондалар.

Жената се изчерви още повече.

— Не мисля, че го желая. Не бих искала да се откажа от името си. Това е единственото нещо, което ми е останало от истинската ми майка, от времето преди да заживея с Клана — каза, след това тя се напрегна и посочи към покрита със сняг могилка: — Джондалар! Виж там!

Мъжът погледна в посоката, която тя му посочи, без да разбере веднага какво е видяла, но след това извика и пришпори Рейсър.

— Може ли това да е…?

Могилката се намираше в средата на преплетени шипки, което увеличи възбудата им. Слязоха от конете. Джондалар намери един здрав клон и проправи път през гъсталака. Когато стигна до средата и удари симетричната могилка, снегът падна и откри обърнатата им с дъното нагоре лодка.

— Това е тя! — извика Айла.

Тъпкаха и мачкаха дългите трънливи клони, докато успеят да достигнат лодката и внимателно увитите пакети, скрити под нея.

Не бяха избрали най-подходящото място и Вълчо веднага усети. Те разбраха причината за неговото раздразнение едва когато откриха вълчите изпражнения. Вълците бяха опустошили скривалището им. Бяха успели да разкъсат някои от пакетите. Дори и палатката беше разкъсана, но те бяха изненадани, че щетите не са още по-големи. Обикновено вълците не могат да стоят настрана от кожа и веднъж достигнали я, обичат да я дъвчат.

— Средството против вълци! То трябва да не им е позволило да направят по-големи бели — каза Джондалар, доволен, че сместа на Айла беше държала настрана от нещата им не само опитомения им придружител, но също така и останалите вълци. — А през цялото време си мислех, че Вълчо прави Пътешествието ни по-трудно. Всъщност ако не беше той, ние вероятно нямаше вече да имаме даже и палатка. Ела тук, момче — каза той, потупвайки се по гърдите и приканвайки животното да скочи и постави лапите си върху тях. — Ти отново го направи. Спаси живота ни или най-малкото палатката ни.

Когато той сграбчи дебелата козина на врата на вълка, Айла се усмихна. Беше щастлива да види промяната в отношението му към животното. Не че Джондалар беше проявявал някога враждебност към него или не го беше харесвал. Той просто никога не се бе държал така открито приятелски и нежно с него.

Въпреки че щетите щяха да бъдат значително по-големи, ако не беше средството против вълци, то не ги беше задържало далеч от неприкосновения им запас от храна. По-голямата част от сушеното месо и питките за из път беше изчезнала и много от пакетите със сушени плодове, зеленчуци и зърно бяха разкъсани или липсваха, вероятно отнесени от други животни, дошли след вълците.

— Може би трябваше да вземем повече от храната, която ни предлагаха Сармунаите, когато ги напуснахме — каза Айла, — но тя беше недостатъчна дори за тях. Предполагам, че бихме могли да се върнем обратно.

— Не ми се ще да се връщам — каза Джондалар. — Да видим с какво разполагаме. Ако ловуваме, може би ще ни стигне до Лозандунаите. С Тонолан срещнахме няколко от тях и престояхме една нощ заедно. Те ни помолиха да се върнем и постоим при тях.

— Ще ни дадат ли храна, за да продължим Пътешествието си?

— Сигурен съм, че ще го направят. Те са ми задължени.

— Задължени? Да не са твои роднини? Както Шарамудоите?

— Не, не са ми родственици, но се държат приятелски и са търгували със Зеландониите. Някои от тях знаят езика.

— Ти си говорил за това и преди, но аз никога не разбрах напълно какво означава „задължени“, Джондалар.

— Задължение означава да дадеш каквото и да ти поискат в замяна на нещо дадено или по-често спечелено в миналото. В повечето случаи това се използва за изплащане на дълг, когато някой е играл и е загубил повече, отколкото е могъл да плати, но се използва също и при други случаи — обясни мъжът.

— Какви други случаи? Тя имаше чувството, че има още какво да се добави и че за нея е важно да разбере.

— Е, понякога да се отплатиш за нещо, което са направили за теб, обикновено нещо специално и трудно за оценяване — каза Джондалар. — Тъй като не му се поставя ограничение, задължението за в бъдеще може да бъде тежко задължение, но повечето хора не биха поискали повече от полагащото се. Често пъти самото поемане на задължението показва доверие и искреност. Това е начин да се предложи приятелство.

Айла кимна с глава. Наистина имаше какво да се добави.

— Ладуни ми е задължен за в бъдеще — продължи мъжът. — Не е някакво изключително задължение, но от него се изисква да ми даде каквото и да поискам, а аз мога да поискам всичко. Мисля, че той ще бъде щастлив да изпълни задължението си, като ни даде малко храна.

— Далеч ли е до Лозандунаите?

— Разстоянието е доста голямо. Живеят в западния край на тези планини, а ние сме в източния, но няма да е трудно да се пътува, ако следваме реката. Все пак ще трябва да я пресечем. Те живеят от другата й страна, но ние… можем да го направим нагоре по течението.

Решиха да пренощуват на същото място и внимателно провериха всичките си принадлежности. Беше изчезнала най-вече храна. Когато събраха всичко, което можаха да спасят, се получи незначителна купчинка, но те съзнаваха, че би могло да бъде и по-лошо. Щеше да им се налага да ловуват и събират много храна по време на пътуването си, но повечето от вещите им бяха недокоснати и щяха да бъдат напълно използваеми с малки подобрения и поправки, с изключение на месосъхранителницата, която беше сдъвкана на парчета. Лодката беше запазила склада им от атмосферното влияние, но не и от вълците. На сутринта трябваше да вземат решение дали да продължават да теглят покритата с кожа лодка.

— Навлизаме в по-планинска местност. Ще ни бъде по-трудно, ако я вземем — каза Джондалар.

Айла проверяваше коловете. От трите кола, които беше използвала, за да предпази храната от животните, единият беше счупен, но на тях им трябваха само два за пътуването.

— Защо не я вземем засега с нас, а ако наистина се окаже проблем, винаги ще можем да я изоставим след това — каза тя.

Пътувайки на запад, те скоро оставиха след себе си ниските ветровити равнини. Източно-западният маршрут на Великата майка река, който следваха, бележеше линията на титаничната битка между двете най-могъщи сили на земята, водена в безпределно бавното движение на геоложкото време. На юг се простираха подножията на високите западни планини, чиито върхове никога не бяха сгрявани от топлите дни на лятото. Високите изпъкналости натрупваха сняг и лед година след година и най-високите върхове на планинската верига искряха в ясния, студен въздух.

Възвишенията на север представляваха кристалинната скална основа на огромен масив, закръглена и заравнена останка от древни планини, разрушавани през вечността на времето. Те се бяха извисили изпод земята в най-ранните епохи и се бяха закотвили върху най-мощната основна скала. Срещу това неподвижно образувание от юг бавно и неумолимо се бяха придвижвали неустоимите сили на континентите, бяха чупили и огъвали земната кора от твърда скала, издигайки масивната система от планини, разпрострели се през земята.

Но древният масив не бе успял да се измъкне невредим от великите сили, които създали планините с високи върхове. Изкривяването, пропадането и натрошаването на скалата, изразило се в разпадане на втвърдената й кристална структура, разказваха каменна приказка за отчаяното огъване и тласкане, които тя бе понесла, устоявайки непреклонно на невъобразимия натиск от юг. В същата епоха от движението на континентите, напиращи срещу упоритата основна скала, се издигнали не само високата западна верига и още една друга далеч по̀ на запад, но също и дългата криволичеща източна планина, с която те граничеха, както и цяла поредица от планински вериги, които продължаваха на изток към най-високите върхове на земята.

По-късно, по време на ледниковата епоха, когато температурите били ниски, ледената покривка се разпростряла далеч надолу по страните на масивните планински вериги, покривайки с искряща кристална кора дори и по-умерените височини. Запълвайки и разширявайки долините и пукнатините, докато бавно пълзял надолу, глетчерният лед оставил след себе си ерозиращи полета и тераси от чакъл. От грубо издяланите по-млади върхове изрязал рязко изпъкващи кули от камък. Сняг и лед покривали през зимата северните планински страни. Но само най-големите височини, близки до замръзналите планини, останали истински глетчер — траен пласт от лед, упорстващ лете и зиме.

Въпреки че закръглените подножия на ерозиралите планини на север се простираха върху сравнително равнинни плата и тераси, горните течения на реките, протичащи през древната земя, имаха плитки долини и умерени наклони, но в средните си течения ставаха буйни. С изключение на тези, които скачаха направо от челото на масива, реките, слизащи надолу по стръмните склонове от южната страна, течаха по-бързо. Границата между умерените северни склонове и планинския юг се определяше от плодороден льос, през който протичаше Великата майка река. Айла и Джондалар се бяха отправили на запад, продължавайки Пътешествието си, следвайки северния бряг на водния път през откритите равнини на речната долина. Макар и не вече така огромна, каквато беше Майката на реките в долното си течение, Великата майка река беше все още значителна и след няколко дни, вярна на характера си, тя се раздели още веднъж на няколко потока.

След половин ден път те достигнаха още един голям приток, чиито мътни води, мятащи се надолу от височините, придаваха величественост на сливането с ледените шушулки, образуващи замръзнали завеси и могили от натрошен лед, покриващ двата бряга. Реките, съединяващи се на север, вече не идваха от височините и подножията на познатите планини, които бяха оставили след себе си. Тази вода се стичаше от непознатите земи на запад. Вместо да пресекат опасната река или да се опитат да тръгнат нагоре по нея, Джондалар реши да се върнат и преминат няколкото ръкава на Майката.

Изборът се оказа правилен. Въпреки че някои от потоците бяха широки и покрити с лед по краищата си, по-голямата част от студената водна преграда едва стигаше до хълбоците на конете. Те не разсъждаваха много по този въпрос, освен късно вечерта. Накрая всички успяха да преминат Великата майка река. След опасните си и мъчителни приключения по други реки извършиха пресичането с толкова несъществени произшествия, че почти изпитаха разочарование.

Само да пътуваш в студената зима беше достатъчно опасно. Повечето хора се гушеха в топлите си жилища и ако някой се забавеше навън малко по-дълго, приятелите и роднините излизаха да го търсят. Айла и Джондалар бяха сам-сами. Ако нещо се случеше, можеха да разчитат единствено един на друг и на придружаващите ги животни.

Теренът постепенно да се издигаше нагоре и те започнаха да забелязват промяна в растителността. Ели и борики се появяваха между смърчовете и боровете в близост до реката. Температурата по равните места на речната долина бяха изключително ниски, тук често бе много по-студено отколкото по височините на околните планини. Въпреки че височините, които ги обграждаха, белееха, в речната долина рядко валеше сняг. Прелитащите сухи снежинки едва образуваха тънка покривка върху замръзналата земя, най-вече в пукнатините и в по-ниските места, а понякога не се задържаха дори и там. Когато нямаше сняг, единственият начин да се сдобият с вода за пиене беше да използват каменните си брадви, за да откъртят лед от замръзналата река и да го стопят.

Това накара Айла да добие по-ясна представа за животните, които бродеха из долината на Майката. Те бяха от същия вид като тези, които бяха видели по степите из целия си път, но студенолюбивите същества преобладаваха. Тя знаеше, че тези животни можеха да се препитават от сухата растителност, която лесно се намираше из равнините с отрицателни температури и почти без сняг, но се чудеше как намираха вода.

Предполагаше, че вълците и другите хищници набавят необходимата на телата им течност от кръвта на жертвите им, с които се хранеха, а те от своя страна обикаляха обширни райони в търсене на сняг и мек лед, които да дъвчат. Но как се справяха конете и останалите тревопасни животни и тези, които се хранеха с листа и млади фиданки? Как намираха вода в земята, която през зимата се превръщаше на замръзнала пустиня? В някои области имаше достатъчно сняг, но други представляваха безплодна пустош от скали и лед. И все пак колкото и сухи да бяха, те бяха обитавани от животни, ако по тях се намираше някаква паша.

Макар и все още нарядко, Айла забеляза повече космати носорози, отколкото някога беше виждала на едно място, и въпреки че не се движеха в едно стадо, често заедно с носорозите срещаха мускусни бикове. Двата вида предпочитаха открити, ветровити и сухи райони, но носорозите обичаха трева и шавар, докато мускусните бикове, верни на природата си на кози, се хранеха с листата и фиданките на по-дървесните храсталаци. Замръзналата земя се обитаваше също и от едри северни елени, гигантски мегацероси с масивни рога и коне с гъста зимна козина, но ако имаше някои животни, които да се отличават сред населяващите горното течение на Великата майка река, то това бяха мамутите.

Айла никога не се умори да наблюдава огромните животни. Въпреки че ги преследваха от време на време, те бяха така безстрашни, че изглеждаха почти питомни. Често позволяваха на жената и мъжа да се приближат съвсем до тях, без да се страхуват от близостта им. Опасността, ако съществуваше такава, беше за хората. Въпреки че вълнистите мамути не бяха най-едрите екземпляри от вида си, те бяха най-гигантските животни, които хората някога бяха виждали или повечето от тях вероятно биха видели. Със своята рошава козина и дори напълнели за зимата, с огромните си извити бивни те се струваха на Айла дори още по-големи.

Огромните им бивни започваха да се развиват още при телетата от петсантиметровите, уголемени горни резци. След година млечните зъби падаха и се заместваха от постоянни бивни, които оттогава започваха постоянно да нарастват. Освен че бивните на мамутите бяха украшение, което имаше съществено значение при общуването помежду им, те имаха също и практическо приложение. Използваха ги да разчупват с тях леда.

Айла наблюдаваше стадо женски мамути и тогава за пръв път видя как го вършат. Няколко от тях използваха бивните си, по-малки и по-прави, отколкото на мъжкарите, за да откъртят леда, образувал се в скалните пукнатини. Отначало тя беше озадачена, докато не забеляза един мъник да вдига парче лед с малкия си хобот и да го поставя в устата си.

— Вода! — възкликна. — Ето как намират вода, Джондалар. Чудех се как го правят.

— Права си. Никога преди не съм се замислял много по този въпрос, но сега се сещам, че Даланар каза нещо за това. Но за мамутите има много поговорки. Единствената, която помня, е: „Никога не тръгвай на път, когато мамутите се отправят на север“, въпреки че същото може да се каже и за носорозите.

— Не я разбирам тази поговорка — каза Айла.

— Това означава, че ще има снежна буря — обясни й той. — Изглежда, те винаги знаят. Тези големи рунтавелци не обичат много снега. Могат да използват бивните и хоботите си, за да разчистят известно количество, но не и когато е много дълбок и те затънат в него. Нещата се влошават, когато се топи и замръзва. Те лягат през нощта, когато той е все още кишав от следобедното слънце, до сутринта козината им замръзва в земята и те не могат да се изправят. Тогава стават лесна плячка, но ако наблизо няма ловци и не се размръзне, започват бавно да умират от глад. Някои измръзват до смърт, особено малките.

— Какво общо има това с отиването им на север?

— Колкото повече се приближаваш до леда, толкова по-малко сняг има. Помниш ли как беше, когато отидохме на лов за мамути с Мамутоите? Единствената вода наоколо беше потокът от самия глетчер и това беше през лятото. През зимата всичко замръзва.

— Затова ли снегът тук е толкова малко?

— Да, този район винаги е студен и сух, особено през зимата. Всички твърдят, че това се дължи на близостта на глетчерите. Те са по планините на юг, а Великият лед не е много далеч на север. Повечето от земята между тях е на плоскоглавците… искам да кажа страната на Клана. Тя започва малко по̀ на запад оттук. — Джондалар забеляза израза на лицето й при неволно изтърваните думи и почувства смущението й. — Както и да е, има още една поговорка за мамутите и водата, но не мога да си спомня как точно гласеше. Беше нещо от рода на „ако не можеш да намериш вода, търси мамут“.

— Тази я разбирам — каза Айла, гледайки зад него.

Той се обърна да види. Женските мамути се бяха придвижили нагоре по течението и се бяха присъединили към няколко мъжки. Част от женските бяха съсредоточили усилията си върху тесен, почти отвесен бряг от лед, който се издигаше по края на реката. По-едрите мъжкари, включително един величествен, прошарен в сиво самец, чиито внушителни, макар и не така ефикасни бивни бяха израсли толкова дълги, че се бяха кръстосали отпред, стържеха и къртеха огромни буци лед от брега. След това ги вдигаха високо с хоботите си и ги стоварваха на земята със силен трясък, за да ги натрошат на по-използваеми късове, и всичко това се придружаваше от мучене, сумтене и тръбене. Изглеждаше като че ли огромните рунтави същества си играеха.

Шумното трошене на лед беше работа, която научаваха всички мамути. Мъничките петсантиметрови бивни даже и на малките две-тригодишни мамутчета, които едва бяха загубили млечните си зъби, бяха износени откъм външната им страна от стъргането на лед, а върховете на половинметровите зъби на десетгодишните мамути бяха гладко остъргани от движението на главите им надолу и нагоре срещу отвесните повърхности. По времето, когато младите животни стигнеха двадесет и пет годишна възраст, бивните им започваха да нарастват напред, нагоре и навътре и начинът, по който ги използваха, се променяше. Долните повърхности започваха да се износват от стъргането на леда и отмитането встрани на снега, натрупал се върху сухата трева и растителността из степите. Но чупенето на лед беше и опасна работа, тъй като бивните често се трошаха заедно с леда. Обаче дори и счупените краища отново биваха гладко остъргвани от дълбаенето и стърженето на лед след това.

Айла забеляза, че и други животни се бяха събрали наоколо. Стадата от рунтави животни, с техните могъщи бивни, бяха начупили достатъчно лед за всички, включително за младите и старите, както и за общността от следващите ги. Много животни се радваха на изгодата да вървят по петите на мигриращите мамути. Огромните рунтавелковци не само оставяха купчини от натрошени късове лед през зимата, който беше дъвкан за вода от другите животни, но и понякога през лятото използваха бивните си, за да изкопават дупки в сухите поречия, които след това се пълнеха с вода. Дупките за вода, които те правеха, се използваха също и от други животни.

Следвайки замръзналия воден път, мъжът и жената яздеха и често ходеха съвсем близо до брега на Великата майка река. Малкото сняг не можеше да образува меко одеяло, което да скрие земята в бяло, и заспалата растителност излагаше на показ сивото си зимно лице. Високите стъбла на последните летни единични тръстики и бодлите на хвощовете се надигаха смело от замръзналите си блатисти легла, докато мъртвите папрати и шавари лежаха проснати близо до леда, натрупан по брега. Лишеите се бяха прилепили по скалите като струпеи от зараснали рани, а мъховете се бяха сбръчкали в крехки сухи постелки.

Дългите, кокалести пръсти на обезлистените клонки се поклащаха от острия, пронизващ вятър и само опитно око би различило дали са върбови, брезови или елшови храсти. Тъмнозелените иглолистни дървета — смърчове, ели и борове, се различаваха по-лесно, защото ги издаваше формата им. Когато се изкачваха на по-високо, за да ловуват, срещаха полегнали джуджета-брези и високи до коляното борчета, прилепнали плътно до земята.

Дребният дивеч беше основната им храна; едрият обикновено трябваше да бъде дебнат по-дълго, отколкото те искаха, въпреки че не размишляваха дали да опитат да убият елен, когато срещнеха някой. Месото замръзваше бързо и дори на Вълчо не се налагаше да ловува за известно време. Зайците и бобрите, с които планинският район изобилстваше, бяха обикновената им храна, но също така се срещаха и степни животни от по-сухия континентален климат — мармоти и гигантски хамстери. Виждаха и бели яребици — дебели бели птици с перушинести крака.

Прашката на Айла често им вършеше добра работа, защото пазеха копията за по-едър дивеч. Беше лесно да се намерят камъни, отколкото да направят нови копия и заменят загубените или счупените. Но в някои дни ловуването им отнемаше много време, а всяко нещо, което искаше време, правеше Джондалар раздразнителен.

Те често допълваха храната си, която беше предимно от крехко месо, с вътрешната кора на иглолистни и други дървета. Обикновено я добавяха към бульон от месо и биваха много доволни, когато намираха замръзнали плодове по клоните на дърветата. Преобладаваха хвойновите плодове, които бяха изключително добри за месо, ако не се слагаха в голямо количество; шипки се намираха по-рядко, но където ги имаше, бяха в изобилие и много по-вкусни, след като са замръзнали; пълзящите храсти на черните боровинки със своите иглоподобни, вечнозелени листа, имаха малки черни плодове, които често оцеляваха през зимата.

Месните им супи включваха също така зърна и семена, събирани усърдно от изсъхналите треви и билки, които все още бяха запазили семенните си кутийки, въпреки че им отнемаше много време да ги намерят. Повечето от листата на семенните билки вече се бяха разпаднали и растенията бяха потънали в сън, докато пролетното размразяване не ги събудеше за нов живот. Айла съжаляваше за изсушените зеленчуци и плодове, които вълците бяха унищожили, но не й се беше посвидило да даде запасите си от храна на Сармунаите.

Въпреки че през лятото Уини и Рейсър пасяха само трева, Айла забеляза, че храненето им вече включва връхчета на клонки, вътрешните пластове на дърветата и един определен вид лишеи, който предпочитаха и северните елени. Тя събра малко количество от тях и го опита, а след това приготви и за тях двамата. Миризмата беше силна, но поносима и тя потърси начини да ги сготви.

Друг източник на зимна храна бяха малките гризачи, като полевки, мишки и леминги, но не самите животни, защото Айла винаги ги даваше на Вълчо като награда за това, че й помагаше да открие гнездата им. Тя търсеше и най-неуловимите признаци, които подсказваха наличието на дупка, след това пробиваше замръзналата земя с пръчка, за да открие малките животни, заобиколени от семена, ядки и луковици, които те предварително бяха складирали.

Носеше със себе си лекарствената си торба. Когато си помислеше за всички щети, нанесени на нещата, които бяха скрили, тя потръпваше при мисълта какво би се случило, ако беше оставила и торбата с лекарства. Не че щеше да го направи, но мисълта за загубата й караше стомахът й да се свива. Торбата дотолкова се беше превърнала в част от нея, че тя щеше да се чувства загубена без нея. Даже нещо повече — материалите в торбата от видрова кожа и дългата история на знанията, натрупвани чрез опити и грешки, които й бяха предадени, запазваха пътниците по-здрави, отколкото някой от тях можеше да осъзнае.

Тя познаваше различни билки, кори и корени, които можеха да се използват за лекуване и предпазване от определени болести. Въпреки че не ги наричаше авитаминоза и нямаше име за витамините и минералите, които билките съдържаха, и дори не знаеше как точно действат, тя носеше много от тях със себе си в медицинската торба и непрекъснато ги вареше в чая, който пиеха.

Използваше също и растителността, която лесно се намираше през зимата, като игличките на вечнозелените дървета и особено последните издънки от върховете на клоните, които бяха богати на витамини, предотвратяващи скорбута. Тя постоянно ги добавяше към ежедневния им чай, най-вече защото харесваха острия им, цитрусоподобен вкус, а не защото знаеше колко са полезни или кога и как да ги използват. Тя често правеше чай от иглички за хора с подути и кървящи венци, чиито зъби започваха да се клатят през дългите зими, когато се препитаваха основно със сушено месо, независимо дали по предпочитание или необходимост.

Изминаваха големи разстояния за кратко време. Но рядко оставаха без месо, въпреки че това, което си набавяха от време на време, беше недостатъчно и в резултат на толкова малкото мазнини в храната и постоянните ежедневни физически натоварвания те отслабнаха. Не говореха много по този въпрос, но и двамата започнаха да се уморяват от пътуването и да желаят да стигнат до целта си. През деня почти не разговаряха.

Яздейки или ходейки пеш и водейки конете, Айла и Джондалар често се движеха един след друг, достатъчно близо, за да могат да доловят някоя забележка, изговорена на висок глас, но не достатъчно близо за разговор. В резултат те имаха време да остават насаме с мислите си, които понякога споделяха вечер, докато се хранеха или лежаха един до друг в спалните си кожи.

Айла често мислеше за последните им преживелици. Мислеше за Бивака на трите сестри, сравнявайки Сармунаите и жестоките им вождове, като Атароа и Бругер, с техните роднини Мамутоите и техните отзивчиви и приятелски сестринско-братски съвождове. Зеландониите, народът на човека, когото обичаше, предизвикваха учудването й. Джондалар притежаваше толкова много добри качества, че тя беше сигурна, че в основната си част те ще се окажат добри хора, но като имаше предвид отношението им към Клана, все още се питаше как ли ще я посрещнат. Даже и Сармуна беше направила лек намек за силното им отвращение към тези, които те наричаха плоскоглавци, но тя беше сигурна, че никой зеландунаец няма някога да бъде така жесток, както жената-вожд на Сармунаите.

— Не зная как Атароа е могла да извърши тези ужасни неща, Джондалар — забеляза Айла. — Учудващо е.

— На какво се чудиш?

— Моят род хора. Другите. Когато за пръв път те срещнах, бях благодарна, че накрая съм намерила някой като мен. Успокоение е да знаеш, че не си сам на света. След това, когато ти се оказа толкова чудесен, толкова добър, внимателен и нежен, аз си помислих, че всички от моя род хора биха могли да са като теб, и това ме накара да се почувствам добре.

Тя щеше да продължи, докато той не реагираше с отвращение на разказа за живота й в Клана, но промени решението си, когато го видя да се усмихва, почервенял от смущение и очевидно доволен. Бе щастлив от думите й, мислейки си, че тя също е възхитителна.

— След това, когато срещнахме мамутоите, Талут и Лъвския бивак — продължи Айла, — бях сигурна, че всички от Другите са добри хора. Те си помагаха един на друг и всеки имаше глас при вземане на решенията. Отнасяха се приятелски, смееха се много и не отхвърляха някоя идея просто защото не са чували за нея преди това. Разбира се, там беше Фребек, но той също се оказа не чак толкова лош. Даже и тези на Лятната среща, които се опълчиха против мен заради Клана, и даже някои от Шарамудоите го направиха от страх, а не от зли намерения. Но Атароа беше злобна като хиена.

— Атароа беше само една — напомни й Джондалар.

— Да, но на колко хора повлия. Сармуна използваше свещените си знания, за да й помага да убива и наранява хората, макар че след това съжаляваше, а Епадоа с готовност изпълняваше всичко, което й наредеше.

— Те имаха причини да го правят. Към жените са се отнасяли зле.

— Зная причините. Сармуна мислеше, че постъпва правилно, а мисля, че Епадоа обичаше да ловува и обичаше Атароа, защото й позволяваше да го прави. Познавам това чувство. Аз също обичам да ловувам и тръгнах срещу Клана, като извърших нещата, които се искаха от мен, за да мога да ловувам.

— Ами сега Епадоа може да ловува за целия Бивак и аз не мисля, че го правеше лошо — каза Джондалар. — Изглежда, като че ли тя открива любовта, която изпитва майката. Добан ми каза, че му е обещала никога да не го наранява отново и че никога няма да позволи на друг да го нарани. Може би чувствата й към него са по-силни, защото го е наранила толкова много и сега е получила възможност да изкупи вината си.

— Епадоа не искаше да наранява тези момчета. Тя каза на Сармуна, че се е страхувала, че ако не изпълни желанията на Атароа, тя ще ги убие. Това бяха основанията й. Дори Атароа имаше основания. Толкова много зло е имало в живота й, че тя се е превърнала в дяволско изчадие. Тя вече не беше човешко същество, но нищо не би могло да я извини. Как можа да извърши всички тези неща? Дори Брод, колкото и зъл да беше, не беше толкова лош, а ме и мразеше. Той никога не нарани преднамерено дори и едно дете. Мислех, че моят род хора са много добри, но вече не съм така сигурна — каза тя тъжно.

— Има добри и лоши хора, Айла, и всеки един носи добро и лошо в себе си — каза той. Усещаше, че тя се опитва да нагоди новите усещания, които беше събрала от последните си неприятни преживявания, към личната си схема за нещата и той знаеше, че това е важно за нея. — Но повечето хора са свестни и се опитват да си помогнат един на друг. Те знаят, че е необходимо; в края на краищата никога не се знае кога ще имаш нужда от помощ и повечето хора предпочитат да се държат приятелски.

— Но има някои, които са изключение, като Атароа.

— Вярно е — кимна мъжът, принуден да се съгласи. — А има и други, които биха дали само това, което им се иска, ако изобщо дадат, но това не ги прави лоши.

— Но един лош човек може да изкара на бял свят лошото у добрите, както Атароа направи със Сармуна и Епадоа.

— Предполагам, че най-доброто, което можем да направим, е да не позволим на злите и жестоките да причинят твърде много беди. Може би трябва да се считаме щастливи, че няма повече толкова лоши като нея. Но, Айла, не разрешавай на някой лош човек да промени начина, но който се отнасяш към хората.

— Атароа не може да ме накара да се отнасям различно към хората, които познавам, и аз съм сигурна, че ти си прав по отношение на повечето хора, Джондалар, но тя ме направи по-предпазлива и по-внимателна.

— Не вреди, ако си малко предпазлив отначало, но дай възможност на хората да покажат добрите си страни, преди да ги съдиш.

Височините от северната страна на реката следваха стъпките им докато продължаваха да се движат на запад. Изваяните от вятъра вечнозелени дървета по заоблените била и платата на масива се очертаваха на фона на небето.

Реката се раздели отново на няколко ръкава, пресичащи низината и образуващи заливи. Южната и северната граници на равнината поддържаха характерните си отличия, но основната скала беше напукана и пропаднала дълбоко между реката и варовиковите подножия на високата южна планина. На запад се издигаше стръмен варовиков ръб на разломна ивица. Течението на реката се обърна в северозападна посока.

Източният край на низината също граничеше с разломен хребет, създаден не толкова от издигането на варовика, колкото от потъването на земята в залива. На юг земята се простираше равно на известно разстояние, преди да се издигне към планините, но гранитното плато на север се бе приближило плътно до реката и се извисяваше почти отвесно от другата страна на водата.

Разположиха бивака си в ниския залив. В долината близо до реката, сред смърчове, ели, борове и лиственици, се забелязваха гладката сива кора и голи клони на буките; районът беше достатъчно защитен, за да даде възможност за растеж на няколко широколистни дървета. Около дърветата кръжеше в очевидно объркване малко стадо мамути, състоящо се от женски и мъжки животни. Айла се промъкна по-наблизо, за да види какво става.

На земята лежеше един мамут — стар гигант, с кръстосани отпред бивни. Тя се зачуди дали това беше същата група, която бяха видели преди това да чупи лед. Би ли могло да има два толкова стари мамута в един и същи район? Джондалар се приближи до нея.

— Страхувам се, че умира. Бих искала да мога да направя нещо за него — каза жената.

— Зъбите му вероятно са изпадали. След като това стане, никой не може да помогне с нищо, освен това, което те правят. Остават при него, докато умре.

— Може би никой от нас не би могъл да иска повече.

Въпреки сравнително неголемия си размер всеки възрастен мамут ежедневно поглъщаше огромни количества храна, най-вече високи треви с вдървени стебла и единични малки дръвчета. При тази груба храна зъбите им бяха от основно значение. Те бяха толкова важни, че определяха продължителността на живота на мамутите.

Вълнестите мамути развиваха няколко комплекта от големи кътници през живота си, продължаващ около седемдесет години, обикновено по шест отгоре и отдолу на всяка страна. Всеки зъб тежеше около три килограма и половина и беше пригоден изключително за стриване на груби треви. Повърхността на всеки един беше изградена от множество изключително твърди и успоредни ръбчета — пластини от зъбен материал, покрити с емайл, имаха по-високи коронки и повече ръбове, отколкото зъбите на който и да било друг от вида им преди или след тях. Мамутите се хранеха предимно с трева. Парчетата кора, които късаха от дърветата, особено през зимата, листата, клоните и малките дръвчета бяха случайност в основната им храна от груба, жилава трева.

Най-ранните и малки кътници се образуваха близо до предната част на всяка челюст, а останалите растяха навътре зад тях и постоянно се местеха напред през живота на животното, като само един или два зъба се използваха по едно и също време. Колкото и да беше твърда, стриващата повърхност се износваше при местенето си напред и корените се разрушаваха. Накрая и последните тънки и безполезни частици от зъба падаха и на тяхно място се придвижваха новите зъби.

Последните зъби започваха да се използват при възраст около петдесет години и когато почти изчезнеха, старите сиводрешковци не можеха повече да дъвчат грубата трева. Все още можеха да се хранят с по-меки листа и растения, пролетна растителност, но през останалите сезони те липсваха. В отчаянието си недохранените възрастни мамути често напускаха стадото, търсейки по-зелени пасища, но намираха единствено смъртта си. Стадото разбираше кога наближава краят и често можеше да се види да споделя последните дни на възрастния.

Другите мамути защитаваха умиращия, така както защитаваха и новородените; събираха се около него, опитвайки се да изправят падналия на крака. Когато всичко свършеше, те погребваха мъртвия праотец под купчина кал, трева, листа или сняг. Знаеше се, че мамутите погребват и други мъртви животни, дори и хора.

Пътят на Айла, Джондалар и четириногите им спътници стана по-стръмен и по-труден, когато оставиха низината и мамутите зад себе си и наближиха някакво дефиле. Подножие на древен масив на север се бе разпростряло също и далеч на юг и бе разсечено от разделящите го води на реката. Те се изкачиха по-нависоко, когато реката се втурна през тясното дефиле, движейки се твърде бързо, за да успее да замръзне, но носеща ледени блокове от по-бавните участъци на запад. Беше странно да се види движеща се вода след толкова много лед. Пред високовърхите бастиони на юг се издигаха скалисти плата, масивоподобни възвишения, покрити с обширни плата и гъсти гори от иглолистни дървета с отрупани в сняг клони. Тънките вейки на широколистните дървета и храсти бяха покрити с ледени висулки, което впечатляваше Айла със зимната си красота.

Височината продължаваше да се увеличава и всяка следваща долина между хребетите беше на по-високо ниво от предишните. Въздухът беше студен, свеж и чист и даже когато беше облачно, не валеше сняг. Валежите намаляваха със задълбочаването на зимата. Единствената влага във въздуха беше топлият дъх, издишван от хората и животните.

Реката, покрита с лед, изчезваше всеки път, когато преминеха замръзналата долина на някой приток. В западния край на низината имаше още една клисура. Те се изкачиха по скалистия хребет и когато достигнаха най-високата му точка, погледнаха напред и спряха в благоговение пред гледката. Реката пред тях се разделяше отново. Пътниците не знаеха дали това е последният път, когато тя се дели на ръкави и канали, характерно за пътя й през равните полета, през които минаваше по-голямата част от течението й. Клисурата се извиваше остро точно пред низината, събирайки отделните канали в един и образуваща яростен водовъртеж, отнасящ лед и плуващи отпадъци в дълбините си, преди да ги изхвърли в потока надолу по течението, където замръзваха бързо отново.

Те се спряха на най-високото място и се загледаха надолу в малък дънер, който се въртеше в спирала, потъвайки все по-дълбоко и дълбоко при всеки кръг.

— Не бих искала да падна вътре — каза Айла, потръпвайки при мисълта.

— Нито пък аз — отвърна Джондалар.

Погледът й беше привлечен от нещо в далечината.

— Откъде идват тези облаци от пара, Джондалар? — попита тя. — Студено е, а и хълмовете са покрити със сняг.

— Там има езерца с топла вода, подгрявана от горещия дъх на самата Дони. Някои хора се страхуват да се приближат до тези места, но тези, които искам да посетим, живеят близо до един такъв дълбок горещ кладенец или поне така ми казаха. Горещите кладенци са свещени за тях, въпреки че миришат лошо. Говори се, че те използват водата за лекуване на болести.

— Още колко има до тези хора, които познаваш? Тези, които използват водата за лекуване на болести? — попита Айла. Всичко, което можеше да добави нещо към богатството й от медицински знания, винаги възбуждаше интереса й. Освен това храната им беше започнала да намалява или те не желаеха да отделят време, за да търсят, но няколко пъти си бяха лягали гладни.

Наклонът на терена се увеличи видимо отвъд последната равна долина. От двете си страни те бяха оградени с височини от напиращата планина. Ледената покривка на юг увеличаваше дебелината си, колкото повече се придвижваха на запад. Далеч на юг и малко на запад високо над останалите остри планински възвишения се издигаха два върха: единият по-висок от другия, като съпружеска двойка, наблюдаваща челядта си.

В точката, където височините почти се изравняваха с едно по-тясно място в реката, Джондалар зави на юг изостави реката и се отправи към облак пара, издигащ се в далечината. Изкачиха нисък хребет и погледнаха надолу през покрита със сняг поляна към изпускащ пара воден басейн в близост до пещера.

Няколко човека бяха забелязали приближаването им и ги гледаха втренчено, вцепенени от изненада. Но един мъж се целеше в тях с копие.

35

Мисля, че е по-добре да слезем от конете и да отидем до тях пеша — каза Джондалар, наблюдавайки няколкото мъже и жени с копия, които се приближаваха предпазливо. — Сега си спомням, че тези хора се страхуват и се отнасят с подозрение към язденето на коне. Май трябваше да ги оставим скрити и да дойдем пеша. А когато обясним на хората, да се върнем за конете.

Двамата слязоха и внезапно Джондалар видя образа на своя „малък брат“ Тонолан, широко и приятелски усмихнат и приближаващ се уверено към Пещера или Бивак на странници. Приемайки го като знак, високият рус мъж се усмихна, помаха приятелски, бутна назад качулката на шубата си, за да го виждат по-лесно, и след това пристъпи напред с протегнати ръце, показвайки им, че идва при тях открито, без да има какво да крие.

— Търся Ладуни от Лозадунаите. Аз съм Джондалар от Зеландониите — каза той. — Преди няколко години с моя брат пътувахме на изток и Ладуни ни помоли да спрем и да го посетим на връщане.

— Аз съм Ладуни — каза един мъж, говорейки езика на Зеландониите със слаб акцент. Той се приближи към тях, вдигнал копие в готовност, и ги погледна отблизо, за да се увери, че мъжът е този, за който се представя. — Джондалар? От Зеландониите? Ти наистина приличаш на мъжа, когото срещнах.

Джондалар усети неговата предпазливост.

— Това наистина съм аз. Радвам се да те видя, Ладуни. Не бях сигурен, че ще попадна на вярното място. Изминах целия път до края на Великата майка река и по-нататък, а след това, вече по-близо до дома, бях затруднен да намеря вашата Пещера, но парата от горещия ви кладенец ми помогна. Доведох някого, когото би желал да видиш.

По-възрастният мъж погледна Джондалар, опитвайки се да се увери, че не греши. Човекът пред него изглеждаше малко по-стар, което беше разбираемо. Сега повече приличаше на Даланар — беше срещнал стария каменар преди няколко години, когато той беше дошъл за търговия и както Ладуни подозираше, да открие дали синът на неговото огнище и брат му са минали оттам. „Даланар ще бъде много доволен да го види“ — помисли си Ладуни. Той се приближи към мъжа, държейки копието си по-свободно, но все още в положение, от което можеше да се хвърли бързо. Погледна към двата необичайно хрисими коня и за пръв път видя, че близо до тях стои жена.

— Конете ви не приличат на тези, които се въртят наоколо. Конете на изток по-покорни ли са? Сигурно е много по-лесно да бъдат хванати — каза Ладуни.

Внезапно мъжът се напрегна, хвана копието в положение за хвърляне и го насочи към Айла.

— Не мърдай, Джондалар! — извика той.

Стана така бързо, че Джондалар нямаше време да реагира.

— Ладуни! Какво правиш?

— Преследва ви вълк. Достатъчно безстрашен, за да излезе на открито.

— Не! — извика Айла, хвърляйки се между вълка и човека с копието.

— Този вълк пътува с нас. Не го убивай — каза Джондалар, втурвайки се между тях.

Тя се отпусна на земята и обви ръце около вълка, държейки го здраво, отчасти да запази него, отчасти да защити мъжа с копието. Козината на Вълчо беше настръхнала, устните му се бяха отдръпнали назад, оголвайки кучешките зъби и от гърлото му излизаше диво ръмжене.

Ладуни се слиса. Беше понечил да защити гостите си, а те се държаха сякаш искаше да им причини вреда. Той погледна Джондалар въпросително.

— Свали копието си, Ладуни. Моля те — каза Джондалар. — Вълкът е наш приятел, каквито са и конете. Той спаси живота ни. Обещавам, че няма да нарани някого, докато не бъде нападнат той или жената. Зная, че изглежда странно, но ако ми дадеш възможност, ще ти обясня.

Мъжът отпусна бавно копието, наблюдавайки предпазливо едрия вълк. След като опасността премина, Айла успокои животното, след това се изправи и се приближи към Джондалар и Ладуни, като направи знак на Вълчо да стои близо до нея.

— Моля ви, извинете Вълчо за настръхването — каза Айла. — Той наистина започва да обича хората, като го опознае, но имаме лош опит с хора на изток оттук. Това го направи нервен в присъствието на непознати и става по-предпазлив.

Ладуни забеляза, че тя говори езика на Зеландониите съвсем добре, но странният й акцент моментално я определи като чужденка. Той забеляза и нещо друго, което не можеше да определи точно. И преди беше виждал много руси, синеоки жени, но линията на скулите и чертите на лицето й, също й придаваха вид на чужденка. Въпреки това тя бе поразително красива жена. Ако имаше нещо, то просто я правеше загадъчна.

Той погледна Джондалар и се усмихна. Спомняйки си последното му посещение, не се изненада, че този висок, красив мъж от Зеландониите се е върнал от дългото си пътешествие с такава екзотична красавица, но никой не беше очаквал живи, дишащи сувенири от приключението му, като конете и вълка. Той с нетърпение очакваше да чуе разказа им.

Младият мъж забеляза възхищението в очите на Ладуни, когато видя Айла, и започна да се отпуска.

— Това е човекът, който исках да видиш — каза Джондалар. — Ладуни, ловец от Лозадунаите, това е Айла от Лъвския Бивак на Мамутоите, избрана от Пещерния лъв, пазена от Пещерната мечка и дъщеря на Мамутското огнище.

Когато Джондалар започна официалното й представяне, тя вдигна ръцете си с дланите нагоре и каза:

— Аз те поздравявам, Ладуни, Големия ловец на Лозадунаите.

Той се зачуди как е разбрала, че е ловният водач на своя народ. Джондалар не го беше споменал. Може би й е говорил нещо преди, но тя беше достатъчно умна, за да премълчи. Но в такъв случай би трябвало да разбира от тези неща. При толкова много титли и родства тя трябва да е жена с високо положение сред народа си. Трябваше да се досети, че жената, която би довел, ще е точно такава, тъй като майка му и мъжът от неговото огнище са познавали отговорностите на водачеството. Детето наследява кръвта на майка си и духа на мъжа.

Ладуни взе ръцете й в своите.

— В името на Дуна, Великата майка земя, ти си добре дошла, Айла от Лъвския бивак на Мамутоите, избрана от Лъва, защитавана от Великата мечка и дъщеря на Мамутското огнище.

— Благодаря ти за сърдечното посрещане — отговори тя, все още с официален тон. — И ако мога, бих искала да те представя на Вълчо, така че той да знае, че си приятел.

Ладуни се начумери, не съвсем уверен дали наистина иска да се запознае с вълк, но нямаше друг избор.

— Вълчо, това е Ладуни от Лозадунаите — каза тя, хващайки ръката на мъжа и я поднесе под носа на вълка. — Той е приятел.

Щом подуши ръката на непознатия мъж, примесена миризмата от ръката на Айла, животното, изглежда, разбра, че това е човек, когото трябва да приеме. Той подуши мъжките му части за голямо смущение на Ладуни.

— Това е достатъчно, Вълчо — каза жената, даде му знак да се отдръпне и се обърна към Ладуни. — Сега той научи, че си приятел и че си мъж. Ако желаеш да го поздравиш, той обича да го потупват по главата и да го почешат зад ушите.

Изкушението да докосне жив вълк бе по-силно от страха му. Протегна предпазливо ръка и почувства грубата козина. Видя, че докосването му се приема, и потупа животното по главата, след това го потърка доволен зад ушите. Не че не беше докосвал вълча козина и преди, но не беше го правил на живо животно.

— Съжалявам, че заплаших спътника ви — каза той. — Но никога не съм виждал вълк и коне да придружават хора по свое собствено желание.

— Разбираемо е — каза Айла. — Ще те заведа при конете по-късно. Те се плашат от непознати и им трябва време, докато свикнат с нови хора.

— Всички животни на изток ли са така приятелски настроени? — попита Ладуни, настоявайки за отговор на въпроса, който би заинтересувал всеки ловец.

Джондалар се усмихна.

— Не, животните са едни и същи навсякъде. Тези са по-особени заради Айла.

Той кимна. Имаше още много въпроси към тях, но знаеше, че всички ще искат да чуят разказите им.

— Аз ви приветствах и ви каня да влезете и споделите топлината, храната и мястото за почивка, но мисля, че първо трябва да отида и да разкажа на останалите от Пещерата за вас.

Ладуни се върна при групата, събрала се пред широкия отвор в скалата. Той разказа как преди няколко години е срещнал Джондалар, когато той е започвал Пътешествието си, и го е поканил да ги посети при обратния си път. Спомена, че Джондалар е роднина на Даланар, и наблегна на факта, че те са хора, а не някакви страшни духове, и че те ще им разкажат за конете и вълка.

— Те би трябвало да имат някакви интересни истории за разказване — приключи той, знаейки каква примамка ще бъде това за група от хора, които са прекарали зимата в пещерата и са започнали да се отегчават.

Езикът, който говореше, не беше езикът на Зеландониите, на който бе говорил с пътешествениците, но след като го послуша малко, Айла беше сигурна, че е доловила прилики. Разбра, че въпреки различните ударения и произношение Лозадунаите бяха свързани със Зеландониите по същия начин, както Сармунаите и Шарамудоите бяха свързани с Мамутоите. Този език даже имаше връзка с езика на Сарамунаите. Тя бе разбрала някои от думите и бе схванала същността на обясненията му. Тя щеше да може да говори с тези хора в срок от няколко дни.

Талантът на Айла към езиците не й се струваше необикновен. Тя не се опитваше съзнателно да ги научава, но чувствителното й ухо към нюансите и модулациите, както и способността й да схваща връзките, ги правеха лесни за нея. Загубата на собствения й език при травмата от загубата на народа й, когато била много малка, и необходимостта от научаване на друг начин за общуване, но такъв, който използва същите области на мозъка както говоримия език, бяха усилили вродените й езикови умения. Нуждата да се научи отново да общува й беше дала несъзнателен, но дълбок стимул за научаване на непознати езици. Комбинацията от естествени възможности и обстоятелства беше подпомогнала уменията й.

— Лозадуна казва, че можете да останете в Огнището за гости — им каза Ладуна след обясненията му.

— Трябва да разтоварим конете и да настаним първо тях — отговори Джондалар. — Изглежда, че на поляната пред пещерата има добра зимна трева. Ще има ли някой против, ако ги оставим тук?

— Можете да използвате поляната. Мисля, че за всички ще бъде интересно да видят коне така отблизо. — Той не можеше да се сдържи да не погледне към Айла, чудейки се какво е направила на конете. Очевидно беше, че тя командва много могъщи духове.

— Трябва да попитам още нещо — каза Айла. — Вълчо е свикнал да спи близо до нас. Той ще бъде безкрайно нещастен на друго място. Ако присъствието му вътре накара вашата Лозадуна или Пещерата ви да се почувстват неудобно, ние ще устроим палатката си и ще спим навън.

Той говори отново с хората и след кратък разговор се върна обратно при гостите.

— Те искат да влезете вътре, но някои от майките се страхуват за децата си.

— Разбирам страха им. Обещавам, че Вълчо няма да нарани никого, но ако това не е достатъчно, аз ще остана отвън.

След още един кратък разговор Ладуни каза:

— Те казват, че вие трябва да влезете вътре.

Придружи ги, когато отидоха да разтоварват конете, и беше така развълнуван от срещата си с конете, както когато видя Вълчо. Той бе взел своя дял в лова на коне, но никога не беше докосвал някой, освен в случаите, когато бе успявал да се приближи достатъчно близо по време на преследването. Айла видя радостта му и реши по-късно да му предложи да поязди Уини.

Докато се връщаха обратно към пещерата, теглейки нещата си в пирогата, Ладуни попита Джондалар за брат му. Видя болката, изписана на лицето му, и преди той да му отговори, разбра, че се е случила някаква трагедия.

— Тонолан загина. Беше убит от пещерен лъв.

— Съжалявам да го чуя. Аз го харесвах.

— Всички го харесваха.

— Той беше така нетърпелив да последва Великата майка река из целия път чак до края й. Стигна ли дотам?

— Да, стигна до края на Донау, преди да умре, но по това време вече не го желаеше. Беше се влюбил в една жена и тя му стана другарка, но умря при раждането. Това го промени и обезкуражи. След това не искаше да живее.

Ладуни поклати глава.

— Какъв срам. Той беше толкова жизнен. Филония дълго мисли за него, след като заминахте. Надяваше се, че той ще се върне.

— Как е тя? — попита гостът, спомняйки си красивата млада дъщеря от огнището на Ладуни.

По-възрастният мъж се намръщи.

— Вече е омъжена и Дуна й се присмива. Има две деца. Малко след като заминахте, тя откри, че е ощастливена. Когато се разчу, че е бременна, мисля, че всеки лозадунайски мъж, който беше за женене, си намери причина да посети Пещерата ни.

— Мога да си представя. Доколкото си спомням, тя беше хубава млада жена. Тя направи Пътешествие, нали?

— Да, с един по-възрастен братовчед.

— И има две деца? — попита Джондалар.

Очите на Ладуни блеснаха от удоволствие.

— Дъщеря от първото ощастливяване, Тонолия — Филония беше сигурна, че тя е дете от духа на брат ти, а наскоро доби и син. Живее в Пещерата на съпруга си. Там имат повече място, а не е далече и ние редовно виждаме нея и децата. — В гласа му имаше задоволство и радост.

— Надявам се, че Тонолия е дете от духа на Тонолан. Ще бъде хубаво да мисля, че на света все още съществува късче от духа му.

„Може ли да се случи толкова бързо? — чудеше се Джондалар. — Той прекара само една нощ с нея. Беше ли духът му толкова могъщ? Или, ако Айла е права, би ли могъл Тонолан да е заченал дете във Филония със същината на мъжествеността си през нощта, когато останахме с тях?“ — Той си спомни жената, с която бе спал.

— Как е Ланалия?

— Добре е. Отиде да посети роднини в друга Пещера. Опитват се да я омъжат. Един мъж загубил другарката си и останал в огнището си сам с три деца. Ланалия няма деца, въпреки че винаги е искала. Ако го намери за подходящ, те ще се оженят и тя ще приеме децата. Това може да се окаже много щастливо уреждане на нещата и тя се вълнува много.

— Радвам се за нея и й пожелавам много щастие — каза Джондалар, скривайки разочарованието си. Той се бе надявал тя да е забременяла, след като бе споделила Удоволствието с него. „Каквото и да е, мъжкият дух или същината на мъжествеността, но Тонолан доказа силата си, а аз? Дали моите същина и дух са достатъчно могъщи?“

Влязоха в пещерата и Айла се огледа наоколо с интерес. Беше виждала много жилища на Другите — леки или преносими подслони, които се използваха през лятото, и устойчиви постоянни съоръжения, способни да издържат на суровите условия през зимата. Някои бяха построени от мамутски кости и покрити с пръст и глина, други — от дърво, напъхани под навес или върху плаваща платформа, но тя никога не беше виждала Пещера като тази, откакто беше напуснала Клана. Имаше широк вход, обърнат на югоизток, а вътре беше просторно и хубаво. „Брун щеше да я хареса“ — помисли си тя.

Когато разгледа вътрешността, остана изненадана. Беше очаквала да види няколко огнища на различни места, огнищата на всяко едно семейство. В пещерата имаше семейни огнища, но те бяха навътре и близо до входовете на съоръжения, направени от кожи, привързани към колове. Наподобяваха на палатки, но не бяха с конична форма и отворени на върхове, защото вътре в пещерата не се нуждаеха от защита срещу времето. Доколкото можеше да разбере, те се използваха като платна за скриване на вътрешното пространство от случаен поглед. Айла си припомни забраната на Клана да се поглежда в жилищното пространство на огнището на друг мъж, определено с гранични камъни. Беше въпрос на традиция и самоконтрол, но тя осъзна, че целта е една и съща — уединение.

Ладуни ги поведе към едно от преградените жилищни пространства.

— В неприятните ви преживявания не са били замесени банда от кавгаджии, нали? — осведоми се той.

— Не, имало ли е неприятности? — попита Джондалар. — Когато се срещнахме преди, ти говореше за някакъв млад мъж, който събрал няколко души. Те се подигравали на Кл…, плоскоглавците. — Той погледна Айла, но знаеше, че Ладуни никога няма да разбере какво представлява „Клан“. — Подмамвали мъжете и след това правели Удоволствието си с жените. Нещо като повишено настроение, водещо до неприятности за всички.

Когато чу „плоскоглавци“, Айла се заслуша по-внимателно, любопитна да узнае дали наоколо има много хора на Клана.

— Да, това са те. Чароли и бандата му — каза Ладуни.

— Може и да е започнало с повишено настроение, но след това прескочи границите му.

— Мислех, че тези млади мъже вече са се отказали от този вид държание.

— Това е Чароли. Предполагам, че поотделно не са лоши младежи, но той им влияе. Лозадуна казва, че иска да покаже колко е смел, защото е израснал без мъж при огнището си.

— Много жени сами са отглеждали момчетата си, които са ставали добри мъже — каза Джондалар. Те бяха така погълнати от разговора си, че бяха спрели в средата на пещерата. Около тях се събираха хора.

— Да, разбира се. Но съпругът на майка му изчезна, когато той беше още бебе, и тя никога не си взе друг. Вместо това насочи към него цялото си внимание, разглезвайки го далеч преди младите му години, когато трябваше да научи занаят и задълженията на възрастните. Сега е право на всички да го спрат.

— Какво се случи?

— Едно момиче от нашата Пещера поставяло примки близо до реката. То беше станало млада жена едва няколко месеца преди това и все още не беше преминало през Обреда на първото удоволствие. Очакваше церемонията на следващото събиране. Случи се така, че Чароли и бандата му го видели само и всички я обладали…

— Всички? Обладали? Насила? — ужаси се Джондалар.

— Едно момиче, все още не жена? Не мога да повярвам.

— Всички — отвърна Ладуни, едва сдържайки гнева си, — и ние няма да се примирим с това. Не зная дали са се наситили на жените на плоскоглавците или с какво друго биха се извинили, но това беше твърде много. Те й причиниха болка и кървене. Тя казва, че не иска да има нищо общо с мъжете, никога вече. Отказа да премине през обреда.

— Това е ужасно, но е трудно да бъде обвинена. Това не е начинът, по който една млада жена трябва да научи Дара на Дони — каза гостът.

— Майка й се страхува, че ако откаже да почете майката с церемонията, никога няма да има деца.

— Може и да е права, но какво би могло да се направи?

— Майка й иска Чароли мъртъв и иска да обявим кръвна вражда на Пещерата му — отговори Ладуни. — Отмъщението е нейно право, но кръвната вражда може да унищожи всички! Освен това не Пещерата на Чароли е причината за бедата. Въпросът е в бандата му — някои от тях дори не са от родната Пещера на Чароли. Изпратих вест на Томаси, ловния им вожд и му дадох една идея.

— Идея? Какъв е твоят план?

— Мисля, че е задължение на всички от Лозадунаите да спрат Чароли и бандата му. Надявам се, че Томаси ще се присъедини към мен в опита ми да убедя всички да поставят тези младежи под надзора на Пещерите. Даже предложих да дадем право на майката на Мадения да отмъсти, отколкото да допуснем кръвопролитие от кръвна вражда срещу тях. Но Томаси е роднина на майката на Чароли.

— Това ще бъде трудно решение — каза Джондалар. Той забеляза, че Айла ги слуша внимателно. — Знае ли някой къде се крие бандата на Чароли? Те не могат да бъдат при някой от вашите хора. Не мога да повярвам, че някоя от Пещерите на Лозадунаите ще подслони такива брутални престъпници.

— На юг оттук има една безплодна област с подземни реки и много пещери. Носи се слух, че те се крият в една от пещерите в края на този район.

— Ще е трудно да се намерят, ако пещерите са твърде много.

— Но те не могат да стоят там непрекъснато. Трябва да търсят храна и тогава могат да бъдат открити и проследени. Един добър следотърсач може да проследи тях по-добре отколкото някое животно, но ще трябва всички Пещери да ни помогнат. В този случай няма да ни трябва много време, за да ги открием.

— Какво ще направите с тях, когато ги намерите? — този път въпросът беше зададен от Айла.

— Мисля, че след като тези млади престъпници бъдат разделени, няма да мине много време преди връзките им един с друг да бъдат прекъснати. Всяка Пещера може да се оправя с един или двама от своите по техния си начин. Съмнявам се, че повечето от тях действително искат да живеят откъснати от Лозандунаите и да не бъдат част от някоя Пещера. Някой ден ще поискат съпруги и няма да са много жените, които ще изберат живота, воден от тях.

— Мисля, че си прав — каза Джондалар.

— Съжалявам за тази млада жена — обади се Айла. — Какво беше името й? Мадения?

— Аз също — добави младият мъж. — Бих искал да останем и да помогнем, но ако не пресечем глетчера скоро, може да ни се наложи да стоим тук до следващата зима.

— Вече може и да е много късно да се прекоси тази зима — каза Ладуни.

— Много късно? — учуди се Джондалар. — Но сега е студено, зима е. Всичко е дълбоко замръзнало. Би трябвало всички пукнатини да са запълнени със сняг.

— Да, сега е зима, но в края на сезона нищо не е сигурно. Все още бихте могли да го направите, но ако фьонът пристигне рано, то снегът ще се стопи бързо. Глетчерите могат да бъдат коварни по време на първото пролетно топене на снега и при тези обстоятелства не мисля, че е безопасно да се пресича страната на плоскоглавците на север. Те не са много приятелски настроени в последно време. Бандата на Чароли предизвика враждебното им отношение. Даже и животните притежават някакво чувство за защита на женските и се бият, за да запазят собствеността си.

— Те не са животни — защити ги жената. — Те са хора, само че различен вид хора.

Ладуни замълча, защото не искаше да противоречи на посетител и гост. С близостта си до животните тя можеше да мисли за всички тях като за хора. „Щом като я пази вълк и тя се отнася към него като към човешко същество, чудно ли е, че смята и плоскоглавците за хора? — помисли си той. — Зная, че са умни, но не са хора.“

Докато разговаряха, около тях се бяха събрали няколко човека. Един от тях, дребен, слаб, доста набръчкан мъж на средна възраст, заговори със стеснителна усмивка:

— Не мислиш ли, че трябва да им позволиш да се настанят, Ладуни?

— Започвам да се питам дали ще ги държиш цял ден тук, за да си приказвате — добави жената, стояща до него. Тя беше пълничка жена, малко по-висока от мъжа.

— Съжалявам, прави сте, разбира се. Позволете ми да ви представя — каза Ладуни. Погледна първо Айла и след това се обърна към мъжа: — Лозадуна, Този, който служи на Майката за Пещерата на горещия кладенец на Лозадунаите, това е Айла от Лъвския бивак на Мамутоите, избрана от Лъва, пазена от Великата мечка и дъщеря на Мамутското огнище.

— Мамутското огнище! Тогава ти също си Тази, която служи на Майката — каза мъжът с усмивка, преди още да я е поздравил.

— Не, аз съм Дъщеря на Мамутското огнище. Мамут ме обучаваше, но никога не съм била посвещавана — обясни тя.

— Но си родена за това! Ти също трябва да си избраница на Майката заедно с всички останали — каза мъжът видимо доволен.

— Лозадуна, ти все още не си я поздравил — смъмри го пълната жена.

Мъжът се обърка за момент.

— О, вярно. Вечно тези формалности. В името на Дуна, Великата майка земя, аз те поздравявам, Айла от Мамутоите, избрана от Лъвския бивак и дъщеря на Мамутското огнище.

Жената въздъхна и поклати глава.

— Обърка я, но ако беше някоя малко позната церемония или легенда за Майката, нямаше да забрави и най-дребната подробност — каза тя.

Айла не се сдържа и се засмя. Тя никога не беше срещала Този, който служи на Майката, който да изглежда по-неподходящ да изпълнява тази длъжност. Всеки един от тези, които беше срещала преди, беше спокойна, лесно различима личност с могъщо присъствие и напълно противоположни на този разсеян, неуверен мъж, небрежен към външността си, с приятно, почти свенливо поведение. Но, изглежда, жената знаеше къде се крие силата му, а и Ладуни не показа липса на уважение. Лозадуна очевидно беше повече от това, което изглеждаше.

— Всичко е наред — каза Айла на жената. — Той съвсем не сгреши.

„В края на краищата наистина съм избрана от Лъвския бивак, приета, а не принадлежаща им“ — помисли тя и се обърна към мъжа, който беше хванал двете й ръце и продължаваше да ги държи:

— Поздравявам Този, който служи на Великата майка на всички и ти благодаря за сърдечното посрещане, Лозадуна.

Той се усмихна при споменаването от Айла на едно от другите имена на Дуна, когато Ладуни заговори:

— Соландия от Лозадунаите, принадлежаща на Пещерата на планинската река, съпруга на Лозадуна, това е Айла от Лъвския бивак на Мамутоите, избрана от Лъва, пазена от Великата мечка и дъщеря на Мамутското огнище.

— Поздравявам те, Айла от Мамутоите, и те каня в нашите жилища — отвърна жената. Всички тези пълни титли бяха казвани вече достатъчно пъти. Тя не смяташе, че трябва отново да ги повтаря.

— Благодаря ти, Соландия.

Ладуни погледна Джондалар.

— Лозадуна, Този, който служи на Майката за Пещерата на горещия кладенец на Лозадунаите, това е Джондалар, главният каменар на кремък от Деветата пещера на Зеландониите, син на Мартона, бивш вожд на Деветата пещера, брат на Джохаран, вожд на Деветата пещера, принадлежащ към Огнището на Даланар, вожд и родоначалник на Ланзадониите.

Айла никога преди не беше чувала всички титли и роднински връзки на Джондалар и остана изненадана. Въпреки че не разбираше напълно значението им, те звучаха внушително. След като и Джондалар беше официално представен, ги заведоха до обширното жилищно и церемониално пространство, определено на Лозадуна.

Вълчо, който бе седял тихо до крака на Айла, излая кратко, когато стигнаха до входа на жилищното помещение. Беше видял вътре дете, но реакцията му изплаши Соландия. Тя се втурна, сграбчи детето и го вдигна от пода.

— Имам четири деца и не съм сигурна дали този вълк трябва да бъде тук — каза тя и от страх заговори по-високо. — Мичери дори не може да ходи. Как мога да съм сигурна, че той няма да се нахвърли на малкото ми момченце?

— Вълчо няма да нарани малкия — каза гостенката. — Той израсна сред деца и ги обича. По-нежен е с тях, отколкото с възрастните. Не се нахвърляше на бебето, а само беше много щастлив, че го вижда.

Айла беше направила знак на Вълчо да легне, но той не можеше да скрие нетърпението си да се запознае с децата. Соландия наблюдаваше предпазливо хищника. Тя не можеше да разбере дали той проявява нетърпение от щастие или от глад, но също изпитваше любопитство към гостите. Една от най-добрите страни да бъдеш съпруга на Лозадуна се криеше в предимството да бъдеш първата, която говори с редките посетители, и тя винаги можеше да прекарва повече време с тях, защото те бяха настанявани обикновено в церемониалното огнище.

— Е, аз наистина казах, че той може да остане — потвърди тя.

Айла въведе Вълчо, вкара го в един ъгъл и му направи знак да остане. Тя постоя малко при него, знаейки, че ще му бъде трудно, но дори и самото присъствие на деца, които да може да наблюдава, го успокои за момента.

Поведението му успокои Соландия и след като поднесе на гостите си горещ чай, тя им представи децата си и се върна към приготовляването на месото, което беше започнала. Жената забрави за животното, но децата бяха омаяни от него. Айла ги огледа дискретно. Най-голямото от четирите деца, Лагори, беше момче на около десет години според предположението й. Имаше и момиче, вероятно на около седем години, Дозалия, и още едно на приблизително четири години, Неладия. Бебето все още не можеше да ходи, но непрекъснато пълзеше — беше много подвижно.

По-големите деца проявяваха предпазливост към Вълчо и по-голямото момиче взе бебето в ръце, докато наблюдаваха животното, но след като нищо не се случи, го пусна на земята. Докато Джондалар приказваше с Лозадуна, Айла започна да разопакова багажа им. За гостите имаше резервни легла и тя се надяваше, че ще има време да почисти спалните кожи, докато са там.

Внезапно се разнесе бебешки смях. Тя затаи дъх и погледна към ъгъла, където беше оставила Вълчо. В останалата част на жилищното пространство се възцари абсолютна тишина. Всички зяпнаха в почуда и ужас към бебето, което беше допълзяло до ъгъла, седнало до огромния вълк и го дърпаше за козината. Айла погледна към Соландия и я видя, че се е втренчила в безценното си момченце, което продължаваше да дърпа вълка, а той само въртеше опашка и изглеждаше доволен.

Накрая Айла отиде до тях, вдигна детето и го занесе при майка му.

— Ти си права — каза Соландия с изненада. — Този вълк обича деца. Ако не го бях видяла със собствените си очи, никога нямаше да го повярвам.

Не след дълго и другите деца на Соландия се приближиха до вълка, който обичаше да си играе. След малък проблем, създаден от най-възрастното момче, което дразнеше Вълчо, а той отвърна като хвана ръката му в зъбите си и издаде кратко ръмжене, Айла им обясни, че трябва да се отнасят към него с внимание. Реакцията на вълка изплаши момчето достатъчно, за да го накара да послуша. Когато излязоха навън, всички деца от общността се загледаха като омагьосани във вълка и четирите деца на Соландия.

Айла отиде да провери конете, преди да се е стъмнило. Когато излезе от пещерата, чу Уини да я поздравява с цвилене и почувства, че приятелката й е разтревожена. Изцвили в отговор, няколко глави се завъртяха към нея и я зяпнаха изненадано, а Рейсър откликна с по-дълбоко цвилене. Тя пресече поляната, затрупана със сняг близо до пещерата, за да обърне малко внимание на конете и да се увери, че и двата са добре. Уини я наблюдаваше с вдигната опашка да се приближава. Когато жената наближи, тя наведе глава, след това я вдигна високо и описа кръг с нея. Рейсър, също толкова щастлив да я види, се изправи на задните си крака.

За тях беше ново пак да се намират около толкова много хора и познатата жена внасяше успокоение. Рейсър изви гърба си в дъга, изпъна уши напред, когато Джондалар се появи на входа на пещерата, и посрещна мъжа в средата на поляната. Айла прегърна, потупа и поговори на кобилата и реши на следващия ден да среши Уини, защото това щеше да намали напрежението и в двете.

Водени от четирите деца на Соландия, всички деца се бяха събрали накуп и се приближаваха към тях и конете. Гостите разрешиха на децата да докоснат или да потупат единия или другия кон, а Айла помогна на няколко от тях да пояздят Уини, което беше наблюдавано с малко завист от много от възрастните. Жената имаше намерение да позволи на всяко дете, което пожелае да поязди, но почувства, че е още рано за това. Конете се нуждаеха от почивка и тя не искаше да ги пресилва.

С лопати от еленови рога тя и Джондалар започнаха да разчистват дебелия сняг от пасбището близо до пещерата. Няколко души се включиха и ускориха работата им, но разчистването на снега напомни на Джондалар за един проблем, който се опитваше да разреши от известно време. Как щяха да намират храна, паша и достатъчно вода за пиене за тях двамата, вълка и конете, докато пресичат глетчерния лед?

По-късно вечерта всички се събраха в обширното церемониално място, за да изслушат разказа на гостите за пътешествията и приключенията им. Лозандунаите проявяваха особен интерес към животните. Соландия вече беше започнала да разчита на Вълчо, който забавляваше децата й, и дори възрастните се развличаха, като наблюдаваха вълкът да си играе с тях. Беше трудно да се повярва. Айла не навлезе в подробности относно Клана или смъртното проклятие, което я беше принудило да го напусне, въпреки че направи намек за промените, които бяха произтекли от това.

Лозандунаите мислеха, че Кланът е група хора, които живеят далеч на изток, и въпреки че тя се опита да им обясни, че процесът на привикване на животните към хората не е нищо свръхестествено, никой не й повярва напълно. Мисълта, че всеки един би могъл да опитоми див кон или вълк, беше трудна за възприемане. Повечето хора приеха, че времето, прекарано в самота в една долина, е било само период на изпитание и въздържание, през който са преминали много от тези, които са се почувствали призовани да служат на Майката, и начинът, по който тя привличаше животните, потвърждаваше, че е подходяща за Призоваване. И ако все още тя не беше Тази, която служи, то бе въпрос само до време.

Лозандунаите се натъжиха, когато научиха за неприятностите, които гостите им бяха имали с Атароа и Сармунаите.

— Нищо чудно, че през последните години имахме толкова малко посетители от изток. И вие казвате, че един от мъжете, които държат там, е Лозандунаи? — попита Ладуни.

— Да. Не зная как се е казвал тук, но там го наричат Ардемун — отвърна Джондалар. — Той се наранил и останал сакат. Не можеше да ходи много добре и с положителност не би могъл да избяга, така че водачката му разрешаваше да се движи свободно из Бивака. Той беше този, който освободи мъжете.

— Спомням си за един млад мъж, който тръгна на Пътешествие — обади се една по-възрастна жена. — Някога знаех името му, но не мога да си спомня…, чакай да помисля…, той имаше прякор…, Ардемун… Арди…, не, Марди. Той имаше навик да нарича себе си Марди.

— Искаш да кажеш Менарди? — попита един мъж. — Помня го от Летните срещи. Наричаха го Марди, но той не отиде на Пътешествие. Ето какво се е случило с него. Той има брат, който ще остане доволен да научи, че е жив.

— Хубаво е да се знае, че отново е безопасно да се пътува по този път. Имали сте късмет, че не сте ги срещнали, когато сте отивали на изток — каза Ладуни.

— Тонолан бързаше да стигне колкото се може по-далеч по Великата майка река. Не искаше да спира. И останахме от тази страна на реката. Имахме късмет.

Когато събранието свърши, Айла с удоволствие отиде да си легне в топлото, сухо място, където не духаше вятър, и заспа бързо.

Айла се усмихна на Соландия, която седеше до огнището и бавеше Мичери. Беше се събудила рано и реши да направи сутрешния чай за себе си и Джондалар. Потърси купчинката от дърва или изсушена тор, независимо какво гориво използваха, което обикновено се държеше наблизо, но всичко, което видя, беше малка камара от кафяви камъни.

— Искам да направя малко чай — каза тя. — Какво горите? Ако ми кажеш къде е, ще отида да донеса.

— Не е необходимо. Тук има много — отговори жената.

Тя се огледа наоколо, но като не можа да открие материала за горене, се запита дали е дочула правилно.

Соландия видя озадачения й поглед и се засмя. Протегна се и взе един от кафявите камъни.

— Ние използваме тези горящи камъни.

Айла взе камъка от ръката й и го огледа отблизо. Видя ясно различимо дървено зрънце, но все пак каменно, а не дърво. Никога преди не беше виждала нещо подобно — беше лигнит, кафяви въглища, материал между торф и асфалтоподобни каменни въглища. Джондалар се бе събудил и се приближи зад гърба й. Тя му се усмихна и му подаде камъка.

— Соландия казва, че това е, което горят в огнището — каза тя, забелязвайки мръсното петно, останало на ръката й.

Сега беше ред на Джондалар да го изследва и да се озадачи.

— Наистина прилича на нещо като дърво, но е камък. Все пак не е твърд като кремък. Би трябвало да се чупи лесно.

— Да — каза Соландия. — Горящите камъни се трошат лесно.

— От къде произхожда? — попита той.

— На юг, към планините има цели полета от тях. Все пак използваме и малко дърва, за да запалим огъня, но тези камъни излъчват повече топлина и горят по-дълго — обясни жената.

Пътешествениците се спогледаха.

— Ще взема един — каза Джондалар.

Когато се върна, Лозадуна и най-голямото момче Лагори се бяха събудили.

— Вие имате горящи камъни, ние имаме кремък, камък, който запалва огън.

— Айла ли го откри? — попита мъжът и в тона му имаше повече заключение, отколкото въпрос.

— Как разбра? — учуди се Джондалар.

— Вероятно, защото той намери камъните, които горят — отвърна Соландия.

— Твърде много приличаха на дърво и аз си помислих, че трябва да опитам да ги запаля. Получи се — каза Лозадуна.

Джондалар кимна с глава.

— Айла, защо не им покажеш? — помоли я той, подавайки й железния пирит и кремъка с огнивото.

Тя оправи кремъка и повъртя металния жълт камък в ръката си, докато вдлъбнатината в него, образувала се от постоянната употреба в железния пирит, не се обърна в правилната посока. Тогава взе парчето кремък. Движенията й бяха така сръчни, че почти никога не се налагаше да удари два пъти, за да получи искра. Тя беше подхваната от праханта и след няколко подухвания се появи малък пламък. Зрителите, които дотогава бяха сдържали дъха си, въздъхнаха.

— Това е удивително — каза Лозадуна.

— Не по-удивително от камъните ви, които горят. — Имаме няколко в повече. Бих искала да ти дам един за Пещерата ви. Може би ще направиш демонстрация по време на Церемонията.

— Да. Това ще бъде идеалното време и аз ще бъда щастлив да приема подаръка ти за Пещерата — поблагодари мъжът. — Но ние трябва да ти дадем нещо в замяна.

— Ладуни вече обеща да ни даде всичко, от което имаме нужда, за да прекосим глетчера и да продължим Пътешествието си. Той ми дължи „задължение за в бъдеще“, въпреки че това би направил винаги. Вълци нахлули в скривалището ни и унищожили храната за из път — обясни Джондалар.

— Вие имате намерение да пресечете глетчера с конете?

— Да, разбира се — потвърди Айла.

— Как ще намирате храна за тях? А и два коня се нуждаят от много повече вода, отколкото двама човека; какво ще правите за вода, когато всичко е дълбоко замръзнало? — попита Този, който служи.

Айла погледна към Джондалар.

— Мислил съм за това — отвърна той. — Може би ще можем да вземем малко сено в пирогата.

— И може би горящи камъни? Ако успеете да намерите място върху леда, където да запалите огън. Няма защо да се безпокоите, че ще се намокрят, а и ще намалят багажа ви.

Гостът се замисли и след това на лицето му грейна широка и щастлива усмивка.

— Това ще реши въпроса. Можем да ги сложим в пирогата — тя ще може да се плъзга по леда дори и с тежък товар — и да добавим няколко камъка, които да използваме като основа за огнище. Това ме безпокоеше от дълго време и аз не мога да намеря думи, за да ти благодаря достатъчно, Лозадуна.

Когато случайно дочу да говорят за нея, Айла откри, че те считат странния й изговор за мамутойски акцент, въпреки че Соландия го смяташе за незначителен дефект на говора. Независимо от усилията й тя не беше успяла да превъзмогне затрудненията, които срещаше с някои звуци, но беше доволна, че никой друг не го беше много грижа за това.

През следващите няколко дни Айла се запозна по-добре с групата Лозадунаи, които живееха близо до горещия кладенец. Групата се наричаше „Пещера“, независимо дали живееше в някоя или не. Тя особено много се радваше на хората, чието жилище споделяха — Соландия, Лозадуна и децата, и разбра колко много й бе липсвала компанията на приятелски настроени хора, които се държат по нормален начин. Жената говореше сравнително добре езика на народа на Джондалар, примесен с някои лозандунайски думи, но двете с Айла се разбираха без затруднение.

Съпругата на Този, който служи, й стана по-близка, когато разбра, че имат общ интерес. Въпреки че Лозадуна беше този, който би трябвало да изучи растенията, билките и лекарствата, в действителност Соландия беше натрупала тези знания. Айла си припомни за Иза и Креб при това разпределение, според което Соландия лекуваше болните на Пещерата с билкови медикаменти и беше оставила прогонването на духове и други непознати, вредни заболявания с непознат произход на съпруга си. Любопитството на Айла беше възбудено и от интереса на Лозадуна към миналото, легендите, митовете и света на духовете — интелектуални познания, които й бяха забранявани, докато живееше с Клана — и тя започна да оценява богатството от знания, което той притежаваше.

Веднага след като откри искрения й интерес към Великата майка земя и нематериалния свят на духовете, острата проницателност и учудващата способност да запаметява, той с нетърпение се зае да й предава знанията си. Дори без да ги разбира напълно, Айла скоро започна да рецитира дългите стихове на легенди и истории, пълното съдържание и ред на ритуали и церемонии. Той говореше езика на Зеландониите свободно, макар и със силен лозадунайски привкус в изразите и фразите, което така сближаваше двата езика, че по-голямата част от ритъма и метриката на стиховете се запазваше, въпреки че някои от римите се губеха. За тях двамата малките разлики бяха дори по-чаровни, както и многото сходства в тълкуванията и добитата от Мамутоите мъдрост. Лозадуна искаше да научи измененията и различията и Айла се видя не само в ролята си на проповедник, както с Мамут, но и на учител по поведение, обяснявайки източните начини или поне тези, които познаваше.

Джондалар също се радваше на хората от Пещерата и започна да разбира колко много са му липсвали хората. Прекарваше дълги часове с Ладуни и няколко от ловците, но Соландия беше изненадана от интереса, който проявяваше към децата й. Той наистина обичаше деца, но не толкова рожбите й го интересуваха, колкото заниманията й с тях. Когато кърмеше бебето, в него се надигаше желание Айла да има дете, бебе от неговия дух, както се надяваше, или поне син или дъщеря от огнището му.

Най-малкият син на Соландия събуждаше същите чувства у Айла, но тя продължаваше всяка сутрин да пие противозачатъчния си чай. Описанието на глетчера, който все още им предстоеше да прекосят, я плашеше, така че тя даже не можеше и да си помисли да има бебе от Джондалар.

Въпреки че беше благодарен, че не се случи докато пътуваха, той изпитваше противоречиви чувства. Започваше да се безпокои относно неуспеха на Великата майка земя да ощастливи Айла с бременност, чувствайки, че вината се крие донякъде у него. Един следобед сподели опасенията си с Лозадуна.

— Майката ще реши кога е настъпило подходящото време — каза мъжът. — Вероятно тя разбира колко е трудно пътешествието ви. Все пак това време може да бъде времето на церемонията в нейна чест. Тогава можеш да я помолиш да дари Айла с бебе.

— Може би си прав — съгласи се младият мъж. — Нищо — засмя се примирено. — Някой ми беше казал, че съм любимец на Майката и че Тя никога няма да ми откаже, каквото и да й поискам, но все пак Тонолан умря. — Челото му се намръщи.

— Ти наистина ли я помоли да не му позволява да умира?

— Ами, не. Случи се много бързо — призна Джондалар.

— Лъвът нападна и мен.

— Помисли някой път за това. Опитай се да си спомниш дали някой път направо си я помолил за нещо и Тя е изпълнила молбата ти или е отказала. Все пак аз ще говоря с Ладуни и със Съвета за церемония в чест на Майката — каза Лозадуна. — Искам да направя нещо, за да помогна на Мадения, и една Церемония в Почит може би е точно това, което трябва да се направи. Тя няма да стане от леглото. Даже няма да чуе разказите ви, въпреки че обича разкази за пътешествия.

— Какво ужасно изпитание ще бъде това за нея — каза гостът, потръпвайки от мисълта.

— Да. Надявах се, че тя ще се е възстановила досега. Питам се дали един пречистващ ритуал при Горещия кладенец няма да й помогне — каза той, но беше ясно, че не очаква отговор от Джондалар. Съзнанието му вече беше потънало в мисли, когато започна да обсъжда ритуала. Внезапно вдигна поглед нагоре: — Знаеш ли къде е Айла? Мисля да я поканя да се присъедини към нас. Може да бъде от помощ.

— Лозадуна го обясни и аз силно се интересувам от този ритуал — каза Айла, — но не съм много уверена относно Церемонията за честване на Майката.

— Тя е много важна — намръщи се Джондалар. — Повечето хора я очакват с нетърпение.

Тя не се радваше много и той се усъмни дали ще се получи нещо.

— Може би ако знаех повече за нея, също щях да я очаквам. Има още много да уча и Лозадуна има желание да ми помогне. Бих искала да останем още малко.

— Трябва да тръгваме скоро. Ако изчакаме по-дълго, ще настъпи пролетта. Ще останем до Церемонията за честване на Майката и след това ще трябва да вървим — каза той.

— Почти ми се ще да останем до следващата зима. Така съм изморена от пътуването — оплака се тя. Тя не изрази на глас следваща си мисъл, която я тревожеше. „Тези хора имат желание да ме приемат, но не съм сигурна дали и твоят народ ще го направи.“

— Аз също съм уморен от пътуването, но веднага след като прекосим глетчера, ще бъдем близо до целта. Ще спрем да посетим Даланар и да го известим, че съм се върнал, а след това ще бъде лесно.

Айла кимна, но продължаваше да чувства, че все още им предстои дълъг път и е по-лесно да се каже, отколкото да се направи.

36

Ще искаш ли да направя нещо? — попита Айла.

— Все още не зная — отговори Лозадуна. — Чувствам, че една жена при тези обстоятелства трябва да бъде с нас. Мадения знае, че аз съм Този, който служи на Майката, но аз съм мъж, а тя сега се бои от мъжете. Мисля, че ще бъде много полезно, ако тя поговори с някого и понякога е по-лесно да се говори на някой съчувстващ непознат. Хората се страхуват, че някой, когото познават, винаги ще съхрани дълбоката тайна, която са му поверили, и всеки път, когато видят отново този човек, той може да им напомни за болката и гнева.

— Има ли нещо, което не трябва да казвам или правя?

— Ти имаш природен усет и ще го разбереш сама. Притежаваш също и рядка естествена дарба към езиците. Аз съм искрено изненадан колко бързо се научи да говориш лозадунайски, а също така и щастлив заради Мадения — каза той.

Айла се смути при тези хвалебствия и отвърна погледа си встрани. За нея съвсем не беше толкова удивително.

— Езикът ви е съвсем сходен със зеландонийския.

Той видя смущението й и не продължи. Двамата вдигнаха погледи, когато влезе Соландия.

— Всичко е готово — каза тя. — Ще взема децата и ще подготвя мястото за вас, когато свършите. Айла, ще имаш ли нещо против, ако взема Вълчо? Бебето се привърза към него, а и той се занимава добре с всички деца — засмя се тихо жената. — Кой би помислил, че някога ще моля за вълк да се грижи за рожбите ми?

— Мисля, че ще бъде по-добре, ако той отиде с теб — отговори Айла. — Мадения не познава Вълчо.

— В такъв случай да отидем и я вземем — каза Лозадуна.

Докато вървяха към жилището на Мадения и майка й, Айла забеляза, че е по-висока от мъжа, и тя си припомни първото впечатление от него за дребен и боязлив човек. Забеляза с изненада колко много са се променили възприятията й. Въпреки че беше нисък на ръст и сдържан в поведението си, несъмненият интелект му придаваше внушителност, а спокойното достойнство прикриваше дълбока чувствителност.

Лозадуна драсна по коравата, сурова дивечова кожа, опъната между четириъгълник от тънки пръти. Входната врата се отвори и те бяха посрещнати от възрастна жена. Тя се намръщи, когато видя Айла, видимо недоволна от присъствието на непознат.

Жената заговори с глас, изпълнен с горчивина и гняв:

— Открихте ли го вече? Този, който открадна внуците ми още преди да са имали възможността да се родят?

— Намирането на Чароли няма да върне внуците ти, Вердения, и не за него мисля сега, а за Мадения. Как е тя? — попита Лозадуна.

— Не иска да стане от леглото и едва хапва по нещо. Даже не иска да говори с мен. Тя е толкова хубаво дете и беше започнала да се превръща в красива жена. Нямаше да бъде трудно да си намери съпруг, ако Чароли и хората му не я бяха погубили.

— Защо мислиш, че е погубена? — попита Айла.

Възрастната жена я изгледа презрително.

— Тази жена нищо ли не знае? — обърна се тя към Лозадуна, а после каза на чужденката: — Мадения дори не беше преминала през Първите си Обреди. Сега тя е омърсена и погубена. Майката никога няма да я благослови.

— Не бъди толкова сигурна за това. Майката не е чак толкова неопрощаваща — каза мъжът. — Тя знае пътищата на Нейните деца и е предвидила средства, други начини, по които да им помогне. Мадения може да бъде пречистена и обновена, така че все пак да премине през Обредите на Първите Удоволствия.

— Това няма с нищо да помогне. Тя отказва да има каквото и да било с мъже, дори и за Първите си Обреди. Всичките ми синове отидоха да живеят при съпругите си; всички казаха, че в пещерата ни няма достатъчно място за толкова много нови семейства. Мадения е последното ми дете, единствената ми дъщеря. Откакто почина мъжът ми, все очаквах тя да доведе тук съпруг, да има мъж наоколо, който да помага при отглеждането на децата, които тя ще роди, моите внуци. Сега тук няма да има внуци. И всичко това заради… този мъж — просъска тя, — а никой не прави нищо.

— Знаеш, че Ладуни очаква вест от Томаси — каза Лозадуна.

— Томаси! Какво може да направи той? Неговата пещера създаде този… този мъж.

— Трябва да им дадеш шанс. Но ние не трябва да очакваме от тях да помогнат на Мадения. След като тя бъде пречистена и обновена, може да промени мнението си относно Първите си Обреди. Най-малкото трябва да опитаме.

— Можете да опитате, но тя няма да стане — каза жената.

— Може би ще успеем да я окуражим. Къде е тя? — попита Лозадуна.

— Ей там. Зад завесата — посочи Вердения към закритото място близо до каменната стена.

Мъжът се приближи и отдръпна завесата на затъмнената ниша. Момичето в леглото вдигна ръка, за да се запази от светлината.

— Мадения, стани — нареди той. Гласът му беше твърд, но нежен. Момичето отвърна лицето си встрани. — Помогни ми, Айла.

Двамата й помогнаха да стъпи на краката си. Мадения не се възпротиви, но и не помогна. Придържайки я от двете страни, те я изведоха от нишата, а след това и от пещерата. Момичето не даде вид да усеща студа от покритата със сняг земя, въпреки че беше босо. Насочиха се към голяма конусовидна палатка, която Айла не беше забелязала преди. Беше закътана зад едната страна на пещерата, скрита от скали и храсти, и от една дупка в горната й част се виеше дим. Въздухът беше проникнат от силна миризма на сяра.

Влязоха и Лозадуна дръпна коженото покривало върху входа и го завърза плътно. Намираха се в малко преддверие, отделено от останалата част на вътрешността с тежки завеси от мамутска кожа, както определи Айла. Въпреки че навън температурата беше много ниска, вътре беше топло. Двустенната палатка беше построена върху горещ извор, който осигуряваше топлината, но стените бяха сравнително сухи, независимо от изпаренията. Въпреки че част от влагата се събираше по стените, образуваше капки и се стичаше надолу по наклонените повърхности до пода, по-голямата част от кондензираната вода се събираше отвътре на външната стена, където студът отвън се срещаше с топлината от вътре. Изолиращият пласт въздух между двете стени беше топъл и поддържаше вътрешната облицовка почти суха.

Лозадуна им нареди да се съблекат и когато Мадения не се помръдна, каза на Айла да го направи вместо нея. Младата жена се вкопчи в дрехите си, а широко отворените й очи се бяха втренчили в Този, който служи на Майката.

— Опитай се да свалиш дрехите й и ако не ти позволи, вкарай я вътре с тях — каза Лозадуна и се измъкна зад тежката завеса, позволявайки на струйка пара да се измъкне навън. Когато мъжът излезе, Айла успя да свали дрехите на момичето, съблече се бързо и въведе Мадения в стаята зад завесата.

Облаци пара скриваха в топла мъгла пространството вътре, размазваха очертанията и замаскирваха подробностите, но до изпускащия пара естествен горещ извор Айла успя да различи малък басейн, облицован с камъни. Изворът и басейнчето бяха свързани с дупка, запушена с издялана от дърво тапа. От другата страна на басейнчето имаше издълбан дънер за довеждане на студена вода от един близък поток. Дънерът беше повдигнат и наклонен обрат, но, за да не позволява на водата да тече в басейнчето. Когато издигащата се на талази пара се разчисти за момент, Айла видя, че вътрешните стени на палатката бяха нарисувани с животни, много от които бременни и почти изличени от кондензиралата се вода, със загадъчни триъгълници, кръгови, трапецовидни и други подобни форми.

Около басейнчето, без да стигат съвсем до стените на палатката, бяха наредени дебели подложки, натъпкани с вълна от муфлони. Те бяха поставени направо върху покритието на пода, което беше удивително меко и топло под босите им крака. Подложките бяха белязани с фигури и линии, водещи към по-плитката лява страна на басейнчето. Под водата можеха да се видят каменни пейки, издълбани в стената на по-дълбоката дясна страна. Близо до задната част бяха издигнали платформа от пръст, която поддържаше три блещукащи каменни лампи — купи във формата на чинийки, напълнени с разтопена мазнина, с фитили от нещо ароматично, плуващи в средата. Лампите бяха наредени около малка статуйка на щедро надарена жена. Айла различи в нея фигурата на Великата майка земя.

Пред пръстения олтар, в средата на почти идеален кръг от обли камъни, сравнително еднакви по форма и размер, се намираше внимателно положено, огнище. Лозадуна изникна от парата и вдигна малка пръчица, оставена до една от лампите. В единия й край имаше топчица от тъмна материя, която той поднесе към пламъка. Тя се запали бързо и по миризмата Айла позна, че е била потопена в смола. Той понесе малката факла, пазейки пламъка в шепа, към подготвеното огнище и запали огън. Разнесе се силно ароматично и приятно благоухание, което премахна миризмата на сяра.

— Последвайте ме — каза той. След това постави левия си крак върху една от вълнените подложки между две успоредни линии и тръгна по прецизно очертаната около басейнчето пътека. Мадения се потътри след него, без да знае или да се интересува къде поставя краката си, но Айла го следеше и стъпваше в дирите му. Направиха пълен кръг около басейнчето и горещия извор, прекрачвайки входния отвор за студена вода и дълбоката вада за източване. В началото на втората обиколка Лозадуна започна да напява, обръщайки се към Майката с нейните имена и титли.

— О, Дуна, Велика майко земя, Велика и благодатна повелителко на семейството, Велика майко на всички, Единствена, Неповторима майко, Тази, която ощастливяваш всички жени, Най-състрадателна майко, чуй молбата ни.

Мъжът повтаряше молитвата си отново и отново, докато обикаляха за втори път водата. Когато стъпи с левия си крак върху подложката, от която бяха тръгнали, беше стигнал до „Най-състрадателна майко, чуй молбата ни“, но вместо да повтори, продължи с „О, Дуна, Велика майко земя, едно от твоите чеда беше наранено. Едно от твоите чеда беше насилено. Едно от твоите чеда трябва да бъде пречистено, за да получи благодатта ти. Велика и благодатна повелителко на семейството, едно от твоите чеда се нуждае от помощта ти. Тя трябва да бъде изцелена. Тя трябва да бъде възстановена. Обнови я, Велика майко на всички и й помогни да опознае насладата от твоите Дарове. Помогни й, Единствена, да опознае твоите ритуали на Първите удоволствия. Помогни й, Неповторима майко, да получи твоята благодат. Най-състрадателна майко, помогни на Мадения, дъщеря на Вердения, рожба на лозандунаите, деца на Земята, които живеят близо до високите планини.“

Айла беше развълнувана и очарована от думите и церемонията и й се стори, че е забелязала признаци на интерес у Мадения, което я зарадва. Завършиха третия кръг и Лозадуна ги поведе с внимателно премерени стъпки към пръстения олтар, където трите лампи горяха около малката фигурка на Майката. До друга лампа беше поставен приличащ на нож предмет, издялан от кост. Беше доста широк, с двойно острие и заоблен връх. Той вдигна предмета и се упъти към огнището.

Седнаха около огъня с лица към басейнчето и близо един до друг. Мадения беше в средата. Мъжът взе от близката купчинка кафяви горящи камъни и ги добави към огъня. След това Лозадуна взе една паница от алкова отстрани на издигнатата пръстена платформа. Паницата беше направена от камък, който вероятно в началото бе имал естествена форма на купа, но е бил издълбан с твърд каменен чук. Дъното й беше потъмняло. Той напълни паницата от мехчето за вода в нишата, добави изсушена трева от една малка кошничка и я постави върху горещите въглени.

След това с костения нож направи знак в едно равно място от ситна суха пръст, заобиколена с вълнени подложки. Внезапно Айла разбра за какво служи костта. Мамутоите използваха подобно приспособление, за да правят белези в праха, да записват резултатите и сметките при игра на комар, да съставят ловни стратегии и като нож за разказване на случки, рисувайки с него картини. Докато Лозадуна продължаваше да рисува знаци, Айла разбра, че той използваше ножа, за да си помогне да разкаже някаква случка, а не за забавление. Той разказваше историята с монотонно припяване, което беше използвал при молбите си към Майката, и рисуваше птици, за да привлече вниманието им и подсили местата, върху които искаше да наблегне. Скоро Айла разбра, че историята беше алегоричен преразказ на насилието над Мадения и птиците бяха използвани като действащи лица.

Младата жена определено беше започнала да проявява интерес, разпознавайки себе си в младата женска птица, за която той разказваше и внезапно започна да плаче със силни хълцания. Този, който служи на Майката изтри цялата сцена с плоската страна на чертожния нож.

— Изчезна! Никога не се е случвало! — каза той и след това нарисува само женската птица. — Тя отново е цяла, каквато беше в началото. Ето какво ще се случи на теб, Мадения, с помощта на Майката. Ще изчезне, като че ли никога не се е случвало.

Наситената с пара палатка започва да се изпълва с аромата на мента, приятна остра миризма, която Айла не можа да определи точно. Лозадуна провери изпускащата пара вода върху въглените и след това извади пълна чаша от нея.

— Изпий това! — заповяда той.

Мадения беше сварена неподготвена и изгълта течността, преди да успее да помисли или да се противопостави. Той гребна още една чаша за Айла и една за себе си. След това се изправи и ги поведе към басейнчето.

Лозадуна бавно, но решително навлезе в изпускащата пара вода. Мадения влезе след нея и Айла я последва. Но рязко извади крака си, когато стъпи във водата. Беше гореща. „Тази вода е толкова топла, че почти може да се готви с нея“ — помисли тя и само с огромно усилие отново потопи крака си във водата, но остана така за известно време, преди да направи още една крачка. Често се беше къпала и плувала в студените води на реките, потоците и езерата, дори в толкова студена вода, че чупеше тънката ледена корица по повърхността й; беше се къпала във вода подгрявана на огън, но никога преди не беше влизала в гореща вода.

Въпреки че Лозадуна ги въведе бавно в басейнчето, за да им даде възможност да свикнат с топлината, на Айла й трябваше повече време да достигне до каменните седалки. Но докато навлизаше в дълбокото, усети как в тялото й се разлива успокояваща топлина. Седна до брадичката във вода и се отпусна. „Не е съвсем лошо“ — помисли тя. В действителност от топлината й беше добре.

Когато се настаниха и свикнаха с водата, Лозадуна нареди на Айла да поеме въздух и потопи главата си под водата. Щом се надигна усмихната, той каза на Мадения да направи същото. Накрая се потопи и той и след това ги изведе от басейнчето.

Отиде до завесата, закриваща входа, и взе оттам една дървена купа, пълна с гъсто, бледожълто вещество, наподобяващо обилна пяна. Лозадуна остави купата на място, облицовано с плътно наредени плоски камъни. Бръкна в нея, извади пълна шепа от пяната, намаза тялото си и нареди на Айла да направи същото с Мадения и след това със себе си, като не забравя косите.

Мъжът пееше без думи, докато разтриваше тялото си с мекото, плъзгаво вещество и Айла имаше чувството, че пеенето му не беше толкова ритуал, колкото израз на наслада. Тя беше замаяна и се питаше дали не се дължи на отварата, която бяха пили.

Когато сапунената пяна свърши, Лозадуна вдигна дървената купа, отиде до басейнчето и я напълни с вода, след това се върна при облицованото с камъни място и я изля върху себе си, отмивайки пяната. Обля се с още две пълни с вода купи, след това донесе още и ги изля върху двете жени. Водата се оттече встрани от басейнчето и попи в пукнатините на облицовъчните камъни. След това Този, който служи на Майката ги поведе отново към горещия басейн, пеейки без думи.

Седнаха в минералната вода и Айла се почувства напълно отпусната. Горещият басейн й напомни за потните бани на мамутоите, но беше, разбира се, много по-добър. Когато Лозадуна реши, че им е достатъчно, бръкна в дълбокия край на басейнчето и извади дървената тапа. Тя се стресна, когато водата започна да се оттича през дълбокия изпускателен канал и мъжът започна да крещи.

— Сатанински дух, върви си! Пречистващи води на Майката, отнесете всички следи от докосването на Чароли и хората му. Нечистотии, изтичайте заедно с водата, напуснете това място. Когато всичката вода изчезне, Мадения ще бъде изцерена и пречистена. Водите на Майката ще са я направили каквато е била преди! — и те излязоха от водата.

Лозадуна ги изведе навън, без да им позволи да се облекат. Бяха така затоплени от горещата вода, че студеният вятър и мръзнещата земя под босите им крака ги освежиха. Малкото хора отвън не им обърнаха внимание или извиха главите си встрани при преминаването им. Айла внезапно си припомни с неприязън за един друг път, когато хора я гледаха, но отказваха да я видят. Но сега не беше както при проклятието на Клана. Тя беше сигурна, че хората наистина ги виждаха, но се преструваха по-скоро от учтивост, отколкото заради проклятие. Ходенето ги охлади бързо и когато стигнаха церемониалния навес, с радост намериха горещ ментов чай и сухи одеяла, с които да се завият.

Айла погледна ръцете си стиснали чашата. Бяха набръчкани, но абсолютно чисти. Започна да реши косата си с прибор от няколко зъба от кост и забеляза, че косата й скърца, когато прекарва пръстите си през нея.

— Каква беше тази мека, хлъзгава пяна? — попита тя. — Мие като сапунен корен, но много по-добре.

— Соландия я прави — отвърна Лозадуна. — Има нещо като дървесна пепел и мазнина, но ще трябва да питаш нея.

Айла се среса и се зае с косата на Мадения.

— Как правите водата толкова гореща?

Мъжът се усмихна.

— Това е дар на Майката за Лозадунаите. В този район има няколко горещи извора. Част от тях се използват от всички и по всяко време, но останалите са свещени. Считаме този за централен. От него идват всички други, така че е най-свещеният. Той прави тази Пещера особено почитана. Ето защо е толкова трудно да бъде напусната, но вече е пренаселена и част от младите възнамеряват да потърсят друга. Надолу по реката, от другата й страна, има едно място, което, може би ще харесат, но е в територията на плоскоглавците или поне много близо до нея, така че все още не са решили какво да правят.

Айла кимна, чувствайки се така затоплена и отпусната, че не й се искаше да мърда. Забеляза, че и Мадения е по-отпусната, вече не така скована и затворена в себе си.

— Какъв чудесен Дар е тази топла вода! — възкликна чужденката.

— Важното е да се научим да бъдем благодарни за всички дарове на Майката — каза мъжът — и особено за Дарът на удоволствието.

Мадения се вдърви.

— Дарът й е лъжа! Не е удоволствие, а само болка — за пръв път проговори тя. — Те не спряха, независимо от молбите ми. Само се смееха и когато някой свършеше, започваше друг. Исках да умра — каза и избухна в хълцания.

Айла се изправи, приближи се до момичето и го хвана за ръка.

— Беше ми за пръв път, а те не искаха да спрат. Не искаха да спрат — продължаваше да плаче жената. — Никой мъж няма повече да ме докосне.

— Имаш право да се сърдиш. Имаш право да плачеш. Това, което са ти направили, е ужасно. Зная как се чувстваш — каза Айла.

Младата жена се отдръпна встрани.

— Как можеш да знаеш какво чувствам? — попита, и изпълнена с горчивина и гняв.

— Някога и аз изпитах същата болка и унижение.

Младата жена се изненада и Лозадуна кимна, като че ли внезапно е разбрал нещо.

— Мадения — гласът на Айла беше изпълнен с нежност, — когато бях почти на твоята възраст, може би малко по-млада, скоро след като бяха започнали месечните ми цикли, аз също бях насилена. Беше ми за пръв път. Не знаех, че трябваше да бъде Удоволствие. Усещах само болка.

— Но само един мъж? — попита Мадения.

— Само един мъж, но след това той го искаше много пъти и аз го намразих — отвърна тя, изненадана от гнева, който все още усещаше.

— Много пъти? Дори и след като си била насилена първия път? Защо никой не го спря?

— Всички вярваха, че това е негово право. Мислеха, че греша, като изпитвам такъв гняв и омраза, и не разбираха защо изпитвам болка. Започнах да се питам дали нещо не е наред с мен. След известно не изпитвах нито болка, нито Удоволствие. Не беше правено за Удоволствие, а за да ме унижи и аз никога не престанах да го мразя. Но… престанах да обръщам внимание. Случи се чудо и независимо от това, което той правеше, аз мислех за нещо друго, нещо радостно и не му обръщах внимание. Когато разбра, че не може да ме накара да чувствам нещо, дори и гняв, мисля, че се почувства унижен и накрая се отказа. Но аз вече не исках мъж дори и да се докосне отново до мен.

— Никой мъж повече няма да докосне и мен.

— Не всички мъже приличат на Чароли и бандата му, Мадения. Някои са като Джондалар. Той беше този, който ми показа щастието и Удоволствието от Дара на Майката, и аз те уверявам, че това е великолепен Дар. Дай си възможност да срещнеш мъж като Джондалар и ти също ще опознаеш това щастие.

Мадения поклати глава.

— Не! Не! Това е ужасно!

— Зная, че е ужасно. Даже и най-хубавите Дарове могат да бъдат използвани погрешно и доброто да се превърне в зло. Но някой ден ще поискаш да станеш майка, Мадения, а никога няма да можеш, ако не поделиш Дара на майката с някой мъж.

Жената плачеше и лицето й беше мокро от сълзите.

— Не говори така. Не искам да слушам за това.

— Зная, че не искаш, но е истина. Не позволявай на Чароли да разруши доброто за теб. Не му позволявай да ти отнеме шанса да станеш майка. Премини през Първите си Обреди, така че да разбереш, че не е ужасно. Научих го най-накрая, въпреки че нямаше събиране и церемония, за да бъде отпразнувано. Майката намери начин да ми даде това щастие. Изпрати ми Джондалар. Дарът е нещо повече от Удоволствие, Мадения, много повече, ако се споделя с нежност и любов. Ако болката, която изпитах първия път, беше цената, с радост бих я платила многократно за любовта, която опознах. Ти си изстрадала толкова много, че може би Майката също ще те възнагради с някой необикновен, ако й дадеш тази възможност. Само си помисли за това, Мадения. Не казвай не, преди да си помислила.

Айла се събуди по-отпочинала и освежена, отколкото си спомняше някога да е била. Тя се усмихна лениво и протегна ръка към Джондалар, но той вече беше станал и излязъл. Почувства за момент разочарование, но след това си спомни, че я беше будил, за да й каже, че отива на лов с Ладуни и няколко други от ловците, и да я попита дали иска да тръгне с тях. Тя беше отклонила предложението, което й беше направено и предишната вечер, защото имаше други планове за деня и беше останала в леглото да полежи в топлите кожи.

Този път реши да стане. Протегна се и прокара ръце през косата си, наслаждавайки се на копринената й мекота. Соландия беше обещала да й покаже как да прави пенливия сапун, който я бе накарал да се почувства така чиста и направил косата й мека.

Закуската беше същата, която получаваха всяка сутрин, откакто бяха пристигнали — бульон от сварени сушени парчета речна риба, хваната в началото на годината с мрежи във Великата майка река.

Джондалар й бе казал, че Пещерата изпитва недостиг от хранителни запаси, което беше причината да тръгне на лов, въпреки че не месото и рибата бяха нещото, за което хората жадуваха. Не гладуваха, дори не изпитваха липса на храна, имаха достатъчно за ядене, но краят на зимата беше толкова наблизо, че разнообразието се беше изчерпило. Сушеното месо и риба бяха омръзнали на всички. Даже прясното месо щеше да бъде някаква промяна, въпреки че нямаше да ги задоволи напълно. Бяха гладни за зеленина и издънки от зеленчуци, пресни плодове. Айла беше обиколила района около пещерата, но лозадунаите го бяха правили през целия сезон и обрали всичко. Все още разполагаха с достатъчно количество мазнина, което ги предпазваше от липса на белтъчини и им даваше достатъчно калории, за да ги поддържа здрави, макар че винаги се прибавяше към супите за по-късните хранения.

На празненството, което беше част от Церемонията на майката на следващия ден, храната щеше да бъде ограничена. Айла вече беше решила да даде последната си сол и някои от сезонните билки, да прибави подправки и ценни хранителни добавки — витамини и минерали, от които се нуждаеха телата им и към които основно се стремяха. Соландия й бе показала малките си припаси от ферментирали напитки, най-вече брезова бира, за които бе казала, че ще направят случая празничен.

Жената бе казала също, че ще използва част от складираната мазнина, за да направи сапун. Когато Айла изказа загрижеността си, че ще употребят за това от необходимата им храна, Соландия отговори, че на Лозадуна му харесва да го използва при церемониите, и заяви, че запасите им от сапун са почти изчерпани. Докато по-възрастната жена се занимаваше с децата си и подготвяше всичко, Айла излезе с Вълчо, за да нагледа Уини и Рейсър и да прекара известно време с тях.

Соландия отиде до широкия вход на пещерата, за да каже, че е готова, но остана там и се загледа в гостенката си. Айла току-що се беше върнала от галопирането през полето, смееше се и си играеше с животните. От начина, по който тя се отнасяше с тях, на по-възрастната жена й хрумна, че животните й бяха като деца.

Няколко от младоците на Пещерата, включително и две от нейните деца, също наблюдаваха. Крещяха и викаха Вълчо, който погледна към Айла, очевидно нетърпелив да се присъедини към тях, но изчака съгласието й. Тя забеляза жената, стояща до входа на пещерата, и побърза към нея.

— Надявах се, че Вълчо ще се занимава с бебето — каза Соландия. — Вердения и Мадения ще дойдат да помогнат, но процесът иска съсредоточаване.

— О, майко! — извика най-голямото момиче, Дозалия. То беше едно от тези, които се опитваха да примамят Вълчо да отиде при тях. — Бебето винаги се заиграва с него.

— Ами, ако искаш да се погрижиш за бебето вместо…

Момичето се намръщи и веднага след това се усмихна.

— Може ли да го изведем? Няма вятър, а и ще го облека топло.

— Мисля, че може.

Айла погледна към вълка, който беше вдигнал поглед в очакване.

— Пази бебето, Вълчо — заповяда му тя и той излая радостно в отговор.

— Имам малко добра мамутска мас, която претопих миналата есен — каза Соландия, докато вървяха към преграденото й жилище. — Миналата година имахме добър успех в лова на мамути. Ето защо все още имаме толкова много мазнина. Без нея зимата щеше да бъде трудна. Вече започнах да я топя.

Стигнаха до входа точно когато децата изтичаха навън, носейки най-малкото.

— Да не загубите ръкавиците на Мичери — извика Соландия след тях.

Вердения и Мадения вече бяха вътре.

— Донесох малко пепел — каза Вердения. Мадения само се усмихна колебливо.

Соландия видя с удоволствие желанието й да стане от леглото и отново да бъде сред хора. Каквото и да бяха правили при горещия извор, изглежда, беше помогнало.

— Сложих няколко горящи камъка в огъня за чай.

Мадения, ще ни направиш ли малко — помоли тя. — След това ще използвам останалите, за да стопля отново водата за топене на мазнина.

— Къде да оставя тази пепел? — попита Вердения.

— Можеш да я смесиш с моята. Започнах да топя преди малко.

— Лозадуна каза, че използвате мазнина и пепел — забеляза Айла.

— И вода — добави Соландия.

— Изглежда странна комбинация.

— Да, така е.

— Какво ви накара да смесите тези неща? Искам да кажа, как стигнахте до мисълта да го направите?

Соландия се усмихна.

— В действителност стана случайно. Бяхме на лов. Бях запалила огън в огнище в дълбока яма и печах малко тлъсто мамутско месо. Започна да вали силно. Грабнах месото, шиша и всичко останало и хукнах да търся подслон. След като дъждът намаля, тръгнахме обратно насам към пещерата, но бях забравила една чудесна дървена купа за готвене и се върнах за нея на следващия ден. Огнището беше пълно с вода и в нея плуваше нещо, което приличаше на гъста мръсна пяна. Никога нямаше да ми направи впечатление, ако не бях изпуснала вътре един черпак и бръкнах, за да го хвана. Отидох до потока да го измия. Беше гладко и хлъзгаво като истински сапунен корен, но по-добро, а и ръцете ми бяха станали съвсем чисти. Черпакът също. Мазнината беше напълно отмита. Върнах се обратно, напълних купата с пяна и я донесох тук.

— Толкова лесно ли се прави? — учуди се Айла.

— Не. В действителност не е толкова лесно. Не че е трудно, но иска известен опит — отвърна Соландия. — Първия път имах късмет. Всичко трябва да бъде съвсем точно. Оттогава непрекъснато го правя по същия начин, но невинаги успявам.

— Как го правиш? Би трябвало да си разработила няколко начина, за да постигаш успех в повечето случаи.

— Не е трудно да се обясни. Стопявам почистената мазнина, става от всякакъв вид, но всеки е различен. Най-много харесвам мамутската. След това вземам дървена пепел, смесвам я с топла вода и оставям сместа да престои известно време. След това я прецеждам през мрежа или кошница с дупки в дъното. Сместа, която се прецеди, е силна. Може да разрани или изгори кожата ти, уверих се в това. Трябва незабавно да я отмиеш. Както и да е, след това разбъркваш силната смес в мазнината. Ако имаш късмет, получаваш мека пяна, която чисти всичко, дори кожа.

— Но невинаги успяваш — каза Вердения.

— Не. Много неща могат да се объркат. Понякога бъркаш и бъркаш, и бъркаш, а не иска да се смеси. Ако това се случи, малко нагряване може да помогне. Понякога съставките се отделят и могат да се получат един твърде силен и един твърде мазен пласт. Понякога се пресича на буци. Понякога се получава по-твърда смес, отколкото друг път, но това не е лошо. Независимо от всичко с течение на времето се втвърдява.

— Но понякога се получава, както първия път — каза Айла.

— Едно нещо, което съм научила, е, че мазнината и течността от пепел трябва да бъдат топли почти колкото кожата на ръката. Като я напръскаш малко, не трябва да усещаш нито студ, нито топлина. Пепелявата течност е по-трудна за определяне, защото е силна и може да те изгори слабо, и тогава ще трябва да я измиеш със студена вода. Ако те изгори по-силно, разбираш, че трябва да добавиш още вода. Обикновено не изгаря много, но не бих искала да попадне в очите ми. Може да започне да щипе, ако се приближиш твърде много до изпаренията.

— И смърди — допълни Мадения.

— Вярно е — потвърди Соландия. — Смърди. Ето защо винаги правя сместа в средата на пещерата, дори и когато съм подготвила всичко тук.

— Мамо! Мамо! Ела бързо! — Влетя в пещерата Неладия, втората дъщеря на Соландия и след това изтича навън.

— Какво има? Нещо се случи на бебето ли? — извика жената, втурвайки се след нея. Останалите я последваха до входа.

— Вижте! — посочи Дозалия и те всички погледнаха навън. — Бебето ходи!

Мичери се беше изправил до вълка, държеше се за козината му с широка, самодоволна усмивка и крачеше несигурно, докато Вълчо бавно и внимателно се придвижваше напред. Всички се засмяха с облекчение, последвано от възхищение.

— Този вълк усмихва ли се? — попита Соландия. — Струва ми се, че го прави. Изглежда толкова доволен от себе си, че се смее.

— Аз също мисля така — потвърди Айла. — Често съм си мислила, че може да се смее.

— Не е само за церемонии, Айла — говореше Лозадуна. — Ние често използваме топла вода само за да се къпем. Ако искаш да вземеш вътре и Джондалар само за да се отпуснете, ние нямаме нищо против. „Свещените води на майката са като другите й Дарове за Нейните деца. Те са предназначени да бъдат ползвани, да им се наслаждават и радват. Точно както трябва да се наслаждаваме на чая, който си направил“ — добави той, вдигайки чашата.

Почти цялата Пещера, тези, които не бяха отишли на лов, се бяха настанили около огнището в откритата централна част на пещерата. Повечето хранения не бяха организирани, с изключение на специални случаи. Понякога хората се хранеха поотделно, на семейни групи и понякога с останалите. Този път тези, които бяха останали в пещерата, се бяха събрали за обедното хранене и яли заедно, най-вече заради любопитството на всички към гостите. Яденето се състоеше от гъста месна супа от крехко, изсушено еленско месо, допълнена с малко мамутска тлъстина, която я правеше засищаща и достатъчно хранителна. Завършваха с чай, който беше направила Айла, и всички отбелязаха колко е хубав.

— Когато се върнат, може би ще използваме басейна. Мисля, че той ще се зарадва на една топла баня и бих искала да я споделя с него — каза тя.

— По-добре я предупреди, Лозадуна — каза една жена с хитра усмивка. Беше представена като съпруга на Ладуни.

— За какво да ме предупреди, Ларония?

— Понякога се налага да избираш измежду Даровете на Майката.

— Какво искаш да кажеш?

— Иска да каже, че Свещените води могат да бъдат прекалено разпускащи — каза Соландия.

— Все още не разбирам — намръщи се Айла. Знаеше, че всички говорят за едно и в това има елемент на хумор.

— Ако заведеш Джондалар на топла баня, тя ще отнеме силата на мъжествеността му — каза Вердения, по-откровена от другите — и могат да минат няколко часа, преди да се изправи отново. Така че не очаквай много от него след топлата баня. Не и веднага. Много от мъжете не се къпят в Свещените води на Майката именно по тази причина. Страхуват се, че мъжествеността им ще се оттече в Свещените води и никога няма да се върне.

— Може ли това да се случи? — попита Айла, гледайки в Лозадуна.

— Никога не съм видял или чул — отвърна мъжът. — Ако все пак има нещо, то обратното изглежда по-вероятно. Мъжът става по-енергичен малко след това, но то е, защото се е отпуснал и се чувства добре.

— Аз наистина се чувствах чудесно след топлата баня и спах много добре, но мисля, че не беше само от водата — каза Айла. — Може би чаят?

Мъжът се усмихна.

— Това беше важен ритуал. В една церемония винаги има нещо повече.

— Е, аз съм готова да се върна в Свещените води, но мисля да почакам Джондалар. Смяташ ли, че ловците ще се върнат скоро?

— Сигурен съм — увери я Ларония. — Ладуни знае, че преди утрешното Празненство на майката трябва да се свършат някои неща. Мисля, че не биха отишли днес, ако не искаше да види как действа дългобойното ловно оръжие на Джондалар. Как го нарича той?

— Копиехвъргач, и е много ефикасно, но както и всичко друго също иска опит. По време на пътешествието си правихме много упражнения.

— Ти можеш ли да си служиш с неговия копиехвъргач? — полюбопитства Мадения.

— Имам свой. Винаги съм обичала да ловувам.

— Защо не отиде с тях днес? — попита момичето.

— Защото исках да разбера как се прави това почистващо вещество. Имам няколко дрехи, които искам да почистя и закърпя — каза Айла, стана и се отправи към церемониалната палатка, но се спря. — Имам нещо, което бих искала да покажа на всички. Някой виждал ли е досега изтегляч на конец? — Всички поклатиха глави с озадачени погледи. — Ако ме почакате за момент, ще донеса моя, за да ви покажа.

Айла се върна от жилищното помещение с принадлежностите си за шиене и няколко дрехи, които беше приготвила за поправка. Всички се струпаха около нея, за да видят още едно от чудните неща, които бяха донесли пътешествениците, тя извади от принадлежностите си малък цилиндър, направен от леката, куха кост на птичи крак, изтръска от него две игли от слонова кост и подаде едната на Соландия.

Жената разгледа внимателно добре полираното миниатюрно копие. Единият му край беше изострен като шило. Другият беше малко по-дебел и през него беше пробита съвсем малка дупчица. Жената помисли малко и внезапно се досети за какво служи.

— Не каза ли, че това е изтегляч на конец? — попита тя, подавайки го на Ларония.

— Да. Ще ви покажа как да го използвате — отдели Айла тънка ивица сухожилие от по-дебела влакнеста нишка. Намокри края и го заглади до точица, след това го изчака да изсъхне. Конецът от сухожилие се втвърди леко и запази формата си. Тя го наниза през дупчицата в задния край на мъничкото копие от слонова кост и го остави за момент настрана. Взе малък прибор от кремък с остър връх и проби с него дупки близо до краищата на дрехата, чиито бодове покрай страничния шев се бяха изтеглили, а някои от тях бяха прокъсали кожата. Новите дупки бяха малко по-назад от предишните.

След като направи дупките за новия шев, Айла се зае да им демонстрира новото приспособление. Прокара върха на костената игла през дупките в кожата и хващайки здраво малкото копие изтегли конеца, завършващо малко възелче.

— Ооо! — въздъхнаха в един глас хората, които се бяха разположили наблизо и особено жените. — Вижте! Тя не хвана конеца, а направо го изтегли. Мога ли и аз да опитам?

Айла подаде дрехата наоколо и на всяка една да опита, като обясняваше, показваше и им разказваше как й е хрумнала мисълта и как всички в Лъвския бивак са й помагали да я развие и я осъществи.

— Това е много добре направено шило — забеляза Соландия, разглеждайки го отблизо.

— Изработи го Уимез от Лъвския бивак. Също той направи и пробивач, който използвах, за да пробия дупките, през които мина конецът — обясни Айла.

— Тази принадлежност е много трудна да се направи — каза Лозадуна.

— Джондалар казва, че Уимез е единственият каменар на кремък, когото някога е срещнал, сръчен колкото Даланар и може би малко повече.

— Това е висока похвала от него — каза Лозадуна. — Всички признават Даланар за най-големият майстор в обработката на камък. Уменията му са известни даже и от тази страна на глетчера, сред лозадунаите.

— Но Уимез също е майстор.

Всички се обърнаха изненадани. Джондалар, Ладуни и няколко от останалите ловци бяха влезли в пещерата, носейки със себе си убита дива коза.

— Имали сте сполука — зарадва се Вердения. — И ако никой не се възпротиви, аз искам кожата. Исках малко вълна от дива коза, за да направя постелята за Майчинството на Мадения — изпревари тя с желанието си всички останали.

— Мамо! — смути се Мадения. — Как можеш да говориш за майчинство?

— Мадения трябва да премине Първите си Обреди, преди да се мисли за Майчинството — каза Лозадуна.

— Доколкото се отнася до мен, тя може да получи кожата — заяви Ларония — и да я ползва, за каквото поиска — долови тя следа от алчност в молбата на Вердения. Не им се случваше често да убият някоя от неуловимите диви кози и поради това вълната им беше рядкост и по тази причина скъпа, особено в края на зимата след цял един сезон на сгъстяване преди пролетното окапване да й е придало парцалив вид.

— Мен също не ме интересува. Вердения може да я вземе — каза Соландия. — Независимо кой ще вземе кожата, прясното козе месо е добре дошла промяна, особено за Празненството на Майката.

Няколко от останалите също изразиха съгласието си и никой не се противопостави. Вердения се усмихна. Предявявайки претенциите си първа, тя осигури ценната кожа за себе си, точно както се беше надявала.

— Прясното козе ще стане добре със сушения чесън, който съм донесла, а имам и боровинки.

Отново всички погледнаха към входа на пещерата. Айла видя млада жена, която не беше срещала преди това. Тя водеше за ръка малко момиченце и беше следвана от млад мъж.

— Филония! — извикаха в хор няколко човека.

Ларония и Ладуни се втурнаха към нея, придружени от всички останали. Явно младата жена не им беше непозната. След няколко приветствени прегръдки Ларония взе бебето, а Ладуни вдигна малкото момиченце, изтичало към него, и го постави на раменете си, а то погледна надолу и се засмя доволно.

Джондалар стоеше до Айла и се усмихваше на щастливата сцена.

— Това момиче би могло да ми бъде сестра — каза той.

— Филония, виж кой е тук — поведе Ладуни младата жена към тях.

— Джондалар? Ти ли си? — попита тя, гледайки го с интерес. — Дори и не съм си помисляла, че ще се върнеш. Къде е Тонолан? Има някой, когото искам да видя.

— Съжалявам, Филония. Сега той се движи в друг свят — отвърна Джондалар.

— О! Съжалявам да го чуя. Исках да види Тонолия. Сигурна съм, че тя е дете на неговия дух.

— Аз също съм сигурен в това. Тя съвсем прилича на сестра ми, като че ли и двете са рожби на едно огнище. Бих искал майка ми да я види, но мисля, че ще бъде доволна дори само да знае, че нещо е останало от него на този свят — детето на духа му.

Младата жена забеляза Айла.

— Но ти не си се върнал сам.

— Не, не е — каза Ладуни, — но почакай да видиш и другите му спътници. Няма да повярваш на очите си.

— Дошъл си в най-подходящото време. Утре ще бъде Празненството на Майката — заяви Ларония.

37

Хората от Пещерата на Свещените топли извори очакваха с голям ентусиазъм Празненството в чест на Майката. Айла и Джондалар бяха пристигнали в късна зима, когато животът става изключително еднообразен и отегчителен и бяха предизвикали достатъчно вълнение, за да поддържат дълго възбудата у обитателите на Пещерата, а любопитството им щеше да бъде подхранвано в продължение на много години от неизбежните разкази. От самия момент, в който пристигнаха, яхнали конете си, следвани от Вълка, който обича деца, всички бяха изпълнени с предположения. Двамата разказваха увлекателни случки от пътешествията си, споделяха интересни нови идеи и демонстрираха поразителни приспособления като копиехвъргачите и изтегляните на конци.

Сега всички говореха за нещо магическо, което жената щеше да им покаже по време на празненството, нещо, което е свързано с огън като техните горящи камъни. Лозадуна беше споменал нещо в този смисъл по време на вечерята им. Гостите бяха обещали също така да демонстрират копиехвъргача на поляната пред пещерата, така че всички да видят възможностите му, а Айла щеше да покаже какво може да се направи с прашка. Но дори обещаните демонстрации не бяха възбудили любопитството им колкото тайната, отнасяща се до огъня.

Айла откри, че да бъдеш непрекъснато център на вниманието, е не по-малко уморително от постоянното пътуване. Хората я засипваха цяла вечер с въпроси и искаха мнението и виждането й за неща, за които тя си нямаше понятие. До залез-слънце вече бе изморена и нямаше желание да приказва. Скоро след настъпването на мрака напусна събралите се около огъня в средата на пещерата и отиде да си легне. Вълчо тръгна с нея, а Джондалар малко след това, оставяйки Пещерата да гъмжи от разговори и предположения в отсъствието им.

В мястото за спане, отредено им в церемониалното и спално помещение на Лозадуна, те се приготвиха набързо за следващия ден и след това пропълзяха в кожените завивки. Джондалар я докосна, правейки началното предложение, което Айла приемаше като „сигнал“, но тя беше нервна, а и той искаше да запази силите си. Човек никога не знае какво може да очаква от Празненството на Майката и Лозадуна им бе намекнал, че няма да е лошо, ако се въздържат и изчакат да свърши специалния ритуал, който са замислили в чест на Майката.

Беше говорил с Този, който служи на майката за загрижеността си по повод способността да даде деца на огнището си и дали Майката ще намери духа му приемлив за нов живот. Бяха решили да извършат индивидуален ритуал преди празненството, за да поискат помощта на Майката.

Айла не можа да заспи дълго след като чу дълбокото дишане на заспалия мъж, уморена, но неможеща самата тя да потъне в сън. Непрекъснато се обръщаше, опитвайки се да не събуди Джондалар. Сънят не идваше и мислите й се носеха в странни посоки, докато се мяташе между живи образи и колебливи сънища.

Поляната беше потънала в свежата зеленина на тучната пролетна растителност, оживена в различни нюанси от разцъфналите цветя. В далечината стръмната скална стена с цвят на слонова кост, надупчена от пещери и нашарена от черни нишки, проточващи се нагоре и около обширна скална канара, блестеше на светлината, хвърляна от високото, чисто небе. Отразената слънчева светлина искреше в реката, течаща в основата й, на места съвсем до нея, след това завиваше встрани, но общо взето, следваше очертанията на стената.

На средата на полето, простиращо се в равното, надалеч от реката, стоеше и я наблюдаваше мъж, мъж от Клана. След това той се обърна и тръгна към скалата, подпирайки се на тояга и влачейки крака си, но въпреки това вървеше бързо. Не каза нищо и не направи никакъв знак, но тя знаеше, че той иска да го последва. Тя побърза да го настигне и когато застанаха един пред друг, той я погледна с единственото си здраво око. То беше тъмнокафяво, сълзливо, пълно със състрадание и мощ. Позна наметалото от меча кожа, което покриваше пънчето от ръката, отрязана още когато е бил момче. Баба му, призната лечителка, отрязала безполезния, парализиран крайник, гангренясал след осакатяването му от пещерна мечка. Креб беше загубил окото си по време на същата среща.

Наближиха каменната стена и тя забеляза някакво странно образувание близо до върха на надвисналата канара. Продълговат, малко плосък, огромен каменен блок във формата на колона, по-тъмен на цвят от меката основа на варовика, която го поддържаше, се беше наклонил от върха, като че ли замръзнал точно когато е започнал да се смъква надолу. Каменният блок не само даваше чувството, че всеки момент ще падне, което я караше да се страхува, но и разбра, че в него има нещо важно; нещо, което тя трябваше да си спомни; нещо, което беше направила или би трябвало да направи, или да не направи.

Затвори очи, опитвайки се да си припомни. Видя тъмнина — дълбока, кадифена, тъмнина, така напълно лишена от светлина, каквато би могла да бъде единствено в дълбока планинска пещера. В далечината се появи мъничко петънце светлина и тя тръгна към нея, опипвайки пътя си по тесния коридор. Когато наближи, видя Креб и други мог-ъри и внезапно изпита силен страх. Не искаше този спомен и бързо отвори очи.

Намери се на брега на малката рекичка, която се виеше покрай основата на стената. Погледна през водата и видя Креб да се влачи по пътеката към падащото скално образувание. Беше изостанала след него и не знаеше как да прекоси реката и да го настигне.

— Креб, съжалявам. Не исках да те последвам в пещерата — извика след него.

Той се обърна и нетърпеливо я повика с ръка.

— Побързай! — направи й знак да прекоси реката, която беше станала по-широка и дълбока и се беше напълнила с лед.

Ледът се увеличаваше, отдалечавайки го от нея.

— Почакай! Креб, не ме изоставяй тук! — изпищя тя.

Отвори очи и усети чувство на празнота и непонятен, силен страх. Видя стените на жилищното помещение, покрити с кожи, червеникавия отблясък от огнището и неясния силует на мъжа до нея. Протегна ръка и се хвана за него.

— Трябва да побързаме, Джондалар! Трябва незабавно да напуснем това място.

— Ще го напуснем — обеща той. — Веднага след като стане възможно. Но утре е Празненството на Майката, а и трябва да решим дали е необходимо да пресичаме леда.

— Лед! Трябва да пресечем река от лед!

— Да, зная — хвана ръката й и се опита да я успокои. — Но трябва да измислим как да я пресечем с конете и Вълчо. Ще ни е необходима храна и начин за намиране вода за всички ни. Ледът там е дълбоко замръзнал.

— Креб каза да побързаме. Трябва да тръгваме.

— Веднага след като стане възможно, Айла, Обещавам ти, веднага след като стане възможно — каза той. Тревогата й се предаде и на него. Те наистина трябваше да тръгват и незабавно да пресекат глетчера, но не можеха да го направят преди Празненството на Майката.

Въпреки че не успяваше да затопли много мразовития въздух, късното следобедно слънце струеше през клоните на дърветата, които прекършваха искрящите лъчи, но не спираха ослепителната светлина от запад. На изток покритите с лед планински върхове, отразяващи блясъка на кълбото, което бавно потъваше в страховити облаци, обагрени в бледорозова жарава, излъчвана сякаш от леда. Светлината скоро щеше да изчезне, но Джондалар и Айла продължаваха да стоят на поляната пред пещерата и той наблюдаваше в очакване заедно с всички останали.

Айла пое дълбоко дъх, задържа го и се прицели внимателно. Прехвърли двата камъка в ръката си, постави единия в гнездото на прашката, завъртя я около себе си и хвърли, отпускайки единия й край. След това започвайки от другия край, който продължаваше да държи, прекара прашката през ръката си, за да хване свободния, пусна втория камък в чашката, завъртя и хвърли отново. Двата камъка полетяха един след друг по-бързо, отколкото някой от зрителите би могъл да си представи.

— Ооо! Гледайте! — извикаха хората, които стояха до входа на пещерата по време на демонстрацията на копиехвъргача и мятането на камъни, и едновременно изпуснаха дъх, който дотогава бяха задържали, изразявайки изненадата и възхищението си.

— Тя пръсна и двете снежни топки чак в другия край на поляната.

— Мислех, че е добра с копиехвъргача, но тя била още по-добра с тази прашка.

— Тя каза, че са необходими дълги упражнения, за да се научиш да хвърляш точно копията, а колко ли упражнения ще са необходими, за да започнеш да хвърляш камъни по този начин? — удиви се Лароги. — Мисля, че ще е по-лесно да се науча да използвам копиехвъргача.

Демонстрацията приключи и с настъпването на нощта Ладуни излезе пред хората и обяви, че подготовката за празненството е почти привършила.

— Ще се сервира при централното огнище, но първо, Лозадуна ще посвети Празненството на Майката при Церемониалното Огнище и Айла ще направи още една демонстрация. Това, което ще ви покаже, е забележително.

Хората възбудено се отправиха от входа навътре в пещерата и Айла забеляза, че Мадения приказва с няколко приятели, и остана доволна от това, че я вижда да се смее. Мнозина бяха изразили радостта си, че я виждат отново заета с дейностите на групата, въпреки че все още продължаваше да бъде боязлива и затворена в себе си. Младата жена си помисли колко е различно, когато усетиш вниманието на хората към себе си. За разлика от нейния случай, когато всички смятаха, че Брод има право да я насилва винаги когато пожелае, и я намираха за странна в съпротивата и омразата й към него, Мадения имаше подкрепата на хората. Бяха ядни на насилниците й, разбираха какво изпитание е било за нея, и желаеха да поправят злото, което й бе причинено.

Изчаквайки всички да се настанят в закритото пространство на Церемониалното Огнище, Този, който служи на Майката излезе от сянката и застана зад осветено огнище, обградено с еднакви кръгли камъни. Взе малка тояжка с натопен в смола край, задържа я в огъня, докато се запали, обърна се и се приближи до каменната стена на пещерата.

Тялото му пречеше и Айла не можеше да види какво прави, но когато го озари светлина, разбра, че е запалил нещо, вероятно лампа. Той направи няколко движения и започна да напява познат припев — същите имена на Майката, които бе възпял по време на пречистването на Мадения. Сега отново призоваваше духа й.

Когато се отдръпна и се обърна с лице към събралите се, Айла видя, че светлината се излъчва от каменна лампа, която бе запалил в ниша на стената в пещерата. Огънят хвърляше танцуващи сенки, по-големи от естествените, на малък дунай и осветяваше изящно издяланата фигура на жена с едри гърди и закръглен корем, не бременна, но щедро надарена с резерви от натрупани тлъстини.

— Велика Майко Земя, Единствен праотец и създател на всичко живо, твоите деца дойдоха, за да ти изкажат признателността си, да благодарят за всички твои Дарове, големи и малки и да те удостоят с почитта си — напяваше Лозадуна и към него се присъединиха всички от Пещерата.

— Дойдохме да ти отдадем почитта си за скалите и камъните, за костите в земята, които дават от духа си, за да нахранят почвата. Дойдохме да ти отдадем почитта си за земята, която дава духа си, за да нахрани растенията. Дойдохме да ти отдадем почитта си за растенията, които растат и дават духа си, за да нахранят животните. Дойдохме да ти отдадем почитта си за животните, които дават своя дух, за да нахранят месоядните. Ние дойдохме да ти отдадем почитта си за всички тях, които дават духа си, за да нахранят, облекат и защитят Твоите деца.

Всички знаеха думите. Дори и Джондалар, забеляза Айла, се беше включил, въпреки че изговаряше думите на зеландонийски. Скоро и тя започна да повтаря „почитта си“ и въпреки че не разбираше останалата част, съзнаваше, че е много важна, и когато я чу, вече знаеше, че никога няма да забрави тези думи.

— Ние дойдохме да ти отдадем почитта си за големия ти пламтящ син, който осветява деня и добрата ти, блестяща другарка, която пази нощта. Ние дойдохме да ти отдадем почитта си за животодаряващите води, които пълнят реките и моретата и валят от небето. Ние дойдохме да ти отдадем почитта си за твоя Дар на живота и затова че си ощастливила жените да дават живот, както и ти. Ние дойдохме да ти отдадем почитта си за мъжете, чийто дух ти вземаш, за да помогнеш на жените да го пресътворят. Ние дойдохме да ти отдадем почитта си за твоя Дар на Удоволствията, който мъже и жени получават един от друг и който отваря жената, за да роди. Велика Майко Земя, твоите чеда се събраха тази нощ, за да ти отдадат почитта си.

След края на този общ призив пещерата потъна в абсолютна тишина. Проплака бебе и това им се стори напълно на място.

Лозадуна отстъпи и като че ли изчезна сред сенките. Тогава се изправи Соландия, вдигна една кошница, оставена близо до Церемониалното Огнище, и от нея изсипа пепел и пръст върху пламъците в кръглото огнище, угасявайки ги и потапяйки всичко наоколо в тъмнина. Дочуха се няколко изненадани „Оооо“ и „Аааа“ и хората се придвижиха напред в очакване. Единствената светлина идваше от малката лампа с мазнина, която гореше в нишата и увеличаваше танцуващите сенки от фигурата на Майката, докато на хората започна да им се струва, че са изпълнили цялото пространство. Въпреки че огънят никога преди не беше угасяван по този начин, ефектът не се беше загубил за Лозадуна.

Гостите и хората, които живееха при Церемониалното Огнище, се бяха упражнявали преди това и сега всеки знаеше какво да направи. Когато всички утихнаха, Айла влезе в затъмненото място и се насочи към друго огнище. Беше решено, че възможностите на кремъка ще бъдат изтъкнати по най-добър начин и с най-драматичен ефект, ако тя запали нов огън в студеното огнище след угасването на Церемониалния огън. До второто огнище бяха поставили бързо възпламеняваща се прахан от сушен мъх, подпалки и няколко по-големи дървени цепеници за горене. След това трябваше да се добавят кафяви въглища, за да поддържат огъня.

Докато се упражняваха, бяха открили, че вятърът помага да се разгорят искрите, особено течението, което се втурваше при отваряне на вратата от кожи на Церемониалното пространство, и Джондалар бе застанал до нея. Айла коленичи, държейки железния пирит в една ръка и парче кремък в другата, удари ги едно в друго и изскочилата искра можа ясно да се види в тъмнината. Тя ги удари още веднъж, държейки ги под малко по-друг ъгъл, така че искрата да падне върху праханта.

Това беше сигналът за Джондалар, който отвори входната врата. Студеният ветрец нахлу вътре и жената, коленичила близо до искрата, тлееща в изсушения мъх, започна леко да духа. Внезапно изскочи пламък и обгърна праханта, изтръгвайки възгласи на изненада и възбуда. След това бяха добавени подпалки. Пламъкът в затъмненото място грееше с червеникав блясък, осветявайки лицата на всички и им изглеждаше по-голям, отколкото беше в действителност.

Хората започнаха да приказват бързо и възбудено, изпълнени с учудване, и това намали напрежението, което Айла беше предизвикала, държейки ги в неизвестност. Огънят изведнъж лумна и тя долови някои от разговорите.

— Как го направи?

— Как може някой да запали огън толкова бързо?

От първия огън в Церемониалното Огнище беше подпален втори и тогава Този, който служи на Майката се изправи между пламъците на двата и заговори:

— Повечето хора, които не са виждали, не вярват, че камъните горят, освен ако не им покажем, но горящите камъни са Дарът на Великата майка земя за лозадунаите. Нашите гости също са получили дар — огниво — камък, който дава искра, когато бъде ударен с парче кремък. Двамата пожелаха да ни дадат парче от огнивото не само да го ползваме, а и да се научим да го разпознаваме, когато го видим. В замяна те искат достатъчно храна и други провизии, които да им позволят да прекосят глетчера.

— Вече съм го обещал — заяви Ладуни. — Джондалар има право на „искане за в бъдеще“ от мен и това е, което той пожела — не че искането е голямо. Ние винаги бихме им дали храна и провизии.

Възгласи на съгласие избухнаха сред събралите се при тези думи.

Младият мъж знаеше, че лозадунаите биха им дали храна, както Айла и той биха дали кремък на Пещерата, но не искаше да ги кара да започнат по-късно да съжаляват, че са дали провизии, които не биха им стигнали, ако пролетта закъснее. Искаше да им даде чувството, че са направили добра сделка, а и още нещо и се изправи.

— Ние дадохме кремък на Лозадуна, за да бъде използван от всички — каза той, — но в искането ми има повече, отколкото изглежда на пръв поглед. Ние искаме храна не само за себе си. Не пътуваме сами. Придружават ни два коня и вълк и ние се нуждаем от помощ, за да ги преведем през леда. Ще ни трябва храна за нас, за тях и което е по-важно, ще ни трябва вода. Ако бяхме само двамата, щяхме да носим една торба със сняг или лед до тялото под туниките си, за да се стопи достатъчно вода за нас и може би за Вълчо, но конете пият много. По този начин няма да можем да топим достатъчно, за да стигне и за тях. Ще ви кажа истината — трябва да намерим начин да носим или да топим достатъчно вода, с която да можем да прекосим глетчера.

Пещерата се изпълни с хор от гласове, които даваха предложения и идеи, но Ладуни ги накара да замълчат.

— Нека да помислим и да се съберем утре с предложения. Тази нощ е Празненството.

Джондалар и Айла бяха внесли вече възхитителна възбуда и загадъчност, оживяващи монотонните зимни месеци на Пещерата и предоставящи им материал за истории, които да си разказват на Летните срещи. Ето че имаха кремък за подарък и като извънредно възнаграждение — предизвикателството да разрешат уникален проблем, интересна практическа и умствена загадка. На пътешествениците охотно щеше да бъде предоставена помощ от все сърце.

Мадения беше дошла на Церемониалното огнище, за да види демонстрацията на кремъка, и Джондалар не можеше да не забележи, че не откъсва очи от него. Беше й се усмихнал няколко пъти, при което тя се бе изчервила и обърнала глава встрани. Той се приближи до нея, когато събралите се започнаха да се разотиват и напускат Церемониалното огнище.

— Здравей, Мадения. Какво мислиш за кремъка?

Усети притеглянето, което винаги изпитваше към свенливите млади жени преди Първия им обред и които не знаеха какво да очакват и малко се бояха, особено тези, които той беше призован да запознае с Дара на удоволствията. Винаги се бе радвал да им покаже Нейния дар по време на Първия им обред и се отнасяше с особено разбиране, което беше причина да бъде призоваван така често. Нейният страх беше лесноразбираем — това не беше неопределеният страх на повечето млади жени и за него щеше да бъде даже още по-голямо предизвикателство да я накара да опознае насладата, а не болката.

Джондалар я погледна с учудващо сините си очи и му се прииска да можеха да останат достатъчно дълго, за да вземат участие в летните ритуали на лозадунаите. Желаеше искрено да й помогне да превъзмогне страховете си и беше истински привлечен, което извади на показ цялата сила на чара му и чисто мъжкото обаяние. Тогава красивият и чувствен мъж в него й се усмихна и я остави почти без дъх.

Никога преди Мадения не беше изпитвала подобно чувство. Цялото й същество се стопли и тя трябваше да се бори с трудно преодолимото желание да го докосне и да го накара да я докосне, но младата жена нямаше понятие какво да прави с такива чувства. Опита се да се усмихне, след това в смущението си отвори широко очи и се задъха от смелостта си. Обърна се и почти изтича до жилищното си място. Майка й я видя да напуска и тръгна след нея. Джондалар и преди беше виждал реакцията на Мадения. Не беше необичайно за една стеснителна млада жена да му отвърне по този начин и това я правеше само още по-желана.

— Какво направи на това бедно дете, Джондалар?

Той погледна жената, която го бе заговорила, и й се усмихна.

— Защо ли питам? Спомням си, че едно време този поглед едва не подчини и мен. Но брат ти също имаше своя чар.

— И те остави ощастливена — каза Джондалар. — Изглеждаш добре, Филония. Щастлива.

— Да. Тонолан действително остави частица от духа си при мен и аз съм щастлива. Ти също изглеждаш щастлив. Къде срещна Айла?

— Това е дълга история, но тя спаси живота ми. За Тонолан беше твърде късно.

— Чух, че го е убил пещерен лъв. Съжалявам.

Той кимна с глава и затвори очи от болката, която изпита при спомена за случилото се.

— Майко? — повика я някакво момиче. Беше Тонолия, хванала за ръка най-възрастната дъщеря на Соландия. — Мога ли да се нахраня при огнището на Салия и да си поиграя с вълка? Знаеш ли, той обича деца.

Жената уплашено погледна Джондалар.

— Вълчо няма да я нарани. Той наистина обича деца. Попитай Соландия. Той забавлява бебето й — успокои я той. — Вълчо е отраснал с деца. Айла го е обучила и ти си права в това отношение. Тя е забележителна жена, особено в отношението си към животните.

— Мисля, че всичко е наред, Тонолия. Не смятам, че този мъж може да допусне да направиш нещо, което ще ти причини болка. Той е брат на мъжа, чието име носиш.

В пещерата избухна спор. Те погледнаха да разберат какво се е случило, а двете момичета бързо се отдалечиха.

— Кога някой да се заеме с този…, този Чароли? Колко дълго трябва една майка да чака? — оплакваше се Вердения на Ладуни. — Може би трябва да свикаме Съвет на Майките, ако мъжете не могат да направят нещо. Аз съм сигурна, че Съветът ще разбере чувствата в майчинското сърце и незабавно ще издаде присъда.

Лозадуна се беше присъединил към Ладуни, за да му окаже подкрепата си. Свикването на Съвет на Майките обикновено беше последната мярка, към която прибягваха. Това можеше да има сериозни последствия и се правеше само когато не можеше да се намери друг път за разрешаване на някой проблем.

— Да не прибързваме, Вердения. Човекът, когото изпратихме при Томаси, би трябвало да се върне всеки момент. Ти, разбира се, можеш да изчакаш още малко. А и Мадения е значително по-добре. Не мислиш ли?

— Не съм толкова сигурна. Тя се скри в огнището ни и не иска да ми каже какво не е наред. Казва, че няма нищо и да не се тревожа, но как да престана? — попита майката.

— Мога да й кажа какво не е наред — прошепна Филония, — но не съм сигурна, че тя ще разбере. Все пак е права. Нещо трябва да се направи с Чароли. Всички Пещери говорят за него.

— Какво може да се направи? — попита Айла, приближавайки се към тях.

— Не зная — отговори жената и се усмихна приветливо. Гостенката беше дошла да види бебето й и очевидно изпитваше удоволствие да го държи. — Но мисля, че планът на Ладуни е добър. Той смята, че всички пещери трябва да се обединят, за да открият и върнат младежите. Иска да види членовете на бандата, разделени един от друг и далеч от влиянието на Чароли.

— Идеята наистина изглежда добра — съгласи се Джондалар.

— Проблемът е в Пещерата на Чароли и дали Томаси, който е роднина на майка му, ще се съгласи — заяви Филония. — Ще разберем, когато се върне пратеникът, но разбирам как се чувства Вердения. Ако нещо подобно се случи някога на Тонолия… — поклати тя глава, без да може да продължи.

— Мисля, че почти всички разбират как се чувстват Мадения и майка й — каза Джондалар. — Повечето хора са свестни, но само един лош може да донесе много неприятности на всички около себе си.

Айла си спомни за Атароа и помисли същото.

— Някой идва! Някой идва! — Лароги и няколко от приятелите му се втурнаха в пещерата, крещейки новината, и младата жена се зачуди какво са нравили навън в студа и тъмнината. Миг след това бяха последвани от мъж на средна възраст.

— Рендоли! Не можеше да дойдеш в по-подходящо време — извика Ладуни с очевидно облекчение. — Ела, дай ми багажа си и вземи нещо топло да изпиеш. Върна се съвсем навреме за Празненството на Майката.

— Това е пратеникът, който Ладуни изпрати на Томаси — обясни Филония, изненадана, че го вижда.

— Е, какво каза той? — поиска да узнае Вердения.

— Вердения — сгълча я Лозадуна, — остави човека да си почине и да си поеме дъх. Току-що пристига.

— Няма нищо — каза Рендоли, свали багажа от раменете си и пое чаша горещ чай от Соландия. — Бандата на Чароли нападна Пещерата в близост до пустошта, в която се крият. Откраднали храна и оръжия и пребили една жена, опитала се да ги спре. Наранена е зле и може да не се оправи. Всички Пещери са се разгневили. Когато чуха за Мадения, това беше последната капка, която преля чашата. Въпреки кръвното си родство с майката на Чароли Томаси е готов да помогне на другите Пещери да тръгнат след бандитите и да ги накажат. Той свика на събрание колкото можа Пещери и това ме забави. Останах да го изчакам. Повечето близки Пещери изпратиха по няколко човека. Аз трябваше да взема решения от името на нашата.

— Сигурен съм, че са били правилни — прекъсна го Ладуни. — Доволен съм, че си бил там. Какво мислят те за моето предложение?

— Вече го приеха, Ладуни. Всяка Пещера ще изпрати следотърсачи, за да ги открият, и някои от тях вече тръгнаха. След като намерят бандата на Чароли, по-голямата част от ловците на всяка Пещера ще тръгнат след тях и ще ги доведат обратно. Никой не иска да ги търпи повече. Томаси ги иска преди Лятната среща — обърна се мъжът и погледна Вердения. — Искат ти да си там, за да предявиш своите обвинение и искане.

Тя се поуспокои, но продължаваше да бъде нещастна от нежеланието на Мадения да участва в церемонията, която щеше официално да я направи жена, способна, с малко късмет, да ражда деца — евентуалните й внуци.

— С радост ще предявя обвинението й и искането си — отговори — и ако тя не се съгласи на Първия обред, можете да сте сигурни, че няма да го забравя.

— Надявам се, че до следващото лято ще промени решението си. Забелязвам напредък след пречистващия ритуал. Започна да излиза и да общува с хората. Мисля, че за това помогна Айла — каза Лозадуна.

Когато Рендоли се прибра в жилищното си пространство, Лозадуна се обърна към Джондалар и му кимна. Високият мъж се извини и последва Лозадуна в Церемониалното огнище. Айла понечи да ги последва, но усети, че искат да останат сами.

— Чудя се какво ще правят — каза тя.

— Предполагам, че е някакъв личен ритуал — отвърна Филония, с което само засили любопитството й.

— Донесе ли нещо, което си направил сам? — попита Лозадуна.

— Изработих острие. Нямах време да му поставя дръжка, но е най-острото, което можах да направя. — Джондалар извади изпод туниката си малък, увит в кожа пакет. Разгърна го и отвътре се показа каменно острие с ръб, остър като бръснач. Единият край беше обработен във връх. Другият беше заострен, така че да бъде поставен в дръжка от нож.

Лозадуна го разгледа внимателно.

— Това е чудесна изработка — заяви той. — Сигурен съм, че ще свърши работа.

Младият мъж въздъхна с облекчение, макар и да не бе осъзнал колко е загрижен.

— А нещо от нейните вещи?

— Това беше по-трудно. Пътуваме само с най-необходимото и тя помни къде се намира всяка нейна вещ. Има няколко опаковани неща, подарък най-вече от разни хора, и аз не исках да ги пипам. След това си спомних, че беше казал, че няма значение колко е малко, след като е лично — отвърна Джондалар, извади мъничък предмет, също обвит в кожа, и продължи. — Тя носи амулет — малка, украсена кесийка, съдържаща предмети от детството й. Той е много важен за нея и тя го сваля само когато плува или се къпе. Остави го, когато тръгна за свещените горещи извори, и аз отрязах едно от мънистата, които го украсяват.

Лозадуна се усмихна.

— Добре! Това е идеално! И много умно. Виждал съм този амулет и той е съвсем личен за нея. Опаковай ги отново заедно и ми дай пакета.

Джондалар направи каквото му беше наредено, но мъжът забеляза въпросителния му поглед, когато го пое от него.

— Не мога да ти кажа къде ще го оставя, но Тя ще знае. Хайде, има неща, които трябва да ти обясня и да ти задам няколко въпроса.

Джондалар кимна с глава.

— Ще се опитам да ти отговоря.

— Искаш детето да се роди на твоето огнище, на жената Айла, вярно ли е?

— Да.

— Разбираш ли, че детето, родено на твоето огнище, може да не бъде от твоя дух?

— Да.

— Какво мислиш за това? Има ли за теб значение чий дух е използван?

— Бих искал да е моя, но… духът ми може и да не е подходящ. Може да не е достатъчно силен или Майката да не може да го използва, или да не иска да го използва. И без това никой и никога не е сигурен чий е духът, но ако се роди дете на Айла и на моето огнище, това ще ми е достатъчно. Мисля, че самият аз бих се почувствал като майка — отговори той убедено.

Лозадуна кимна с глава.

— Добре. Нощес ще честваме Майката и това е много благоприятен случай. Знаеш, че жените, които я почитат най-много, са най-често ощастливяваните. Айла е красива жена и няма да й бъде трудно да намери мъж или мъже, с които да сподели Удоволствието.

Когато Този, който служи на Майката видя намръщеното лице на високия мъж, разбра, че Джондалар е от тези, на които е трудно да видят, че жената, която са избрали, избира някой друг дори и само за церемонията.

— Ти трябва да я насърчиш, Джондалар. Това ще поласкае Майката и за нея е най-важно, ако ти си искрен в желанието си Айла да роди дете на огнището ти. Виждал съм го да става и преди. Много жени забременяват почти веднага. Майката може да остане толкова доволна от теб, че даже да използва твоя дух, особено ако ти също я почетеш достатъчно.

Джондалар затвори очи и кимна с глава, но Лозадуна видя как стисна зъби и заскърца с тях. Нямаше да му бъде лесно.

— Тя никога не е участвала в Празненство в чест на Майката. А ако тя… не поиска никой друг? Трябва ли да й откажа?

— Трябва да я насърчиш да сподели с други, но изборът, разбира се, е неин. Никога не трябва да отказваш на никоя жена, ако можеш да постъпиш така на Нейното празненство, най-малко на тази, която си избрал за своя съпруга. Аз не бих се притеснявал от това, Джондалар. Повечето жени го разбират и не им е трудно да се наслаждават на Празненството на Майката — обясни Лозадуна. — Но е странно, че Айла не е била научена да разбира Майката. Не знаех, че има хора, които да не са й признателни.

— Хората, които са я отгледали, бяха… в много отношения необикновени.

— Сигурен съм, че е така, а сега да отидем и помолим Майката.

„Да помолим Майката! Да помолим Майката!“ Думите кънтяха в ушите на младия мъж, докато двамата се приближаваха към церемониалното място. Внезапно той си припомни, че някога му бяха казвали, че е облагодетелстван от Майката, така облагодетелстван, че никоя жена не би му отказала, дори и самата Дони, така облагодетелстван, че даже и да помоли Майката за нещо, Тя ще възнагради молбата му. Беше предупреждаван също да бъде предпазлив с тази благосклонност; щеше да получи това, за което моли. В този момент той пламенно се надяваше да е истина.

Спряха пред нишата, където лампата продължаваше да гори.

— Вземи фигурката и я подръж в ръцете си — нареди Този, който служи на Майката.

Джондалар посегна в нишата и внимателно хвана фигурката на Майката. Беше най-красивата скулптурка, която някога беше виждал. Тялото й беше идеално оформено. Фигурката в ръцете му създаваше впечатлението, че скулпторът я е ваял по жив модел на добре сложена жена в естествен ръст. Беше виждал голи жени при съжителството в ограничените по пространство жилища достатъчно често, за да знае как изглеждат. Ръцете, почиващи върху пълните гърди на фигурката, бяха само загатнати, но дори и така, пръстите се очертаваха ясно, както и гривните на китките й. Двата крака бяха събрани един до друг и представляваха нещо като колона, забита в земята.

Главата предизвикваше най-голяма изненада. Повечето от фигурките, които беше виждал, имаха само топка вместо глава, понякога и лице очертано от косите, но никога форми. Тази имаше внимателно изработена прическа от редици плътно прилепнали къдрици, които обгръщаха главата и лицето. Друга разлика между тила и лицето, освен във формата нямаше.

Разгледа я съвсем отблизо и с изненада установи, че е изваяна от варовик. Слоновата кост, костите от други животни и дървото бяха значително по-лесни за работа с тях, но фигурката беше така красива и изработена в подробности, та трудно можеше да се повярва, че някой я е изработил от камък. Много кремъчни сечива са били изтънени, докато се направи това, помисли той.

Неочаквано осъзна, че Този, който служи на Майката беше започнал да пее. Беше така погълнат в изучаване на статуйката, че отначало не го беше забелязал. Беше научил лозадунайски достатъчно добре, за да долови някои от имената на Майката и да разбере, че Лозадуна е започнал ритуала. Почака малко, надявайки се, че оценяването на материалните естетични качества на резбарското майсторство няма да го отклони от по-дълбоката духовна същност на церемонията. Въпреки че скулптурката символизираше Майката и както се смяташе, беше място за отдих на една от многобройните й духовни форми, той знаеше, че не е Великата майка земя.

— Сега помисли добре и със свои собствени думи, излезли направо от сърцето ти, помоли Майката за това, което искаш — каза Лозадуна. Фигурката на Майката, която държиш, ще ти помогне да съсредоточиш всичките си мисли и чувства върху молбата. Не се колебай да изречеш всичко, за което се сетиш. Помни, всичко, което ще поискаш, ще бъде благословено от Майката на всички.

Джондалар затвори очи и се опита да се съсредоточи.

— О, Дони, Велика Майко Земя — започна той, — имало е случаи в живота ми, когато съм мислил… някои неща, които вероятно не са ти били приятни. Не съм искал да те сърдя, но… понякога се случва. Беше време, когато мислех, че никога няма да открия жена, която истински да обичам, и се питах дали не е, защото си сърдита заради… тези неща.

„Нещо много лошо трябва да се е случило в живота на този мъж. Той е толкова добър и изглежда така уверен, че трудно може да се повярва, че е минал през толкова много страдания и грижи“ — помисли Лозадуна.

— После, след като преминах отвъд края на реката ти и загубих… своя брат, който обичах повече от всичко, ти доведе Айла в живота ми и накрая узнах какво означава да се влюбиш. Благодарен съм ти за Айла. Дори ако в живота ми нямаше никой друг: нито семейство, нито приятели, пак щях да съм доволен, докато тя е в него. Но с твое позволение, Велика Майко, аз бих искал… бих те помолил за… още едно нещо. Бих те помолил за… дете. Дете, родено от Айла, принадлежащо на огнището ми и ако е възможно, родено от моя дух или от моята същност, както вярва Айла. Ако не е възможно, ако духът ми не е… достатъчен, то нека тя има бебето, което иска, и нека то принадлежи на моето огнище, така че дълбоко в душата ми да бъде мое.

Джондалар започна да връща фигурката обратно, но спря и я задържа в ръце.

— Още нещо. Ако Айла някога забременее с дете от моя дух, аз бих искал да зная, че това е дете на моя дух.

„Интересна молба — помисли Лозадуна. — Повечето мъже вероятно биха искали да го знаят, но това не е от много голямо значение. Чудя се защо е толкова важно за него? И какво иска да каже с „дете на неговата същност“, както вярва Айла? Бих искал да я попитам, но това е личен ритуал. Не мога да й предам какво е говорил тук. Може би някога ще го обсъдим от философска гледна точка.“

Айла видя двамата да излизат от Церемониалното огнище. Беше сигурна, че са постигнали целта си, но по-ниският мъж имаше озадачен израз на лицето си и раменете му бяха застинали неподвижно, а високият бе замръзнал и изглеждаше нещастен, но решителен. Странната им потиснатост усили любопитството й към това, което се бе случило вътре.

— Надявам се тя да промени мнението си — дочу Лозадуна да казва, когато я наближиха. — Мисля, че най-добрият начин да преодолее ужасното си преживяване, е да премине през Първите си ритуали. Въпреки всичко ще трябва много да внимаваме кого ще й изберем. Бих искал да останеш, Джондалар. Струва ми се, че тя проявява интерес към теб. Според мен е хубаво, че започва да изпитва топли чувства към някой мъж.

— Бих искал да помогна, но не можем да останем. Трябва да тръгнем колкото е възможно по-скоро, утре или вдругиден.

— Прав си, разбира се. Времето може се промени всеки момент. Трябва да бъдеш внимателен, ако забележиш, че някой от вас става раздразнителен — каза Лозадуна.

— Малайзиецът — отвърна Джондалар.

— Какво е „малайзиец“? — попита Айла.

— Идва с фьона, стопяващия снеговете пролетен вятър — обясни Лозадуна. — Вятърът идва от югозапад, топъл и сух и достатъчно силен, за да изкорени дървета. Топи снега така бързо, че високи преспи изчезват за един ден, и ако ви връхлети, когато сте на глетчера, може да не успеете да го пресечете. Ледът ще се топи под краката ви, ще потъвате в пукнатини или пътят ви ще бъде пресичан от реки. Налита така бързо, че дори сатанинските сили, които обичат студа, не успяват да се отдръпнат от пътя му. Отскубва ги, измита ги от скритите им места и ги тика пред себе си. Ето защо сатанинските сили яздят челните ветрове на стопяващия снеговете и винаги пристигат малко преди него. Те донасят „малайзиеца“. Ако знаеш какво да очакваш и можеш да ги управляваш, те служат като предупреждение, но са хитри и не е лесно да ги накараш да служат в твой интерес.

— Как разбираш кога са пристигнали сатанинските сили? — попита Айла.

— Както казах, бъдете нащрек, когато започнете да се чувствате раздразнителни. Могат да ви разболеят и ако вече сте, могат да влошат състоянието ви, но най-често подтикват към кавги и бой. Някои хора започват да беснеят, но всички знаят, че се дължи на „малайзиеца“, и никой не ги обвинява, докато не причинят сериозни щети или наранявания, а даже и тогава много от постъпките им се извиняват. Въпреки че хората са доволни от стопяващия снеговете, защото той носи ново развитие, нов живот, но все пак никой не го очаква с радост.

— Елате да ядете! — повика ги Соландия, която се бе приближила, без да я усетят. — Хората отдавна започнаха втората си порция. Ако не побързате, няма да остане нищо.

Тръгнаха към централното огнище, където гореше голям огън, подгонени от вятъра, нахлуващ през входа на пещерата. Макар и ненапълно облечени за силния студ отвън, повечето от хората носеха топли дрехи в непреградените участъци на пещерата, които бяха изложени на студа и вятъра. Печеният кози бут беше суров в средата, но все пак прясното месо им беше добре дошло. Освен това имаше и тлъста месна супа от изсушено месо, мамутска мазнина, няколко късчета изсушени корени и планински боровинки, вероятно последните им запаси от плодове и зеленчуци. Всички те едва успяваха да изчакат прясната зеленина на пролетта.

Силният, студен вятър все още налиташе върху тях и колкото и да очакваше пролетта, Джондалар още повече искаше зимата да продължи още малко, само докато пресекат глетчера.

38

След като се нахраниха, Лозадуна обяви, че ще им предложат нещо на Церемониалното огнище. Гостите не разбраха думата, но скоро научиха, че това е питие, което се сервира топло. Вкусът му беше приятен и смътно познат. Айла реши, че е някакъв вид леко ферментирал плодов сок, ароматизиран с билки. Изненада се, когато научи от Соландия, че основната му съставка е сок от бреза, докато плодовият сок беше само една част от рецептата.

Питието обаче се оказа измамно. То беше по-силно, отколкото Айла го беше преценила. Тя попита Соландия на какво се дължи това, а тя й откри, че билките допринасят до голяма степен за силата на питието. И тогава жената разбра, че смътно познатият му вкус се дължи на пелина, много силна билка, която може да бъде опасна, ако се поема в големи количества или ако се консумира твърде често. Трудно беше да се установи наличието му поради силно миризливата лазаркиня и други ароматични съставки. Тя се зачуди какво още се съдържа в питието, което я накара да го опита.

Попита Соландия какво мисли за силната билка, като отбеляза пред нея опасностите, които тя крие. Жената й обясни, че растението, което тя нарича абсент, рядко се използва, изключение прави това питие, употребяващо се само на Майчини фестивали. Жената не беше склонна да разкрива конкретните съставки на питието поради свещената му природа, но въпросите на Айла бяха толкова точни и съдържателни, че тя не можа да се въздържи да не й отговори. Айла откри, че напитката изобщо не е това, което изглежда на вкус. Това, което отначало реши, че е слаба напитка с приятен вкус, се оказа силна сложна смес, съставена специално да стимулира отпускането, спонтанността и установяването на топли взаимоотношения, които бяха желателни за Майчините фестивали.

Докато хората от Пещерата прииждаха в Церемониалното огнище, тя усети повишена сетивна изостреност в резултат на всичките й опитвания на питието, която скоро отстъпи на приятно отмаляване и чувство за топлота и я накара да забрави за всякакви анализи. Видя, че Джондалар заедно с още няколко мъже разговарят с Мадения, раздели се със Соландия и се запъти към тях. Мъжете я загледаха с възхищение. Тя приближи с усмивка групата и Джондалар усети силната любов, която нейната усмивка винаги предизвикваше. Нямаше да бъде лесно да се спазят напътствията на Лозадуна и да я подтикне да изживее пълноценно Майчиния фестивал, даже и с помощта на отпускащото питие, което Този, който служи на Майката го беше накарал да употреби. Той пое дълбоко дъх и изпи до дъно остатъка от течността в чашата си.

Филония и особено партньорът й Даралди, с когото се беше запознала по-рано, бяха сред тези, които топло приветстваха Айла.

— Чашата ти е празна — каза той, след което гребна с черпак от дървена паница и й напълни чаша.

— Налей и на мен малко — каза Джондалар с пресилено сърдечен тон.

Лозадуна забеляза пресилената му любезност, но прецени, че другите едва ли ще обърнат много внимание на това. Обаче това не се отнасяше за Айла. Тя веднага видя как пулсира мускулът на челюстта му и разбра, че нещо го измъчва. Усети и бързата реакция на другия мъж. Разбра, че между тях имаше нещо, но питието й действаше и тя реши да мисли за това по-късно. Изведнъж ограденото пространство се изпълни с думкане на барабани.

— Започва танцът! — каза Филония. — Хайде, Джондалар. Да ти покажа стъпките. — Тя го хвана за ръката и го поведе към средата.

— Мадения, върви и ти — подкани я Лозадуна.

— Да — обади се Джондалар — Ела и ти. Знаеш ли стъпките? — Той й се усмихна и Айла реши, че вече изглежда спокоен.

Той не беше спирал да говори и да оказва внимание на Мадения през целия ден и макар че тя се стесняваше и бе мълчалива, усещаше присъствието му. Всеки път, когато той я поглеждаше със завладяващите си очи, сърцето й започваше лудо да бие. Когато хвана ръката й, за да я въведе в мястото за танца, едновременно я побиха тръпки и я обля топлина.

Филония за миг се намръщи, но веднага се усмихна на момичето.

— Можем и двете да му покажем стъпките — каза тя и ги поведе към мястото за танцуване.

— Ще ми разрешиш ли да ти покажа… — Даралди се обърна към Айла точно когато Ладуни каза: — Би ми било приятно… — И двамата си размениха усмивки, опитвайки се да си отстъпят думата един на друг.

Тя също им се усмихна.

— Ами защо и двамата не ми покажете стъпките.

Даралди кимна в знак на съгласие, а Ладуни и се усмихна радостно. Те я хванаха за ръце и я поведоха към мястото, където се събираха танцьорите. Докато се подреждаха в кръг, гостите научиха някои основни стъпки. След това всички се хванаха за ръце и засвири флейта. Айла се изненада от звука. Не беше слушала флейта от свирнята на Манен на Лятната среща на Мамутоите. Нима мина по-малко от година, откакто напуснаха Срещата? Виждаше й се толкова отдавна, а вече никога нямаше отново да ги види.

Примига, за да отстрани сълзите при тази мисъл, а когато танцът започна, не й остана време да се рови в болезнени спомени. В началото танцът беше лесен за следване, но с напредването на вечерта стана по-бърз и по-сложен. Нямаше съмнение, че тя беше в центъра на вниманието. Никой мъж не можеше да й устои. Тълпяха се около нея, опитвайки се да спечелят вниманието й, правеха намеци и даже безсрамни покани, едва прикрити като шеги. Джондалар флиртуваше леко с Мадения и по-открито с Филония, но усещаше присъствието на всеки мъж, който се въртеше около Айла.

Танцът стана с по-сложни стъпки и смяна на местата и Айла танцуваше с всички. Смееше се на шегите и неприличните им подмятания, докато хората се откъсваха от танца, за да напълнят отново чашите си или да се оттеглят по двойки в уединени места. Ладуни скочи в средата и изпълни енергично соло. Към края му към него се присъедини другарката му.

Айла почувства жажда и няколко души се присъединиха към нея, за да си налеят по още едно питие. Тя усети, че Даралди я съпровожда.

— И аз искам още да пийна — каза Мадения.

— Съжалявам — обади се Лозадуна и постави ръка върху чашата й. — Ти, скъпа, още не си извършила Обредите си за първите удоволствия. Ще трябва да се задоволиш с чай.

Тя се намръщи и понечи да възрази, но после отиде и си напълни чашата с чай.

Той нямаше намерение да й позволява да се възползва, от която и да е привилегия на зрелите жени, докато не преминеше през ритуала по превръщането в истинска жена, и правеше всичко, за да я окуражи да се подложи на важния ритуал. Същевременно даваше на всички да разберат, че въпреки ужасното нещо, което й се беше случило, тя е пречистена и се е възстановила до нормалното си състояние, така че трябваше да спазва същите ограничения и да бъде обект на същите специални грижи и внимание, които получава всяко друго момиче, на което му предстои да прекрачи прага на превръщането в истинска зряла жена. Той чувстваше, че това е единственият начин напълно да се възстанови от бруталното нападение и многократното изнасилване.

Айла и Даралди пиха последни. Когато всички се пръснаха в различни посоки, те останаха сами. Той се обърна към нея:

— Айла, ти си толкова красива жена.

Докато растеше, тя винаги беше високата и грозната, и колкото пъти Джондалар й кажеше, че е красива, тя винаги си мислеше, че казва това, защото я обича. Тя не се мислеше за красива и думите на Даралди я изненадаха.

— Не — каза тя, смеейки се. — Не съм красива!

Реакцията й го изненада. Не очакваше да чуе такива думи.

— Но… ти наистина си красива.

Цяла вечер правеше опити да предизвика интереса й и макар че тя разговаряше с него топло и приятелски и очевидно танцът й достави удоволствие — движенията й бяха наситени с естествена чувственост, което го окуражаваше, той не можа да запали у нея искрата, която да доведе до повече напредък в отношенията им. Той съзнаваше, че не е непривлекателен мъж и че това е Майчин фестивал. Не можеше да не направи нещо, с което да покаже, че я желае. Накрая реши да го направи по-откровено.

— Айла — започна той, прегръщайки я през кръста. Усети как тя за момент се стегна, но прояви настойчивост и долепи устни на ухото й. — Ти наистина си красива жена.

Тя се обърна с лице към него, но вместо да се притисне с желание, се отдръпна назад. Той я прегърна и с другата си ръка, за да я притегли към себе си. Тя се отдръпна, постави двете си ръце на раменете му и го изгледа право в очите.

Айла не беше разбрала съвсем добре истинския смисъл на Майчиния фестивал. Беше си помислила, че той е просто едно сърдечно и приятелско събиране, независимо че хората бяха говорили за „почитане“ на Майката и тя знаеше какво обикновено означава това. Като виждаше как отделни двойки, а понякога и групички от по три или повече мъже и жени се оттегляха в затъмнените места около параваните от кожи, тя започваше да проумява какво става, но едва след като погледна Даралди и видя желанието в очите му, тя окончателно разбра, какво очаква той.

Отново я придърпа към себе си и се опита да я целуне. Айла изпита прилив на нежност към него и отговори възбудено на целувката. Ръката му намери гърдата й, след това той се опита да бръкне под туниката й. Той беше привлекателен, усещането не бе неприятно, тя се беше отпуснала и бе готова да откликне, но й се искаше да има време да помисли. Трудно беше да устои, умът й беше замъглен… И тогава чу ритмични звуци.

— Да се върнем при танцуващите — каза тя.

— Защо? Така или иначе те останаха твърде малко.

— Искам да изпълня танц на Мамутоите.

Той се съгласи. Беше откликнала на желанието му и мъжът можеше да поизчака.

Когато стигнаха мястото, Айла забеляза, че Джондалар все още е там. Танцуваше с Мадения, като държеше и двете й ръце и й показваше стъпки, които беше научил от Шарамудоите. Близко до тях Филония, Лозадуна, Соландия и още няколко други жени пляскаха с ръце — флейтистът и този, който отмерваше ритъма, си бяха намерили партньори.

Айла и Даралди се присъединиха към пляскащите с ръце. Тя срещна погледа на Джондалар и вместо да пляска с ръце, започна да пляска по бедрата си в стила на Мамутоите. Мадения спря, за да гледа, после се отдръпна назад, когато той се присъедини към Айла с пляскане по бедрата в сложен ритъм. След това двамата започнаха да се движат заедно, после да се отдръпват назад и да обикалят един около друг, да се гледат с обърнати назад глави. Когато застанаха лице с лице, протегнаха ръцете си и ги хванаха. Откакто улови погледа му, Айла не виждаше друг, освен Джондалар. Неопределената нежност и дружелюбие, което беше изпитала към Даралди, се стопи в завладяващото желание, привличане и любов в тези сини очи, които сега гледаха само нея.

Силата на чувството между двамата беше явна за всички. Лозадуна ги погледа внимателно известно време, после кимна почти незабележимо. Очевидно Майката известяваше Своите желания. Даралди сви рамене и се усмихна на Филония. Мадения стоеше с широко отворени очи. Разбираше, че гледа нещо рядко и красиво.

Когато двамата спряха, останаха прегърнати, забравили хората около тях. Соландия започна да ръкопляска и скоро към нея се присъединиха тези, които бяха останали да наблюдават. Най-сетне звукът стигна до ушите на двамата. Те се пуснаха, чувствайки се малко засрамени.

— Мисля, че има останало още малко за пийване — обади се Соландия. — Да го довършим ли?

— Това е добра идея! — възкликна Джондалар, прегърнал Айла през раменете. Вече нямаше никакво намерение да я изпуска.

Даралди вдигна голямата дървена паница, за да налее по чашите останалото от специалното питие, след което погледна към Филония. „Наистина имам голям късмет — помисли си той. — Тя е красавица и ми е родила две деца в моето огнище.“ Не виждаше защо трябва да почита Майката с някоя друга вместо с другарката си.

Джондалар изпи питието си на един дъх, остави чашата, после внезапно грабна Айла и я занесе в леглото й. Тя изведнъж се почувства странно замаяна, изпълнена с щастие, също като че ли се беше измъкнала от някакъв неприятен преврат на съдбата, но щастието й изобщо не можеше да се сравни с неговото. Той я беше наблюдавал цялата вечер, беше видял как я желаят всичките мъже, беше й дал всички възможности да опита съгласно съвета на Лозадуна и беше сигурен, че накрая ще отиде с друг.

И той самият имаше много удобни случаи да се измъкне с някоя друга, но нямаше да го направи, докато не се убедеше, че нея я няма. Затова остана с Мадения, знаейки, че тя още не е готова за мъж. Харесваше му да й оказва внимание, да я гледа как се отпуска, като е с него, да се радва на пробуждащата се у нея жена. Макар че не би се сърдил на Филония, ако тя беше изчезнала с някой друг, а тя имаше много удобни случаи за това, беше му драго, че тя остана при него. Щеше да се почувства ужасно да остане сам, ако Айла избереше някой друг. Разговаряха за много неща. За Тонолан и съвместните им пътувания, за нейните деца, особено за Тонолия, за Даралди и за това колко е привързана към него, но Джондалар просто не можеше да говори много за Айла.

И ето че най-сетне, когато тя дойде при него, той просто не можеше да повярва на очите си. Положи я внимателно на спалния им нар, изгледа я и видя любовта в очите й — почувства болезнена сухота в гърлото си, докато сдържаше сълзите си. Беше направил всичко, което Лозадуна беше казал, беше й дал всички шансове, даже се беше опитал да я окуражи, но тя се върна при него. Почуди се дали това не е знак от Майката, който трябва да му каже, че ако тя забременее, то детето ще бъде заченато от неговия дух.

Размести подвижните паравани, осигуряващи уединение, и когато тя се надигна и започна да се съблича, внимателно я върна обратно на леглото.

— Тази нощ е моя. Искам аз да направя всичко.

Тя се отпусна на леглото и кимна с лека усмивка, предвкусвайки удоволствието от това, което предстоеше. Той излезе иззад параваните, върна се със запалена пръчка, запали малка лампа и я постави в една ниша. Тя не хвърляше много светлина, само толкова, колкото едва да се вижда наоколо. Започна да сваля дрехите си, но спря.

— Мислиш ли, че бихме могли да намерим пътя към горещите извори с това? — попита той, посочвайки лампичката.

— Казват, че това изсушава мъжа и кара мъжествеността му да омекне — каза Айла.

— Бъди сигурна, че това такова нещо няма да стане тази нощ — отвърна той с широка усмивка.

— Тогава ми се струва, че така би било приятно.

Те облякоха шубите си, взеха лампата и тихичко се заизмъкваха навън. Лозадуна помисли дали не отиват да се облекчат, но разбра, че не е така, и се усмихна. Горещите извори никога не бяха намалявали желанието му за дълго време. Просто понякога оказваха малко повече контрол върху самия него. Но той не беше единственият, който ги наблюдаваше.

Децата никога не биваха спирани от участие в Майчиния фестивал. Те научаваха уменията и дейностите, които се очакваше от тях да знаят като възрастни, като гледаха какво правят възрастните. Когато си играеха, децата често подражаваха на своите родители и още преди да бяха действително узрели за осъществяването на истински полови актове, момчетата се друсаха върху момичетата, имитирайки бащите си, а момичетата се преструваха, че раждат с кукли, подражавайки на майките си. Скоро след като съзрееха, преминаваха в зрялата възраст с ритуали, които не само че им даваха статута на възрастните, но и техните задължения, макар че невинаги си избираха другарка или другар в продължение на няколко години. Бебетата се раждаха, когато им дойдеше времето, когато Майката вземеше решение да благослови някоя жена, но твърде млади жени раждаха изненадващо рядко. Всички бебета се посрещаха с радост, за тях се грижеше цялото разширено семейство и негови близки приятели, които образуваха една Пещера.

Мадения беше гледала Майчини фестивали, откакто се помнеше, но този път за нея това беше с нов смисъл. Погледа няколко двойки — това, което правеха, не им причиняваше болка, не беше направено по начина, по който тя беше наранена, даже когато някои от жените избираха по няколко мъже — но тя прояви особен интерес към Айла и Джондалар. Веднага щом те излязоха от пещерата, навлече шубата си и ги последва.

Те намериха пътя до шатрата с двойните стени и влязоха във второто отделение, радвайки се на топлината от парата. Изправиха се вътре, огледаха се, после оставиха лампата на олтара от насипана земя. Свалиха шубите си и седнаха на постелките от сплъстена вълна, покриващи пода.

Джондалар първо свали ботите на Айла, след това и своите. Целуна я дълго и нежно, докато развързваше връзките на туниката и долното й облекло, свали ги през главата й, после се наведе, за да целуне и двете й зърна. Развърза покривалата на краката й, подплатени с козина, и на бельото, свали ги, спирайки се да погали хълма в слабините й, покрит с меки косми — и двамата не си бяха направили труд да обличат горните си покривала за крака с козина от външната им страна. След това той се съблече и я взе в прегръдките си, радвайки се на допира на нейната кожа до своята и моментално пожелавайки я.

Поведе я към димящия басейн и двамата се потопиха в него, после отидоха на мястото за измиване. Той загреба шепа от течния сапун от съда и започна да го натрива на гърба на Айла и на задните й части, избягвайки засега съблазнителните й топли влажни места. Доставяше му удоволствие гладкото хлъзгане на сапуна по кожата й. Тя затвори очи, усети как ръцете му я галят, както само той умееше да го прави, за да й достави удоволствие, и се остави в ръцете му, отмалявайки при всяко негово докосване, наслаждавайки се на всяко възбуждащо усещане.

Той взе още една шепа сапун и я разтри по краката, повдигайки първо едното после другото ходило, усещайки как тя леко потръпна. После я обърна с лице към себе си, бавно я целуна, като си играеше нежно и внимателно с устните и езика й, усещайки реакцията й. Той самият се възбуди и мъжествеността му се издигна, опитвайки се да се допре до нея.

Загреба нова шепа сапун и започна да я разтрива под мишниците й и надолу по стегнатите й налети гърди, усещайки как зърната им се втвърдиха в дланите му. През тялото й преминаха тръпки като светкавици, когато той докосна изключително чувствителните й гърди, и достигнаха до скритото място вътре в нея, откъдето идваше нейното желание за него. Когато ръцете му се спуснаха по корема и слабините й, тя изстена от очакване. Той погали с насапунените си ръце гънките й, напипа мястото на Удоволствията й и леко го разтри. След това взе съда за изплакване, загреба вода от горещия басейн и започна цялата да я полива. Изля още няколко съда вода върху нея, преди да я заведе отново в басейна.

Седнаха на каменните пейки и се притиснаха един в друг. После се потопиха във водата, така че само главите им се подаваха на повърхността. След това Джондалар хвана Айла за ръка и я изведе от водата още веднъж. Положи я на меките подови постелки и я загледа как го очакваше мокра и с грейнали очи.

Тя се изненада, когато той разтвори бедрата й и прокара езика си от край до край по гънките й. Не усети солен вкус, нямаше го и нейният характерен вкус, това беше нещо ново за него, да я вкусва, без да усеща вкуса й, и докато той се радваше на новото усещане, чу как тя започна да стене. Усещането беше толкова изненадващо. Усети как възбудата й се увеличава и достигна връхната си точка, отново я обхванаха спазми на удоволствие, а той изведнъж започна да я смуче.

Тя протегна ръце към него, докато той се наместваше между краката й, и му помогна да проникне в нея. Той нахлу в нея, а тя се изпъна към него и двамата въздъхнаха с дълбоко удовлетворение. Когато той се изтегли назад, тя се изви, копнееща да го поеме отново. Усети как топлата й вътрешност глади и обхваща целия му член и почти стигна до кулминацията си. Когато отново се изтегли назад, от устните му се изтръгна пронизителен стон. Тя се притисна в него и той бликна в нея, сля се с нейната топла влага и двамата изстенаха от взаимното удоволствие.

Постоя отпуснат известно време върху нея, защото знаеше, че тя обожава да усеща тежестта му върху себе си в такъв момент. Претърколи се настрана, изгледа я, видя разнежената й усмивка и я целуна. Езиците им се търсеха с меко нежно движение, без да се опипват един друг, и тя отново усети, че се възбужда. Той разбра и отговори със същото. Този път без припряност я целуна по устата, после по очите, ушите и накрая по нежните места на шията й. Смъкна се по-надолу и напипа зърното й. Бавно го засмука и започна лекичко да го хапе, докато галеше и разтриваше другото, после се прехвърли на първото, а засмука второто и тя започна да се притиска към него с все по-силно и по-силно желание и нарастваща възбуда.

Той също се възбуди. Спадналата му мъжественост отново се издигаше и когато тя усети допира й, рязко седна, за да я поеме в уста и да му помогне. Той се отпусна по гръб и се отдаде на приятните усещания, които тя предизвикваше като пронизващи го тръпки, докато го налапа максимално, засмука го силно, после го отпусна и облиза с устни. Намери твърдия ръб отдолу и бързо го разтри с език; след това дръпна кожата малко назад и започна да облизва въртеливо с език гладката главичка все по-бързо и по-бързо. Той застена от пламенните вълни, които преминаваха през него, после я придърпа върху себе си, докато тя го възседна, протегна се напред, за да вкуси топлината на разтвореното й цвете. Почти едновременно те усетиха как прегърнали се с крака се впиват един в друг, той отново я засмука, после се отдръпна назад, завъртя я, така че тя застана на колене, проникна в нея и отново усети плътната й дълбока пещера. Тя се избутваше назад в такт с всяко негово движение, люлееше се, извърташе се, приклякваше назад и напред, поемайки всяко негово движение напред и назад и тогава отново стигнаха до кулминацията, първо тя и при следващото движение той изпита мощния изблик на великия Дар на Удоволствието на Майката.

И двамата се строполиха, изтощени от удоволствие, премалели от чудесно удовлетворение. За миг усетиха въздушен полъх, но не помръднаха, а даже задрямаха за известно време. Когато се събудиха, станаха, измиха се и отново се потопиха в горещата вода. Когато най-сетне излязоха от басейна, с изненада откриха, че край входа бяха оставени сухи, чисти одеяла от кожа, мека като кадифе, за да се изсушат.

Мадения се върна в пещерата, изпитвайки непознати досега за нея чувства. Беше разтърсена от силната и контролирана страст на Джондалар и топлата му нежност, от жадното откликване и неудържимото желание на Айла да му се отдаде и довери напълно. Тяхното преживяване изобщо не приличаше на онова, което тя беше изтърпяла. Удоволствията им бяха пламенни, но не бяха брутални; това не беше възползване на единия от другия за задоволяване на похотта му, а взаимно отдаване за постигане на взаимно удовлетворение и отблагодаряване. Айла й беше казала истината — Удоволствията на Майката можеха да бъдат възбуждаща, чувствена наслада, радостно и приятно празненство на тяхната любов.

И макар че просто не знаеше какво да направи, тя беше силно впечатлена и физически, и емоционално. Очите й бяха пълни със сълзи. В този момент пожела Джондалар. Поиска й се той да бъде този, с когото да изживее обреда си по превръщането в истинска жена, макар да знаеше, че това е невъзможно. Но в този момент тя реши, че ако може да намери някой като него, е готова да се подложи на церемонията и Обреда на първите Удоволствия на следващата Лятна среща.

* * *

На другата сутрин всички се чувстваха неразположени. Айла приготви питието „против махмурлук“, което беше създала, за да облекчава главоболието на хората от Лъвския бивак след празненство, макар че имаше съставки само за участвалите в Церемониалното огнище. Внимателно провери количеството противозачатъчен чай, който пиеше всяка сутрин, и реши, че ще й стигне до започването на новия растителен сезон, когато ще събере още билки. Добре, че не й трябваха много.

Мадения дойде да види гостите преди пладне. Като се усмихваше срамежливо на Джондалар, тя обяви, че е решила да извърши Първите си обреди.

— Това е чудесно, Мадения. Ще видиш, че няма да съжаляваш — каза високият, красив и много мил мъж.

Тя го изгледа с такова обожание, че той се наведе и я целуна по бузата, сложи глава на шията й и духна лекичко в ухото й. Изправи се и й се усмихна. Тя потъна в удивително сините му очи. Сърцето й така лудо биеше, че едва си поемаше дъх. В този миг Мадения повече от всичко друго искаше Джондалар да бъде избраникът за нейните Обреди за Първи Удоволствия. Тогава се смути и уплаши, че той е разбрал какво мисли, затова бързо изтича навън.

— Жалко, че не живеем близо до Лозадунаите — каза той, като гледаше как тя избяга. — Бих желал да помогна на тази млада жена, но съм сигурен, че ще намерят човек.

— Да, и аз съм сигурна, че ще намерят, но се надявам тя да не очаква кой знае какво. Казах й, че някой ден сигурно ще си намери мъж като теб, Джондалар, защото много е изстрадала и го заслужава. Надявам се да стане така, за да бъде добре за нея — каза Айла. — Но такива като теб не се срещат често.

— Всички млади жени хранят големи надежди и очаквания — каза той. — Но преди първия път всичко е само фантазиране.

— Но тя има на какво да осланя въображението си.

— Разбира се, всички млади жени знаят повече или по-малко какво да очакват. Виждали са мъже и жени, когато правят любов.

— Има и още нещо, Джондалар. Ти как мислиш, кой ни остави снощи сухи одеяла?

— Помислих, че е Лозадуна или може би Соландия.

— Че те бяха в леглата си много преди нас; трябвало и те да почетат Майката. Казаха ми, защото ги попитах. Даже не знаеха, че сме отишли в свещения извор, но на Лозадуна му достави особено удоволствие, като разбра това.

— Ако не са били те, то кой тогава… Мадения ли?

— Сигурна съм, че тя е била.

Джондалар замислено сбърчи чело.

— Толкова дълго време пътешестваме само двамата, че… Не съм го споменавал, но… чувствам се малко… Не знам… струва ми се, че не ми се ще да бъда толкова спонтанен, да се държа така свободно пред други хора. Мислех, че снощи сме били сами. Ако знаех, че тя е там, може би нямаше да бъда така… необуздан — каза той.

Айла се усмихна.

— Знам. — Тя все повече осъзнаваше, че на него не му се нрави да разкрива дълбоко чувствителната страна на характера си, и й беше драго, че се разкрива пред нея с думи и действия. — Радвам се както за себе си, така и за нея, че не си знаел, че тя беше там.

— А защо и за нея?

— Мисля, че точно станалото снощи я убеди да извърши церемонията по превръщането й в зряла жена. Тя често е била при мъже и жени, когато са споделяли Удоволствия, но не се е замисляла за това, докато онези мъже са я насилили. След това се е замисляла само за болката, ужаса да бъде употребена като вещ, без изобщо да помислят, че тя е жена. Това е трудно за обясняване, Джондалар. Едно такова нещо те прави да се чувстваш… толкова ужасно.

— Сигурен съм, че е така, но мисля, че има и още нещо — каза мъжът. — След като на едно момиче е дошло първият лунен период, но не е направило Първите си обреди, то е най-уязвимо и най-привлекателно. Всеки мъж е привлечен от такова момиче, защото то не бива да бъде докосвано. При всички други случаи жената е свободна да избере, но в този период това е опасно за нея.

— Да, също както Лати не биваше да поглежда братята си — каза Айла. — Мамут ми беше обяснил това.

— Е, може би не изобщо — каза Джондалар. — От момичето зависи тогава да покаже въздържание, а това невинаги е лесно. Тя е център на вниманието; всеки мъж я желае, особено по-младите, и на нея може да й трудно да устои на това. Те се увъртат около нея, като се опитват по всякакъв начин да я накарат да им се отдаде. Някои момичета го правят, особено онези, които трябва дълго да чакат настъпването на Лятната среща. Но ако момичето позволи да я отворят без съответните обреди, то тогава то… е било неразумно. Ако това бъде открито, а понякога Майката дарява момичето с рожба, преди то да е станало истинска жена, и всички разберат със сигурност, че то е било отворено… хората понякога са много жестоки — хулят я и й се подиграват.

— Но защо ще хулят нея? Би трябвало да обвиняват мъжете, които са я насилили — каза Айла, възмутена от тази несправедливост.

— Хората казват, че ако момичето не може да покаже въздържание, значи му липсват качествата да поеме отговорностите на Майчинството и Водачеството. Такава жена никога няма да бъде избрана в Съвета на майките или сестрите, или с което име нейният народ нарича своя съвет на най-висшата власт, затова тя загубва репутацията си, което я прави по-малко желана за партньорка. Не че загубва статута си на майка или огнището си — нищо, което й е дадено по рождение, не може да й бъде отнето — но тя никога няма да бъде избрана от мъж с висок статус или дори от такъв, който има заложбите за това. Мисля, че Мадения се е опасявала от това не по-малко, отколкото, от каквото и да е друго.

— Нищо чудно, че Вердения каза, че тя била пропаднала. — Жената загрижено сви вежди. — Джондалар, нейният народ ще приеме ли пречистващия ритуал на Лозадуна? Ти знаеш, че след като веднъж е била отворена, тя не може вече да се върне в предишното си състояние.

— Мисля, че ще го признае. Нейният случай не е бил невъздържание. Тя е била насилена и хората изпитват искрено негодувание към Чароли, така че могат да го излеят върху него. Може да има няколко, които няма да реагират, но защитниците й никак няма да бъдат малко.

Тя помълча известно време.

— Хората са много сложни, нали? Понякога се чудя дали едно нещо е наистина такова, каквото действително изглежда.

* * *

— Мисля, че така ще стане, Ладуни — каза той. — Да, наистина така ще стане! Нека да повторим още веднъж. Ще използваме пирогата, за да превозим достатъчно суха трева и запалителни камъни, за да стопим лед, от който да получим вода, плюс допълнителни парчета скала за изграждане на огнище и тежката мамутска кожа, на която да поставим скалните късове, за да не потънат в леда, когато се нагорещят. Можем да носим храна за нас и вероятно за Вълчо на самарите ни за гръб.

— Ще бъде тежък товар — каза Ладуни, — но не е нужно да кипвате водата — така ще спестите запалителни камъни. Просто трябва да я разтопите достатъчно, за да могат конете да я пият, а също и вие, и вълкът. Не е необходимо да бъде гореща. Но непременно гледайте да не е леденостудена. И пийте достатъчно вода; не се опитвайте да я пестите. Ако имате топли дрехи, почивайте повече и пийте достатъчно вода; така ще издържите на студа.

— Мисля, че трябва предварително да опитат, за да видят колко ще им трябва — обади се Ларония.

Айла видя, че предложението дойде от другаря на Ладуни.

— Това е добра идея — каза тя.

— Но Ладуни е права, товарът ще бъде много тежък — каза Ларония.

— Ами тогава ще прегледаме вещите си и ще се освободим от всичко, без което можем — каза Джондалар. — Няма да ни трябва кой знае колко много. Ще минем оттатък, ще бъдем близо до Бивака на Даланар.

И без това бяха си оставили само най-необходимото. Та от какво още биха могли да се освободят? Това си мислеше Айла преди събралите се да се разотидат. Мадения тръгна редом с нея, докато тя вървеше към мястото им за спане. Момичето-жена не само че харесваше Джондалар, но беше започнало да боготвори и Айла в известна степен, от което тя се чувстваше неловко. За да не обиди Мадения, тя я попита дали не би поседяла при нея, докато си преглежда вещите, за да види кои още може да остави.

Започна да разопакова и разпределя принадлежностите си, като се чудеше за кой ли път го прави през това Пътешествие. Трудно щеше да бъде да реши какво да вземе и какво да остави. Всичките имаха някакъв смисъл за нея, но ако смятаха да пресекат този опасен ледник, за който Джондалар се тревожеше още от самото начало, тя трябваше да се раздели с много неща.

В първия вързоп беше разкошната дреха, направена от мека шамоа, която Рошарио й беше подарила. Тя я издигна и я разпростря пред себе си.

— Ооо! Колко е красиво! Никога не съм виждала такова нещо, с тези избродирани шарки и такава кройка! — възкликна Мадения и я докосна. — И е толкова мека! Никога не съм пипала такава мека материя.

— Подари ми я една жена от Шарамудоите, народ, който живее много далеч оттук, близо до края на Великата майка река, там, където тя наистина е огромна река. Просто не можеш да повярваш колко голяма става Майката река. Шарамудоите в действителност са два народа. Шамудоите живеят на сушата и ходят на лов за диви антилопи. Познаваш ли това животно? — попита Айла. Мадения поклати глава. — То е планинско животно, нещо като дива коза, но по-малко.

— Да, знам го, но ние го наричаме с друго име.

— Рамудоите са Речния народ и ловят есетра — това е една такава голяма риба. Двата народа имат специален начин за обработка на кожите на дивите антилопи, за да ги правят такива меки и еластични.

Айла взе избродираната туника и се замисли за Шарамудоите, с които се беше запознала. Струваше й се, че е било толкова отдавна. Можеше да заживее с тях; не беше променила чувствата си към тях, а знаеше, че повече никога няма да ги види. Никак не й се искаше да се раздели с подаръка от Рошарио. Но тогава видя с какво възхищение го гледа Мадения и бързо взе решение.

— Мадения, искаш ли да имаш тази дреха?

Мадения рязко отдръпна ръцете си, сякаш беше докоснала нещо горещо.

— Не, не мога да я взема! Това е подарък за теб.

— Ние трябва да намалим багажа си. Мисля, че Рошарио би била доволна, ако ти я приемеш, след като толкова много ти харесва. Беше предназначена за сватбена церемония, но аз вече имам такава.

— Сигурна ли си? — попита Мадения.

Айла виждаше как очите й блестяха и не можеха да повярват, че може да стане собственичка на тази дреха.

— Да, сигурна съм. Можеш да я използваш за Бракосъчетателната ти церемония, ако е подходяща за това. Приеми я като подарък от мен, с който ще ме запомниш.

— Не ми трябва подарък, за да те запомня — каза тя с напиращи в очите й сълзи. — Никога няма да те забравя. Ти си причината, поради която един ден може би ще имам Бракосъчетателна церемония, и ако това наистина стане, ще бъда облечена в него.

Тя просто гореше от нетърпение да го покаже на майка си, на всичките си приятелки и връстнички по време на Лятната среща.

Айла беше доволна, че реши да даде подаръка на нея.

— Искаш ли да видиш моята дреха за Бракосъчетанието?

— О, да, разбира се.

Айла разгъна туниката, която Нези й беше направила, когато възнамеряваше да се свърже с Ранек. Беше с цвета на жълта охра, като косата й. В нея беше увита статуетка на кон и две идеално съответстващи едно на друго парчета кехлибар. Мадения просто не можеше да повярва, че Айла има два такива екзотично красиви и същевременно толкова различни един от друг тоалети, но си мълчеше, защото се опасяваше, че тя може да й подари и втория.

Айла се загледа замислено в него, като се опитваше да реши какво да го прави. Поклати глава. Не, не можеше да се раздели с него, това беше Бракосъчетателната й туника.

Ще я облече, когато се свърже с Джондалар. Тя носеше в себе си и нещо от Ранек. Взе статуетката на коня, изваяна от мамутски бивник, и разсеяно я прегърна. И нея ще запази. Замисли се за Ранек, зачуди се как ли е сега той. Никой не я беше обичал повече от него и тя никога нямаше да го забрави. Можеше да се свърже и да бъде щастлива с него, ако не обичаше толкова много Джондалар.

Мадения се беше опитала да потисне любопитството си, но не издържа и попита:

— Какви са тези камъни?

— Наричат се кехлибар. Подари ми ги водачката на Лъвския бивак.

— А това ваяние на твоя кон ли е?

Айла й се усмихна.

— Да, това е ваяние на Уини. Направи я за мен един мъж със смеещи се очи и кожа с цвета на Рейсър. Дори Джондалар каза, че не познава по-добър ваятел.

— Мъж с кафява кожа? — Попита Мадения с изумление.

Жената кисело се усмихна. Не можеше да й се сърди за това, че тя се съмнява.

— Да. Той е Мамутои и се казва Ранек. Първия път, когато го видях, просто не можех да откъсна очите си от него. Опасявам се, че е било много невъзпитано от моя страна. Казаха ми, че майка му е била черна като… парче въглен. Живяла е далеч на юг, оттатък едно огромно море. Един Мамутои, на име Уимез направил дълго Пътешествие. Събрал се с нея и нейният син се родил в неговото огнище. Тя умряла по пътя на връщане, затова той се върнал само с момчето. Отгледала го сестрата на мъжа.

Мадения леко потрепери от вълнение. Тя мислеше, че на юг има само планини, които продължават безкрай. Айла беше пътувала толкова далеч и знаеше толкова много. Може би някой ден тя ще направи Пътешествие като нея и ще срещне някой кафяв мъж, който ще й извае красив кон, и хора, които ще й подарят красиви дрехи, и ще открие коне, които ще й позволят да ги язди, и вълк, който обича децата, и мъж като Джондалар, който ще язди и ще направи дълго Пътешествие с нея. Тя започна да мечтае за големи пътешествия.

Досега не беше срещала друга като Айла. Тя боготвореше красивата жена, която водеше такъв вълнуващ живот, и се надяваше донякъде да стане като нея. Айла говореше със странен акцент, но това само допринасяше за нейната загадъчност, а нали и тя беше преживяла насилничество на мъж, когато е била младо момиче? Беше го преживяла, но разбираше как се чувства жена, която е изпитала такова нещо. Мадения беше започнала да се отърсва от ужаса на сполетялото я нещастие сред топлината, обичта и разбирането на хората около нея. Започна да си представя, че е зряла и мъдра и че говори на някакво младо момиче, което е било подложено на такова насилие, за да му помогне да го преодолее.

Докато бленуваше, видя Айла да взима един добре завързан вързоп. Жената го вдигна, но не го развърза, знаеше много добре какво има в него и нямаше никакво намерение да го оставя.

— Това какво е? — попита момичето, когато тя отдели вързопа настрани.

Жената пак го вдигна — тя не беше виждала вързопа известно време. Огледа се, за да се увери, че Джондалар го няма, и развърза възлите. Вътре имаше чисто бяла туника, украсена с хермелинови опашки. Мадения ахна.

— Бяла е като сняг! Никога досега не съм виждала толкова бяла кожа!

— Правенето на бяла кожа е тайна на Огнището на Жерава. Аз се научих на това от една стара жена, която пък го беше научила от своята майка — обясни й Айла. — Тя просто нямаше на кого да предаде знанията си, затова когато я помолих да ме научи, тя се съгласи.

— Ти ли си направила това?

— Да. За Джондалар, но той не знае за това. Ще му я дам, когато стигнем неговия дом, смятам да му бъде за Бракосъчетателната ни церемония.

Когато вдигна вързопа, от нея изпадна по-малък пакет. Мадения наистина се убеди, че е мъжка туника. С изключение на хермелиновите опашки, по нея нямаше никаква друга украса, никакви бродирани шарки или фигурки, никакви раковинки или мъниста, но те бяха излишни. Всякакви украшения само биха я загрозили. Белият цвят беше зашеметяващ с простотата и чистотата си.

Айла отвори по-малкия пакет. Вътре имаше странна фигурка на жена с изваяно лице. Да не беше чудото подир чудо, което се появяваше пред очите му, момичето щеше да се уплаши — дунаите никога нямаха лица. Но това някак си не важеше за тази.

— Джондалар я изработи за мен — каза Айла. — Каза ми, че я направил, за да хване духа ми и за церемонията по превръщането ми в зряла жена — първия път, когато ме научи на Дара на Удоволствието на Майката. Никой друг не присъстваше, но не ни й трябваше. Джондалар извърши церемонията. По-късно ми даде това да го пазя, защото в него се крие голяма сила, казва той.

— Сигурно е така — каза Мадения. Не изпитваше желание да докосне статуетката, но не се съмняваше, че Айла може да управлява каквато й да е сила, скрита в нея.

Жената усети безпокойството й и внимателно уви фигурката в бялата туника, после я сложи във фините, съшити с тънки конци заешки кожи, които я предпазваха, и след това завърза вързопа.

В друг вързоп бяха някои от подаръците, получила ги, когато я приеха за член на Мамутоите. Тях щеше да ги запази. Естествено ще вземе със себе си и лечителската чанта, комплекта за палене на огън, комплекта за шиене, една смяна вътрешни дрехи, подплати за боти, спалните завивки и ловните оръжия. Прегледа паниците и готварските принадлежности и отстрани всичко, освен най-необходимото. Трябва да почака да дойде Джондалар, за да реши какво ще правят с платнищата за шатрата, въжетата и другите неща.

Канеха се да излязат с Мадения и Джондалар влезе в жилището. Беше се върнал току-що заедно с неколцина други и носеха кафяви въглища. Влезе, за да прегледа своите вещи. С него се появиха Соландия с децата си и Вълчо.

— Ама наистина така се привързах към този звяр, че ще ми липсва. Предполагам, че няма да ви се иска да го оставите — каза тя.

Айла подаде знак на вълка. Колкото и да обичаше децата, той незабавно дойде при нея и застана в краката й, гледайки я с очакване.

— Не, Соландия. Не смятам да го оставяме.

— И аз така помислих, но все пак реших да попитам. И ти ще ми липсваш — добави тя.

— И ти на мен. Най-трудното в това Пътешествие е, че се сприятелиш с някого, а после го напуснеш и знаеш, че едва ли някога пак ще го видиш.

— Ладуни — каза Джондалар, вдигайки парче мамутски бивник със странни знаци, изсечени по него. — Талут, водачът на Лъвския бивак, направи тази карта на територията до далечния изток, на която се вижда първата част от нашето Пътешествие. Надявах се да я запазя като спомен от него. Сега тя не е от първостепенна важност за нас, но никак не ми се иска да я захвърля. Бихте ли ми я запазили? Знае ли човек, току-виж някой ден съм се върнал да си я взема.

— Да, аз ще ти я запазя — каза Ладуни, като взе бивниковата карта и я огледа. — Изглежда интересна. Може би ще имаш възможност да ми я обясниш, преди да тръгнете. Аз наистина се надявам да се върнете, но ако това не стане, може някой, който отива по този път, да ти я донесе.

— Освен това оставям и някои сечива. Можете да ги запазите или да ги изхвърлите. Винаги ми е много неприятно да се разделям с каменен чук, с който съм свикнал да работя, но съм сигурен, че ще си осигуря друг веднага щом стигнем при Ланзадониите. При Даланар винаги има достатъчно. Ще оставя и костните си чукове и няколко остриета. Но все пак ще задържа тесла и брадва, за да мога да къртя лед.

Когато отидоха на мястото за спане, Джондалар попита:

— Айла, ти какво взимаш със себе си?

— Ами то всичкото е тук, на нара.

Той забеляза тайнствения пакет сред другите вещи и каза:

— Каквото и да има в това, сигурно е много ценно.

— Аз ще го нося — отвърна тя.

Мадения се усмихна срамежливо, доволна, че знае тайната. Това я накара да се почувства много горда.

— Ами това? — попита той, посочвайки друг вързоп.

— Това са подаръци от Лъвския бивак — каза тя и го отвори, за да му ги покаже. Откри красивото острие на копие, което Уимез й беше дал, и го взе, за да го покаже на Ладуни.

— Я виж това — каза той.

Беше голямо острие, по-дълго от ръката му и широко колкото дланта му, но беше по-тънко от малкия му пръст, отлично заострено по режещите ръбове.

— Обработвано е двустранно — каза Ладуни, като го обърна в ръцете си. — Но как е било изтънено толкова? Мислех, че обработването на камъка от две страни е груба техника, която се използва при прости брадви. Но това е най-финото произведение на каменоделско майсторство, което съм виждал.

— Уимез го направи — каза Джондалар. — Бях ти казал, че много го бива. Той загрява кремъка, преди да го обработва. Това променя качеството на камъка, така по-лесно от него се отделят фини отломъци и по този начин го изтънява. Горя от нетърпение да го покажа на Даланар.

— Сигурен съм, че ще го оцени — каза Ладуни.

Джондалар го върна на Айла и тя отново го уви внимателно.

— Мисля да вземем само една кожа за навес, по-скоро за да се предпазваме от вятъра — каза той.

— Ами постелка за под? — попита тя.

— Мъкнем толкова тежък товар скални парчета и камъни, че никак не ми се иска да взимаме повече, отколкото ни трябва.

— Глетчерът е от лед. Една постелка за под може да ни бъде от голяма полза.

— Мисля, че имаш право.

— Ами тези въжета?

— Ама наистина ли мислиш, че ни трябват?

— Предлагам да ги вземете — обади се Ладуни. — Може да ви свършат много работа на ледника.

— Щом мислиш така, ще послушам съвета ти — каза Джондалар.

Вечерта опаковаха нещата си и след това се сбогуваха с хората, които им бяха станали толкова мили през краткия престой сред тях. Вердения поиска да говори с Айла.

— Айла, искам да ти изкажа моята благодарност.

— Няма защо да ми благодариш. Ние трябва да благодарим на всички тук.

— Имам предвид това, което направи за Мадения. Не знам какво точно си направила или си и казала, но то й оказа голямо въздействие. Преди да се появиш, тя се криеше и й се искаше да умре. Не искаше да разговаря дори с мен и изобщо не желаеше да чуе, че трябва да стане зряла жена. Мислех, че вече няма да се оправи. А сега тя е почти такава, каквато беше преди, и очаква с нетърпение Първите си обреди. Само се надявам нищо да не й се случи, че отново да промени решението си преди лятото.

— Мисля, че всичко ще бъде наред при нея, стига всички да й оказват подкрепа. Да знаеш, че това е най-голямата помощ за нея.

— Все още искам да накажат Чароли — каза Вердения.

— Мисля, че всички искат това. Щом всички са съгласни той да бъде наказан, мисля, че това ще стане. Мадения ще бъде реабилитирана и ще направи Първите си обреди, за да стане зряла жена. Ще имаш внуци, Вердения.

Сутринта станаха рано, доопаковаха багажа си и се върнаха в пещерата за прощално сутрешно ядене с Лозадунаите. Присъстваха всички, за да се сбогуват с тях. Лозадуна накара Айла да запомни още няколко стиха мъдрости и силно се развълнува, когато тя го прегърна за сбогом. След това той бързо отиде при Джондалар, за да му каже нещо. Соландия не прикриваше чувствата си и им каза колко й е тъжно, че си тръгват. Дори Вълчо като че ли разбираше, че и той, и децата вече няма да се виждат. Близна лицето на бебето и Мичери се разплака за първи път.

Но щом излязоха от пещерата, Мадения ги изненада. Беше облякла разкошната дреха, която Айла й беше подарила, вкопчи се в нея, като се опитваше да не се разплаче. Джондалар й каза колко е красива и че наистина й се възхищава. Тоалетът й придаваше необичайна красота и зрялост, като загатваше каква истинска жена ще стане един ден.

Яхнаха конете, които бяха отпочинали добре и нетърпеливи да тръгнат, погледнаха назад към хората, застанали на входа на пещерата, и Мадения излезе напред. Но тя беше твърде млада и докато махаха, от очите й рукнаха сълзи.

— Винаги ще ви помня, и двамата — извика тя, след което се втурна в пещерата.

Когато се отдалечиха по посока на Великата майка река, която беше малко по-голяма от поток, Айла помисли, че никога няма да забрави Мадения, нито нейния народ. На Джондалар също му беше тъжно, че се сбогува с тях, но мислите му бяха насочени към трудностите, които ги очакваха. Той знаеше, че най-трудната част от Пътешествието едва сега започва.

39

Джондалар и Айла тръгнаха на север към Донау — Великата майка река, която беше ръководила стъпките им през по-голямата част от Пътешествието. Когато я достигнаха, те се обърнаха отново на запад и продължиха към изворите на реката, но големият воден път беше променил вида си — Донау вече не представляваше огромна криволичеща вълна, напредваща с бавно достойнство през равните поля, присъединяваща безброй притоци и много наноси, а след това се разделяше на канали и образуваше крайречни езера.

Там, където реката извираше, водата бе по-бистра и по-бълбукаща — един по-маловоден и по-плитък поток, който клокочеше в широкото си скалисто корито, като се спускаше по стръмния планински склон. Но маршрутът на пътешествениците в западна посока по продължение на бързотечащата река се бе превърнал в едно дълго катерене към неизбежната среща с дебелия слой нестопяем лед, покриващ обширното високо плато на каменистите планини.

Формите на ледниците следваха контурите на повърхнината. Тези, намиращи се на високите планински върхове, представляваха скалисти ледени хълмове, тези на земното ниво се разстилаха с почти еднаква дебелина, издигащи се малко по-високо в средната си част, оставяйки зад себе си чакълени насипи и издълбавайки вдлъбнатини, които се превръщаха в езера и блата. В най-изнесения си край най-южният дял от обширния континентален леден кейк, чийто равен връх беше почти толкова висок, колкото планината наоколо, се разминаваше за пет градуса географска ширина със сблъсъка с най-северните подстъпи на планинските ледници. Между континенталния и планинските ледници се намираше най-студената зона на земята.

За разлика от планинските ледници, замръзналите реки, пълзящи бавно надолу по планинските склонове, вечният лед върху заоблените възвишения — ледникът, който толкова интересуваше Джондалар, беше все още на запад от тях. Той представляваше платовиден ледник — една миниатюрна версия на огромната дебела покривка от лед, която се простираше над равнините от континента и продължаваше на север.

Тъй като продължиха по поречието на реката, те печелеха височина с всяка стъпка. Изкачваха се с тежко натоварените коне, като през повечето време ги водеха, вместо да ги яздят. Айла беше особено загрижена за Уини, мъкнеща основната част от затоплените камъни, благодарение на които се надяваха да оцелеят при прекосяване на ледената повърхност.

Освен прътовете, които влачеше Уини, двата коня носеха тежки вързопи, въпреки че товарът на гърба на кобилата беше по-лек, за да компенсира плазовете, които теглеше. Товарът на Рейсър беше натрупан толкова високо върху гърба му, че беше труден за носене, но и денковете на гърбовете на мъжа и жената бяха значителни. Само вълкът беше освободен от допълнителни товари и Айла беше започнала да наблюдава неговите необременени движения, мислейки, че и той също би могъл да поеме своя дял от товара.

— Толкова усилия да носим камъни — отбеляза тя една сутрин, докато нарамваше денка си. — Някои хора биха си помислили, че е странно да влачим този тежък товар по планините.

— Много повече хора мислят, че е странно да пътуваме с два коня и вълк — отвърна Джондалар. — Но ако ще ги прекарваме през леда, ще трябва да изкачим камъните там горе. И има нещо, за което да се радваме.

— Какво е то?

— Колко лесно ще бъде, щом веднъж достигнем другата страна.

Горното течение на реката пресичаше северната граница на планинските вериги в посока юг. Разстоянието бе толкова огромно, че пътниците имаха малка представа за неговия изключителен размер. Лозадунаите живееха в една област точно на юг от реката, състояща се от по-заоблени, масивни варовикови планини и обширни територии от сравнително равнинни плата. Въпреки разрушителното действие на вятъра и водата през вековете ерозиралите възвишения бяха достатъчно величествени, за да носят тежестта на блестящите корони от лед през цялата година. Между реката и планините се разкриваше пейзаж от скрита растителност, наслояваща зона от пясъчници. Тя от своя страна беше покрита от тънка покривка зимен сняг, която размиваше очертанията на по-ниските граници на вечния лед, но синкавата светлина на ледника разкриваше неговата същност.

По на юг, блестейки на слънцето като огромни чирепи от счупен алабастър, се извисяваха величествените зъбери на централната зона. Пътешествениците продължаваха своето изкачване по високата западна верига. Пред себе си виждаха мрачна двойка назъбени върхове, извисени далече над останалите.

На север, оттатък реката, се издигаше стръмно древният кристален масив като хълмистата му повърхност понякога биваше надвишавана от скалисти зъбери и покривана от каменни полета с високи ливади помежду им. Гледайки напред, в посока запад, по-високите заоблени хълмове, някои от които покрити с малки ледени корони, се простираха през замръзналата река, за да се съединят с леда на по-младо нагънатите хребети на южната верига.

Все по-рядко валеше сняг. Пътешествието им ги отвеждаше към най-студената част на континента — областта, намираща се между най-отдалеченото северно разширение на планинския ледник и най-южните подстъпи на обширните, простиращи се по континента ледени покривки. Дори и ветровитите степи, покрити с льос в източните равнини, не можеха да се сравнят със суровия студ на този район. Земята беше спасена от опустошението на замръзналите ледени покривки само благодарение на смекчаващото морско влияние на западния океан.

Високопланинският ледник, през които възнамеряваха да преминат, може да се бе увеличил и да бе направил невъзможен техния преход. Морските въздействия, които им позволиха да преминат на западните степи и тундри, задържаха напредването на ледниците към земята на Зеландониите, спестявайки й тежкия леден слой, който покриваше другите земи от същата географска ширина.

Джондалар и Айла се завърнаха лесно към своя маршрут, макар че на нея й се струваше, че са пътували цяла вечност. Тя копнееше да достигнат края на своето Пътешествие. Мислеше си за спокойната зима, прекарана в землянката на Лъвския бивак, докато едвам си проправяха път през монотонността на зимния пейзаж. Тя с удоволствие си припомняше и най-малките случки, забравяйки за тъгата, която беше помрачавала дните й през цялото време, докато си бе мислела, че Джондалар е престанал да я обича.

Тъй като почти не валеше сняг, налагаше се да топят речен лед, за да си осигурят вода. Смразяващият студ обаче имаше и някои предимства. Притоците на Голямата майка река бяха по-малки и добре замръзнали, което ги правеше по-лесни за преминаване. Те постепенно се забързваха, пресичайки дефилетата на десния бряг заради свирепите ветрове, които бушуваха през долините на реки и потоци. Тези напори на вятъра изтласкваха ледения въздух от районите с високо налягане в южните планини, добавяйки студенината на вятъра към вече смразяващия въздух.

Треперейки дори в дрехите си от дебели кожи, Айла почувства облекчение, когато накрая преминаха широката долина и достигнаха защитната преграда на близките височини.

— Толкова ми е студено! — каза тя, тракайки зъби. — Бих искала малко да се позатопли.

Джондалар я погледна с безпокойство.

— Не си пожелавай това, Айла!

— Защо не?

— Ние трябва да сме преминали глетчера, преди да се промени времето. Топлият вятър означава фьон, който топи снеговете и ще промени сезона. Тогава ние ще трябва да заобиколим в посока към север, през страната на Клана. Това ще ни отнеме много повече време и след всичките неприятности, които Чароли им е причинявал, не вярвам да бъдат много гостоприемни.

Тя кимна с разбиране, гледайки към северния бряг на реката.

— Те притежават по-добрата страна — рече Айла, след като го наблюдава известно време.

— Какво те накара да го кажеш?

— Дори оттук можеш да видиш, че има равнини с хубава трева, и това би могло да привлече повече дивеч за ловуване. От тази страна се намират най-вече иглолистни храсталаци, което означава песъчлива земя и оскъдна трева. Тази страна трябва да е твърде близо до леда, за да бъде студена и по-малко богата.

— Може би си права — каза Джондалар, мислейки, че преценката й бе твърде проницателна. — Аз не знам как е през лятото; бил съм тук само през зимата.

Тя беше преценила правилно. Земите в северните равнинни части на долината на Великата река представляваха предимно льос, разположен върху варовикова основна скала, и бяха много по-плодородни в сравнение с тези от южната страна. В допълнение планинските ледници от юг се събираха по-наблизо един до друг, правейки зимите по-сурови, а летата — толкова хладни, че натрупаните снегове и зимният скреж по земята не можеха да се стопят. Повечето от ледниците нарастваха непрекъснато.

Спящото състояние, в което се намираха дърветата през зимата, често караше Айла да се съмнява в тяхното разнообразие, докато не провереше чрез опитване на част от клонче или пъпка или пък на парченце от вътрешната страна на кората. Близо до реката, където преобладаваше елшата, а така също и по протежение на ниските долини на нейните притоци, тя знаеше, че щяха да се намират в торфени блатисти гори, ако беше през лятото; местата, където тези гори се смесваха с върби и тополи, щяха да бъдат най-влажните, докато случайните ясен, бряст или габър — едва ли повече от една оскъдна горица, говореха за суха почва. Рядко срещаният нисък дъб, борещ се за оцеляване в по-защитените кътчета, едва ли намекваше на масивните дъбови гори, че един ден щеше да заеме по-умерени територии. Върху песъчливите почви, които се намираха на издигната камениста земя, не се срещаха никакви дървета. Там вирееха само храсти, боровинки, редки треви, мъхове и лишеи.

Дори и при този студен климат някои птици и животни оцеляваха; тук имаше много от приспособените към студа животни от степите и планините и ловуването беше лесно. Само в редки случаи Айла и Джондалар използваха храната, дадена им от Зеландониите, тъй като искаха да я запазят за прекосяването. Нямаше да се наложи да разчитат изцяло на запасите, които носеха, докато не стигнеха до замръзналата пустош.

Жената видя необикновено дребно снежно бухалче и го показа на Джондалар. Той се превърна в експерт по намирането на диви кокошки, които имаха вкус на бяла яребица, която толкова бе заобичал, особено по начина, по който Айла ги приготвяше.

Преливащите се цветове на перата на дивата кокошка й осигуряваха по-добро прикритие в една територия, непокрита изцяло със сняг. Младият мъж си спомни, че бе имало повече сняг последния път, когато беше идвал насам.

Областта беше повлияна както от континенталния изток, така и от морския запад, представени от необичайна смесица от животни и растения, които при други условия рядко съжителстваха. Малките пухкави животинчета бяха един пример, макар че през студения сезон мишките, съселчетата, плъховете, съселите и хамстерите се забелязваха трудно, освен когато случайно не попаднеха на хралупа, в която те бяха складирали зеленчукова храна за зимата.

По високите равнини и речните долини често съглеждаха дълговлакнести маймуни, обикновено в стада от сродени женски индивиди и един мъжки екземпляр, въпреки че през студения сезон групи от мъжки животни се събираха често заедно. Носорозите бяха неизменни самотници, с изключение на женските с по едно или две още неспособни да се грижат за себе си малки. През по-топлите сезони изобилстваха бизонът, зубърът и всички разновидности на сърната — от огромните елени до малката планинска сърна, но само северният елен оставаше и за през зимата. Дивата овца, дивата коза и ибексът бяха мигрирали по-надолу от своите високи летни обители и Джондалар никога не беше виждал толкова много мускусни бикове.

Изглеждаше да бе година, в която популацията на мускусния бик се намираше в своя апогей. Следващата година те вероятно щяха да намалеят до минимум, но междувременно пътешествениците откриха колко полезен е уредът за изхвърляне на копие. Когато биваха застрашени, мускусните бикове, особено войнствените мъжкари, образуваха здрава преграда от наведени ниско рога, обърнати с гръб към един кръг, за да защитят малките и някои женски индивиди. Това ги спасяваше от повечето хищници, но не и от уреда за изхвърляне на копие.

Без да се приближават до животните и да се излагат на опасност, Джондалар и Айла се прицелваха от безопасно разстояние. Това беше твърде лесно, въпреки че трябваше да бъдат точни и да хвърлят силно, за да бъдат сигурни, че копието ще проникне през дебелата четина.

При наличието на няколкото вида животни, измежду които можеха да избират, на тях не им липсваше храна и те доста пъти оставяха парчета месо за други месоядни хищници и лешояди. В този случай не ставаше дума за разточителство, а за потребност. Тяхната храна с високо съдържание на протеини, състояща се от крехко месо, не им бе достатъчна. Вътрешността на дървените кори и чайовете, приготвени от иглички и връхчета на дървета, предлагаха само ограничено облекчение.

Всеядните човешки същества можеха да преживяват при едно разнообразие на храната, като протеините бяха от съществено значение, но сами по себе си недостатъчни. Знаеше се за хора, умрели от протеинов глад, без наличието на поне един или друг от зеленчуковите продукти или мазнините. Пътешествайки в края на зимата почти без растителна храна, Джондалар и Айла се нуждаеха от мазнина, за да оцелеят, но сезонът привършваше и затова животните, които улавяха, бяха изразходвали повечето от своите собствени запаси. Пътешествениците избирателно взимаха месото и вътрешните органи, които съдържаха по-голямата част от мазнината, като оставяха постното или го даваха на Вълчо. Той сам си набавяше обилна храна от горите и равнините по пътя.

Животни от друг вид също обитаваха района и въпреки че те винаги ги забелязваха, нито Джондалар, нито Айла можеха да си наложат да ловят коне. Техните придружители се хранеха твърде добре с грубата суха трева, мъховете, лишеите и дори малките клонки и тънката кора.

Двамата пътуваха на запад, следвайки течението на реката и завивайки леко на север. Когато реката се изви в известна степен на югозапад, Джондалар знаеше, че бяха близо. Земята между древните северни високи плата и южните планини се издигаше нагоре към един див пейзаж, който се показваше в скалисти зъбери. Те отминаха мястото, където се съединяваха три потока, за да образуват видимото начало на Голямата майка река, след това пресякоха и продължиха по левия бряг на средното течение — Средната майка река. Това беше реката, за която Джондалар беше чул, че е истинската Майка река, макар че всяка една от трите би могла да бъде считана за такава.

Достигането на това, което всъщност представляваше началото на Великата река, не беше онова дълбоко преживяване, което Айла очакваше. Великата майка река не извираше от точно очертано място, както огромното вътрешно море, в което се вливаше. Нямаше ясно начало и дори границата на северната територия, считана за страната на плоскоглавците, беше несигурна, но Джондалар изпитваше чувството, че познава областта, в която се намираха. Той мислеше, че бяха близо до ръба на истинския ледник, въпреки че бяха вървели през заснежени места и беше трудно да се отгатне.

Беше само следобед, но те решиха да потърсят място за бивак и пресякоха през територията към десния бряг на горния приток. Решиха да спрат по-нататък — точно отвъд долината на един относително дълъг поток, който се присъединяваше откъм северната страна.

Когато Айла видя открита крайречна ивица чакъл, тя спря да избере няколко гладки заоблени камъка, които щяха да бъдат идеални за прашката й, и ги прибра в торбичката си. Мислеше, че ще може да отиде на лов за бяла яребица или бял заек по-късно този следобед, или може би на следващата сутрин.

Мислите им за краткия им престой при Лозадунаите бяха отстъпили място на безпокойството за ледника. Особено разтревожен бе Джондалар. Заради тежкия товар изминаваха пътя пеша. Това ги бе забавило и той се опасяваше, че краят на дългата зима ще настъпи твърде скоро. Пристигането на пролетта винаги беше непредсказуемо, но това беше година, в която той се надяваше тя да закъснее.

Разтовариха конете и изградиха бивака си. Тъй като беше още рано, решиха да наловят пресен дивеч. Навлязоха в една рядка гора и попаднаха на следите на сърна, което озадачи и двамата и разтревожи Джондалар. Той се надяваше, че завръщащата се сърна не бе знак за това, че пролетта ще да последва скоро. Тя свирна на Вълчо и те продължиха през горите, вървейки един зад друг, като Джондалар беше начело. Жената го следваше, а Вълчо вървеше по петите й. Тя не искаше той да тича наоколо и да плаши плячката им.

Проследиха следата през откритите гори към една висока оголена скала, която им пречеше да виждат. Айла забеляза, че раменете на Джондалар се отпуснаха, той престана да върви дебнешком. Следите на сърната показваха, че се е носела с голяма бързина. Нещо очевидно я беше изплашило.

И двамата застинаха, като чуха тихото ръмжене на Вълчо. Той подушваше нещо. Айла беше сигурна, че е чула шум от боричкане от другата страна на дългата скала, която препречваше пътеката. Двамата с Джондалар се спогледаха, мъжът също беше чул шума. Запромъкваха се бавно напред, придвижвайки се по края на оголената скала. След това последваха викове, шум от нещо, което се приземи тежко, и почти едновременно с това ужасен вик.

Имаше нещо във вика, от което по гърба на Айла полазиха ледени тръпки. Това беше познат вик.

— Джондалар! Някой е в беда! — каза тя, втурвайки се покрай скалата.

— Почакай, Айла! Може да е опасно! — извика той, но вече беше твърде късно.

Сграбчвайки копието си, той изтича да я настигне.

Около голата скала неколцина млади мъже се бореха с някого на земята. Отправяха груби забележки към един мъж, който беше на колене, надвесен над някого, когото други двама се опитваха да удържат.

— Побързай, Дануси! Колко още помощ ти трябва? Тази се бори.

— Може би той се нуждае от помощ да я намери.

— Той просто не знае какво да прави с нея.

— Тогава дай на някой друг да опита.

Айла съзря руса коса и с чувство на отвращение осъзна, че държаха жена. Знаеше какво се опитват да направят с нея. Когато изтича към тях, бе обзета от друго прозрение. Това се дължеше може би на формата на крака или на ръката, или на гласа, но изведнъж тя разбра, че пред нея е жена от Клана. Тя беше потресена.

Вълчо ръмжеше, готов за атака, но наблюдаваше Айла и се въздържаше.

— Това трябва да е бандата на Чароли! — каза Джондалар, настигайки я.

Той сграбчи този, който беше най-отгоре за връхната му дреха и го изтръгна от жената. Тогава отстъпи встрани и свивайки юмрук го прасна в лицето. Мъжът падна на земята. Другите двама зяпнаха от изненада, пуснаха жената и се обърнаха, за да нападнат непознатия. Единият скочи на гърба му, докато другите го удряха с юмруци по лицето и гърдите. Големият мъж отхвърли единия от гърба си, посрещна силен удар в рамото си и се прицели с юмрук в корема на този, който стоеше пред него.

Когато двамата мъже тръгнаха след Джондалар, жената се обърна и отстъпи назад, за да се отдалечи и да изтича към другата група борещи се мъже. Докато единият от мъжете се превиваше от болка, Джондалар се обърна към другия. Айла забеляза, че първият се опитва да се изправи.

— Вълчо! Помогни на Джондалар! Хвани тези мъже! — каза тя, давайки му знак.

Големият вълк се впусна с желание в битката, докато Айла си сваляше вързопа, разхлабваше прашката около главата си и бъркаше в торбичката за камъни. Единият от тримата мъже беше повален отново и тя наблюдаваше другия, който с ужас издигна ръка, за да отстрани огромния вълк. Животното скочи на задните си крака, заби зъбите си в ръкава на дебелото зимно палто и отпра ръкава, докато Джондалар стовари силен юмрук върху челюстта на третия мъж.

Слагайки камък в джоба на прашката, тя насочи вниманието си към другата група борещи се мъже. Единият беше вдигнал костена бухалка с две ръце и беше готов да я стовари. Тя бързо запрати камъка и видя, че мъжът с бухалката падна на земята. Друг мъж, който държеше копие в заплашителна стойка върху някого на земята, наблюдаваше приятеля си да пада. Поклати глава и не видя втория камък да лети, но извика от болка, когато го удари. Копието падна на земята и той хвана наранената си ръка.

Шестима мъже не успяваха да се справят с този, който бе на земята. С прашката си Айла улучи двама, а нападнатата жена здраво налагаше трети. Той бе вдигнал ръце и се опитваше да се предпази от нейните удари. Друг, който беше много близо до мъжа, когото се опитваха да обуздаят, беше блъснат от силен удар. Той се запромъква назад. Айла имаше още два камъка, готови да излетят. Тя запрати единия, предоставяйки на поваления мъж — един мъж от Клана, както се беше досетила — благоприятна възможност. Въпреки че седеше, той сграбчи най-близкия до него мъж, повдигна го от земята и го хвърли към другия мъж.

Жената от Клана поднови своята дива атака, прогонвайки накрая мъжа, с когото се бореше. Въпреки че боят не беше характерен за тях, жените от Клана бяха толкова силни, колкото и техните мъже. И въпреки че би предпочела да се примири, отколкото да се защитава срещу мъж, който би я пожелал, за да облекчи нуждите си, тази жена беше принудена да се бори, за да защити своя наранен другар.

Никой от младите мъже вече не се бореше. Единият лежеше в безсъзнание близо до крака на мъжа от Клана с рана на главата, от която се стичаше кръв, сплъстяваща мръсната му коса. Друг си разтриваше рамото, гледайки кръвнишки жената, която държеше прашката си готова. Останалите бяха контузени и съсипани, а окото на единия се беше подуло и затворило. Тримата, които бяха преследвали жената, трепереха сгушени един до друг с разпокъсани дрехи в страх от вълка, който стоеше и ги наблюдаваше с оголени зъби и предупредително ръмжене.

Джондалар обикаляше наоколо, за да се убеди, че Айла не е пострадала, след което погледна човека на земята и изведнъж бе озарен от мисълта, че това бе мъж от Клана.

Чудеше се защо мъжът все още лежи. Издърпа мъжа, който бе в безсъзнание, далеч от себе си и го преобърна; той дишаше. И тогава видя защо мъжът от Клана не се повдига. Бедрото на левия му крак, точно над коляното, беше наклонено под неестествен ъгъл. Джондалар погледна мъжа с възхищение. Той бе удържал шестима мъже дори със счупен крак! Знаеше, че плоскоглавците са силни, но не беше осъзнал големината на силата и решителността им. Мъжът трябваше да изпитва огромна болка, но не го показваше.

Изведнъж се появи друг мъж, който не беше участвал в нито една от битките. Той се заоглежда наоколо и повдигна вежди. Всичките млади мъже се сгърчиха от неудобство под презрителния му поглед. Те не знаеха как да обяснят това, което се бе случило. В първия момент бяха успели да се отнесат грубо и да се позабавляват с двамата плоскоглавци, които за нещастие се бяха изпречили на пътя им, а в следващия момент зависеха от снизхождението на жена, която можеше да се цели с камъни, от един мъж с твърди като скала юмруци и от най-големия вълк, който някога бяха виждали.

— Какво се случи? — попита новодошлият.

— Твоите хора накрая си го получиха. Сега ти си наред.

Жената беше напълно непозната. Откъде знаеше, че това беше неговата банда? Тя говореше на неговия език, но със странен акцент и той се учуди коя бе тя. Когато Айла изрече това, жената от Клана извърна главата си и започна да я изучава отблизо, въпреки че никой друг не забеляза погледа й. Мъжът с цицината на главата започна да се събужда и Айла отиде да види колко е ударен.

— Махни се от него — нареди мъжът, но в гласа му се долавяше страх.

Айла спря, явно прецени, че мъжът се опитва да запази авторитета си пред бандата, а не проявяваше особена загриженост за ранения.

Тя продължи:

— Той ще има главоболие няколко дни, но ще се оправи. Ако наистина исках да го нараня, нямаше да се спра. Той щеше да е мъртъв, Чароли.

— Откъде знаеш името ми! — извика младият мъж уплашено.

Откъде тази непозната знаеше кой е той?

— Ние знаем повече от твоето име. — Сви рамене Айла.

Тя погледна по посока на мъжа и жената от Клана. За повечето от присъстващите те изглеждаха невъзмутими, но Айла можеше да забележи тяхната изненада и притеснение. Те внимателно наблюдаваха хората от Другите, опитвайки се да проумеят странния обрат на събитията.

Мъжът си казваше, че в момента, изглежда, са в безопасност. Не разбираше обаче защо този грамаден мъж им помагаше, като се опълчваше срещу своите. А жената? Ако тя беше жена. Тя владееше оръжието по-добре от повечето мъже, които познаваше. Коя жена използваше оръжие? Срещу хора от нейния род? Дори по-обезпокояващ беше вълкът — животно, което се беше справило с тези мъже, които се бяха опитали да наранят неговата жена… неговата много специална нова жена. Може би високият мъж имаше вълк тотем, но тотемите бяха духове, а това беше истински вълк. Всичко, което можеше да направи, бе да чака. Да не показва болката и да чака.

Забелязвайки неговия предпазлив поглед, отправен към Вълчо, и отгатвайки страховете му, Айла реши да поднесе всички изненади наведнъж. Тя изсвири, ясен настойчив звук, наподобяващ повика на птица, но на птица, която никой никога не беше чувал. Всички я зяпнаха неспокойно, но когато нищо не се случи веднага, те си отдъхнаха. Не след дълго обаче чуха удари на копита и два послушни коня — една кобила и един необикновен кафяв жребец, се появиха и се запътиха право към жената.

„Какво странно нещо? Мъртъв ли съм или се намирам в страната на духовете?“ — помисли си човекът от Клана.

Конете, изглежда, изплашиха много повече младите мъже, отколкото хората от Клана. Въпреки че се опитаха да не го показват, те се страхуваха, защото знаеха, че някой ден ще бъдат разкрити и ще трябва да отговарят за стореното. Някои дори желаеха това да се случи по-скоро, преди нещата да са се влошили.

Дануси, този, който беше предмет на подигравки, защото имаше проблеми с покоряването на една жена, го беше споделил с двама от другите, на които мислеше, че може да се довери. Плоскоглавите жени бяха едно нещо, но това момиче, което викаше и се биеше. Дори да беше вълнуващо за момента — жените на този етап бяха винаги вълнуващи — след това той беше засрамен и уплашен от отмъщението на Дуна. Какво щеше да им стори тя?

И сега тук имаше жена, непозната, с едър русокос мъж — не се ли предполагаше, че Нейният любовник ще бъде по-едър и по-светъл от другите мъже? И един вълк! И коне, които пристигаха при нейното повикване. Никой не я беше виждал преди, но въпреки това тя знаеше кои бяха те. Говореше по особен начин, със сигурност идваше отдалеч, но знаеше техния език. Бяха ли казали откъде идва? Беше ли дунайка? Майка — дух в човешки образ? Дануси потръпна.

— Какво искате от нас? — попита Чароли. — Ние не ви безпокояхме. Просто се забавлявахме с няколко плоскоглавци. Какво лошо има малко да се позабавляваме с няколко животни?

Джондалар забеляза, че Айла полагаше големи усилия да не избухне.

— А Мадения? — попита той. — Тя също ли беше животно?

Те знаеха. Младите мъже се спогледаха, а после погледнаха към Чароли за помощ. Акцентът на мъжа не беше същият като нейния. Той беше от Зеландониите. Ако Зеландониите знаеха, те нямаше да могат да отидат там и да се скрият при необходимост, претендирайки, че са на пътешествие, както бяха запланували. Кой още знаеше? Имаше ли място, където можеха да отидат?

— Тези хора не са животни — възмутено извика Айла.

Джондалар я погледна учудено. Никога не я беше виждал толкова ядосана.

— Ако бяха животни, щяхте ли дори да се опитате да ги насилите? Насилвате ли вълци? Насилвате ли коне? Не, вие търсите жена, но нито една жена не ви желае. Това са единствените жени, които можете да намерите — каза тя. — Но тези хора не са животни! — Тя погледна към хората от Клана. — Вие сте животните! Вие сте хиени! Душещи около остатъците и миришещи на гнило, мирисът на вашата злина. Нараняващи хора, насилващи жени, грабещи това, което не е ваше. Ще ви кажа, че ако сега не се върнете, ще загубите всичко. Няма да имате семейство, Пещера, народ и никога няма да имате жена край огнището. Ще прекарвате живота си като хиени, винаги обирайки остатъците на другите, и ще бъдете принудени да крадете от своя собствен народ.

— Те знаят и за това също! — каза един от мъжете.

— Не казвай нищо! — предупреди го Чароли. — Те не знаят, само предполагат.

— Ние знаем — каза Джондалар. — Всички хора знаят.

Той не владееше перфектно езика им, но говореше разбираемо.

— Това го казваш ти, но ние дори не те познаваме — отвърна Чароли. — Ти си непознат, дори не си Лозадунай. Ние няма да се върнем. Не се нуждаем от никого и имаме собствена Пещера.

— Затова ли сте принудени да крадете храна и насилвате жени? — попита Айла. — Пещера без жена до вашите огнища не е Пещера.

Мъжът отговори:

— Ние нямаме нужда да слушаме това. Ще вземем всичко, което искаме и когато го искаме — храна, жени. Никой не ни е спирал преди и никой няма да го направи сега. Хайде, нека се махаме оттук — каза той, обръщайки се да си върви.

— Чароли! — извика Джондалар след младия мъж, като го достигна с няколко крачки.

— Какво искаш?

— Имам да ти давам нещо — отвърна големият мъж.

След това без предупреждение той сви юмрука си и го заби в лицето му. Главата на Чароли се наклони назад и той загуби равновесие от зашеметяващия удар.

— Това е за Мадения! — каза Джондалар, гледайки към мъжа, проснат на земята.

После се обърна и се отдалечи. Айла погледна замаяния млад мъж. Тънка струйка кръв течеше от устните му, но тя дори не помръдна, за да му помогне. Двама от приятелите му сториха това. Тогава тя насочи вниманието си към бандата млади мъже, като се вглеждаше във всеки един от тях поотделно. Те представляваха жалка картина: несресани, мръсни, дрехите им бяха дрипави и кирливи. Изпитите им лица показваха, че гладуват. Нищо чудно, че крадяха храна. Те имаха нужда от помощта и подкрепата на семейството и приятелите в Пещерата. Може би свободният скитнически живот с бандата на Чароли беше започнал да губи своето очарование и те бяха готови да се завърнат.

— Те ви търсят — каза им тя. — Всички са съгласни, че вие отидохте твърде далеч, дори Томаси, който е роднина на Чароли. Ако се завърнете в Пещерата си и изтърпите това, което заслужавате, може би ще имате възможност да се присъедините отново към семействата си. Ако чакате, докато ви намерят, ще стане по-лошо за вас.

Затова ли бе тя тук? Беше ли дошла да ги предупреди, чудеше се Дануси, преди да бе станало твърде късно? Ако се завърнеха сами и се опитаха да се поправят, щяха ли техните Пещери да ги приемат отново?

Когато бандата на Чароли се оттегли, тя се приближи до двамата от Клана. Те бяха наблюдавали с изненада както разговора на Айла с мъжете, така и удара, който беше повалил другия мъж на земята. Хора от Клана никога не удряха други хора от Клана, но хората от Другите бяха странни. Те приличаха на мъже, но всъщност не постъпваха много като мъже и особено мъжът, който беше ударен. Всички от клана го познаваха и мъжът на земята трябваше да признае, че почувства особено задоволство да го види повален. Беше още по-доволен да види всичките да си тръгват.

Сега той желаеше и другите двама да си отидат. Техните действия бяха толкова неочаквани, че той се чувстваше неудобно. Просто искаше да се върне обратно при своя клан, макар да не знаеше как щеше да го направи със счупен крак. Следващият жест на Айла напълно изненада мъжа и жената. Дори Джондалар можа да забележи тяхното объркване. Тя грациозно се наведе, като кръстоса краката си пред мъжа и погледна скромно надолу към земята.

Джондалар също беше изненадан. Тя беше правила същото пред него понякога, обикновено когато имаше да му казва нещо важно и биваше разстроена, защото не можеше да намери думи да се изрази, но сега за пръв път я виждаше да използва тази поза като жест на уважение. Тя искаше разрешение да го заговори, но големият мъж беше много изненадан да види Айла, която беше толкова способна и независима, да се обръща към този плоскоглавец, този мъж от Клана с такава почит. Веднъж се беше опитала да обясни на Джондалар, че това е акт на внимание, традиция, техният начин на изразяване, а не непременно позор, но той знаеше, че нито една жена от Зеландониите или някоя друга, която познаваше, някога би доближила някого, мъж или жена, по този начин.

Докато Айла седеше търпеливо, чакайки мъжа да потупа рамото й, тя дори не беше сигурна, дали езикът на тези хора от Клана беше същият като този на клана, който я беше отгледал. Разстоянието между тях беше огромно и тези хора изглеждаха по различен начин. Но тя беше забелязала прилики в езиците, на които говореха, макар че колкото по-далеч живееха народите един от друг, толкова по-малко си приличаха езиците им. Тя можеше само да се надява, че езикът на знаците на тези хора ще е същият като на нейния клан.

Тя считаше, че техният език на жестовете, подобно на много от техните познания и видове дейности, произтичаха от спомените им, расовите спомени, но подобие на инстинкта, с който всяко дете се ражда. Ако тези хора от Клана произхождаха от същите древни издънки, като тези, които беше познавала, езикът им трябваше да бъде поне подобен.

Докато чакаше неспокойно, започна да се чуди дали мъжът имаше някаква представа какво се опитва да направи. Тогава почувства неговото потупване по рамото си и пое дълбоко дъх. Беше минало доста дълго време, откакто не беше говорила с хора от Клана, не и откакто беше прокълната… Трябваше да забрави за това. Не трябваше да допусне тези хора да разберат, че тя бе мъртва, що се отнасяше до Клана. В противен случай те щяха да престанат да я забелязват, като че ли не съществуваше. Тя вдигна поглед към мъжа и те започнаха да се изучават.

Той не можеше да открие никакви белези на Клана в нея. Тя беше жена от Другите. Не беше като тези, чиито черти бяха странно деформирани чрез смесица на духове, както много бяха родени в тези времена. Но откъде тази жена от Другите беше научила правилния начин да се обръща към един мъж?

От много години Айла не беше виждала лице от Клана, а неговото лице беше типично, но то не изглеждаше като лицето на хората, които познаваше. Косата и брадата на мъжа бяха по-светлокафяви и изглеждаха меки и не толкова къдрави. Очите му бяха също по-светли, кафяви, но те не бяха дълбоките, влажни, почти черни очи на нейния народ. Неговите черти бяха по-силни, по-подчертани: краищата на веждите му бяха по-тежки, носът му бе по-остър, челото му изглеждаше да се извива назад по-рязко и главата му беше по-удължена. Той, изглежда, бе повече Клан, отколкото нейния Клан.

Айла започна да говори с жестовете и думите от ежедневния език на клана на Брун, езика на Клана, който беше научила като дете. Веднага стана ясно, че той не разбира. Тогава мъжът издаде няколко звуци. По интонация и артикулация те приличаха на звуците на Клана — доста гърлени, с почти недоловими гласни — и тя се напрегна, опитвайки се да разбере смисъла им.

Кракът на мъжа беше счупен и тя искаше да му помогне, но освен това й се щеше да узнае повече за тези хора от рода на Клана. В известен смисъл тя се чувстваше по-добре с тях, отколкото с хората от Другите. Но за да му помогне, тя трябваше да намери общ език с него, да го накара да я разбере. Той отново заговори и направи няколко знака с ръце. Стори й се, че тези жестове би трябвало да са й познати, но не можа да схване смисъла им, а звуците му й бяха съвсем непознати. Толкова ли беше различен езикът на нейния Клан, че да не може да общува с клановете от този край?

40

Айла не знаеше как да се разбере с тези хора. Мъжът от Клана се беше втренчил в нервната и разстроена млада жена пред него. След това, припомняйки си съборите на Клана, опита стария, официален и преди всичко безсловесен език, който се използваше при общуването им със света на духовете и другите кланове, които говореха на различен език.

Мъжът кимна и направи жест. Тя се зарадва, когато установи, че той я разбира. Тези хора наистина имаха същото потекло като на нейния Клан. Някога, в далечното минало, този мъж бе имал същите праотци с Креб и Иза.

Джондалар наблюдаваше омаян разговора им със знаци. Беше му трудно да следи бързите им плавни движения, които придаваха на езика им повече сложност и неуловимост, отколкото бе предполагал. Когато Айла учеше хората от Лъвския бивак на някои от знаците на езика на Клана — официален език, защото беше по-лесен за научаване от децата — така че Ридаг да може да се разбира с тях. Момчето винаги се беше радвало да говори повече с нея, отколкото с някой друг. Джондалар се бе досещал, че Ридаг общува с нея по-пълно, но едва сега започна да разбира широтата и дълбочината на този език.

Айла се изненада, когато мъжът пропусна някои от формалностите на запознаването. Той не назова имена, места или кръвни връзки.

— Жено от Другите, този мъж би искал да знае откъде си се научила да говориш.

— Когато тази жена беше малко дете, семейството и народът й се изгубили по време на земетресение. Тя е била отгледана от един клан — обясни Айла.

— Този мъж не знае за някой клан, който да е взимал дете от Другите — направи знак мъжът.

— Кланът на тази жена живее много далеч. Не е ли чувал мъжът за река, наричана от Другите Великата майка?

— Това е границата — направи той нетърпеливо движение.

— Реката продължава много по-далеч, отколкото е известно на мнозина, и стига до голямо море далеч на изток. Кланът на тази жена живее отвъд края на Великата майка.

Той я погледна недоверчиво и изпитателно. Знаеше, че за разлика от народа на Клана, чийто език включваше разбиране на несъзнателните движения и жестове на тялото, които правеше почти невъзможно да се каже едно нещо, а да означава друго, Другите, които говореха със звуци, бяха различни. Той не можеше да бъде сигурен в нея. Не можеше да открие признаци на преструвка, но разказът й изглеждаше така неестествен.

— Тази жена пътува от началото на последния топъл сезон — добави тя.

Той отново стана нетърпелив и Айла разбра, че болката е много силна.

— Какво иска жената? Другите си отидоха. Защо жената не тръгва?

Тя бе спасила живота му и бе помогнала на жена му, което означаваше, че й е задължен, че това ги прави роднини. Тази мисъл го объркваше.

— Тази жена е лечителка. Тази жена иска да види крака на мъжа — обясни Айла.

Той изсумтя презрително.

— Жената не може да бъде лечителка. Жената не принадлежи към Клана.

Тя не се опита да спори. Размисли за момент и след това реши да пробва друг начин.

— Тази жена желае да говори с мъжа от Другите — помоли се тя и той кимна в съгласие. Тя се изправи и тръгна заднешком, преди да се обърне и да отиде при Джондалар.

— Успяваш ли да се разбереш с него? — попита я той. — Зная, че полагаш много усилия, но Клана, при който си отраснала, се намира твърде далеч и аз не съм сигурен, че го правиш добре.

— В началото използвах всекидневния език на моя клан и не успяхме да се разберем. Трябваше да зная, че обикновените им думи и знаци няма да са същите, но когато употребих древния официален език, затрудненията изчезнаха.

— Правилно ли те разбрах? Казваш, че хората от Клана могат да общуват по начин, който се разбира от всички тях? Независимо къде живеят? Не мога да повярвам.

— Предполагам, че е така, но древният начин е в паметта им.

— Искаш да кажеш, че се раждат, знаейки как да говорят по този начин? И всяко бебе може да го прави?

— Не съвсем. Те се раждат с паметта си, но трябва да бъдат „научени“ как да го използват. Не зная как става, нямам спомени, но изглежда нещо като „припомняне“ на това, което знаят. Обикновено трябва да им се припомни веднъж и след това всичко си идва на място. Ето защо някои от тях мислеха, че не съм много умна. Усвоявах много бавно, преди да се науча да запаметявам бързо, но даже и тогава не беше лесно. Ридаг имаше паметта, но нямаше кой да го научи… да му припомни. Ето защо не познаваше езика на жестовете, преди да дойда аз.

— Ти да усвояваш бавно! Никога не съм виждал някой, който да учи езици по-бързо от теб — възкликна Джондалар.

— Това е различно. Мисля, че Другите имат някакъв вид памет за словесен език, но ние се учим да говорим със звуците на тези около нас. За да научиш различен език, трябва единствено да запомниш групите звуци и понякога друг начин за подреждането им заедно — каза тя. — Даже да не си съвършен, все пак ще можете да се разбирате един друг. Езикът на този мъж е по-труден за нас, но не това е проблемът, който имам с него. Задължението е проблемът.

— Задължението? Не разбирам.

— Него адски го боли, въпреки че никога няма да го покаже. Аз искам да му помогна, искам да наместя крака му. Не зная как ще се върнат при клана си, но за това ще мислим по-късно. Първо трябва да оправя крака. Но той вече ни е длъжник и след като зная езика му, зная и задължението. Ако той вярва, че сме спасили живота му, то е роднински дълг. Той не желае да ни дължи повече от това — опита се да му обясни твърде сложната зависимост по прост начин.

— Какво е роднински дълг?

— То е задължение… — помъчи се тя да го представи в разбираем вид. — Обикновено е между ловците на един клан. Ако един мъж спаси живота на друг, той „притежава“ частица от духа му. Мъжът, който е щял да умре, дава такава частица, за да бъде върнат към живота. Тъй като никой мъж не иска дори и една частица от духа му да умре — да отиде преди него в другия свят — ако друг притежава частица от духа му, то той ще направи всичко, за да спаси живота на този мъж. Това ги прави кръвни роднини, по-близки от братя.

— В това има смисъл — кимна Джондалар.

— Когато мъжете ловуват заедно — продължи Айла, — се налага да помагат един на друг и често да спасяват живота на другите, така че обикновено частица от духа на всеки принадлежи на някой от другите. Това ги прави роднини по начин, който излиза извън рамките на семейство. Ловците в един клан могат да бъдат сродници, но роднинството в семейството не може да бъде по-силно от връзката между ловците, защото те не могат да предпочетат едното пред другото. Те всички трябва да зависят един от друг.

— В това има мъдрост — промълви той замислено.

— Това се нарича роднински дълг. Този мъж не познава обичаите на Другите, а и не разсъждава много за това, което наистина знае.

— Кой може да го обвинява след Чароли и бандата му?

— Това е много извън повече, Джондалар. Но той не се чувства щастлив да ни бъде в дълг.

— И той ти каза всичко това?

— Не, разбира се, че не. Но езикът на Клана е повече от жестовете, направени с ръце. Той е начинът, по който човек седи или стои, изражението на лицето — дребни неща, но всички те имат своето значение. Аз израснах в клан. Тези неща са дотолкова част от мен, колкото и от него. Зная какво го безпокои. Ако ме приеме като лечителка от Клана, то ще свърши работа.

— Каква ще е разликата?

— Това ще означава, че аз вече имам частица от духа му.

— Но ти даже и не го познаваш. Как можеш да притежаваш частица от неговия дух?

— Лечителната спасяват живот. Тя би могла да предяви претенция за частица от духа на всеки, когото спаси; би могла да стане „притежателна“ на частици от всички в много къс срок. Така че когато стане лечителка, тя дава частица от духа си на Клана и в замяна получава частица от всеки член на Клана. По този начин независимо кого ще спаси, дългът е вече платен. Ето защо една лечителка има свой собствен статут. — Айла се замисли и добави: — Сега за пръв път съм доволна, че духовете на Клана не бяха взети обратно…

Джондалар понечи да заговори, но забеляза, че се е втренчила в празното пространство, и разбра, че тя се вглежда в себе си.

— … когато бях прокълната със смърт — продължи тя, — бях обезпокоена за дълго. След като Иза умря, Креб взе обратно всички духовни частици, така че да не отидат с нея в другия свят. Но когато Брод ме прокле, никой не ги взе от мен, въпреки че за Клана бях мъртва.

— Какво би се случило, ако те знаеха това? — попита Джондалар, кимвайки към двамата от Клана, които ги наблюдаваха.

— За тях повече няма да съществувам. Те няма да ме забелязват, няма да си позволят да ме забелязват. Може да стоя точно пред тях и да викам, без да ме чуват. Ще мислят, че съм лош дух, който се опитва да ги улови в капана на другия свят — отвърна Айла, затвори очи и потръпна от спомена.

— Но защо каза, че си доволна, че все още притежаваш частиците от духове — озадачи се Джондалар.

— Защото не мога да кажа едно, а да означава друго. Не мога да го лъжа. Той ще разбере. Но мога да се въздържа да го спомена. Не е необходимо да говоря за проклятието, въпреки че той ще усети, че премълчавам нещо, но мога да кажа, че съм лечителка на Клана, защото е вярно. Все още съм. Все още притежавам късчетата духове — намръщи се тя. — Но някой ден ще умра, Джондалар. Ако отида в другия свят с късчета от духовете на всички в Клана, какво ще се случи с тях?

— Не зная.

Тя вдигна рамене, отхвърляйки тази мисъл.

— Е, сега би трябвало да се безпокоя за този свят. Ако той ме приеме като лечителка на Клана, то не би трябвало да бъде толкова загрижен, че ще има дълг към мен. За него е достатъчно лошо да има роднинско задължение към някой от Другите, но още по-лошо е, ако този някой е жена и при това такава, която е използвала оръжие.

— Но ти си ловувала, когато си живяла с Клана — напомни й Джондалар.

— Това беше специално изключение и само защото преживях един лунен цикъл от смъртното проклятие, задето ловувах и използвах прашка. Брун даде разрешение за това, защото тотемът на Лъвската пещера ме покровителстваше. Той го прие като изпитание и аз мисля, че това му даде накрая основание да приеме жена с такъв силен тотем. Той беше този, който ми даде ловен талисман и ме нарече Жената, която ловува.

Айла докосна кожената торбичка, която винаги носеше около врата си и си спомни за първата простичка кесийка с шнур, която Иза беше направила за нея. Като нейна майка Иза беше поставила в нея парченце червена охра, когато Айла беше приета от Клана. Този амулет изобщо не приличаше на великолепната торбичка, която носеше сега и която й беше дадена на церемонията при приемането й от Мамутоите, но тя все още съдържаше специалните подаръци, включително и това първо парченце охра. Всички знаци, които нейният тотем й беше дал, бяха вътре: и изпръсканият в червено овал от върха на мамутски зъб, който беше ловният й талисман, и черният камък, малък отломък от черен манганов диоксид, който пазеше духовните късчета на Клана и който й бе даден, когато тя стана лечителка на клана на Брун.

— Джондалар, мисля, че ако поговориш с него, ще помогне. Той е объркан. Навиците му са съвсем традиционни, а се случиха твърде много необичайни неща. Ако вместо жена има един мъж, с когото да поговори, даже и някой от Другите, това може би освободи съзнанието му. Помниш ли жеста, с който един мъж поздравява друг?

Джондалар направи движение и Айла кимна. Тя знаеше, че му липсва изящност, но значението бе ясно.

— Засега не прави опит да поздравяваш жената. Това е израз на лош вкус и той може да го приеме като оскърбление. Не е обичайно или подходящо един мъж да заговори жена, без да има причина за това, а дори и тогава трябва да му бъде разрешено. При роднини формалностите са по-малко, а и близък приятел дори може да облекчи нуждите си, да сподели Удоволствията с нея, въпреки че се счита за учтиво, ако първо се поиска разрешението му.

— Да се поиска неговото разрешение, а не нейното? Защо жените позволяват да бъдат третирани, като че ли са по-незначителни от мъжете? — попита той.

— Те не разсъждават по този начин. Те знаят, че жените и мъжете са еднакво значими, но мъжете и жените на Клана са съвсем различни едни от други — опита се да му обясни тя.

— Разбира се, че са различни. Всички мъже и жени са различни… и аз съм доволен от това.

— Не искам да кажа, че са различни по начина, по който ти виждаш разликата. Ти можеш да направиш всичко, което може и една жена, Джондалар, с изключение да имаш бебе и въпреки че си по-силен, аз мога да направя почти всичко, което можеш и ти. Но мъжете от Клана не могат да свършат много от нещата, които вършат жените, така както и жените не могат да направят това, което могат мъжете. Те нямат памет за това. Когато се обучавах да ловувам, много хора останаха по-изненадани от това, че имам способностите и дори желанието да се науча, отколкото, че съм тръгнала срещу обичаите на Клана. След това те вече не биха се учудили дори и да родиш дете. Мисля, че жените бяха дори по-изненадани отколкото мъжете. Такава мисъл не би хрумнала на някоя жена от Клана.

— Мислех, че каза, че хората на Клана и Другите си приличат много.

— Наистина е така. Но в някои неща те са по-различни. Даже аз не мога да си го представя, а бях една от тях за малко. Сега готов ли си вече да говориш с него?

— Така мисля.

Високият, рус мъж тръгна към якия, набит мъж, който все още седеше на земята с огънато под неестествен ъгъл бедро. Айла го последва. Джондалар се наведе, за да приседне до мъжа, и погледна към Айла, която кимна одобрително.

Никога не се бе намирал в непосредствена близост до възрастен плоскоглавец и първата му мисъл беше за Ридаг. Сравнението с този мъж говореше повече от красноречиво, че момчето никога не е било изцяло от Клана. Спомняйки си странното, умно и болнаво дете, Джондалар осъзна, че чертите му са били силно променени, омекотени беше думата, която му хрумна. Лицето на мъжа пред него беше голямо: едновременно дълго и широко и някак си изпъкнало, с внушителен и остър нос. Добре сресаната му брада не успяваше напълно да скрие дръпнатата назад челюст и липсата на брадичка.

Сплъстената му гъста, леко къдрава и светлокестенява коса покриваше огромна, продълговата глава, издута и заоблена отзад. Тежките надомни ивици заемаха по-голямата част от челото. Джондалар трябваше да положи усилие, за да удържи желанието си да посегне с ръка и да докосне високото си чело и куполообразната си глава. Сега можеше да разбере защо ги наричаха „плоскоглавци“. Струваше му се, че някой е взел глава, оформена като неговата, но малко по-голяма и направена от пластичен материал като мокра глина, и след това я е премоделирал, натискайки надолу и изравнявайки челото, принуждавайки масата да се измести назад.

Тежките надомни ивици на мъжа бяха подчертани от рунтави вежди и напръсканите със златни точици, почти кафяви очи излъчваха любопитство, интелигентност и болка. Джондалар разбра защо Айла искаше да му помогне.

Той направи несръчно жеста за поздрав, но беше окуражен от израза на изненада върху лицето на мъжа от Клана, който му отвърна. Джондалар не беше уверен какво трябва да направи след това. Помисли си какво би направил, ако бе срещнал някой непознат от друга Пещера или Бивак, и се опита да си спомни знаците, които се бе научил да нрави с Ридаг.

Направи жест, който означаваше „този мъж се нарича…“ и след това изговори името си и основната си принадлежност „Джондалар от Зеландониите“.

Беше твърде мелодично, твърде изпълнено със срички, твърде много за мъжа от Клана, за да чуе всичко наведнъж. Той поклати глава, след това наклони глава, като че ли това щеше да му помогне да чуе по-добре, и потупа Джондалар по гърдите.

„Не е трудно да се разбере какво иска да каже“ — помисли Джондалар. Отново направи жеста „този мъж се нарича…“ и след това изговори името, но само него и по-бавно — „Джондалар“.

Мъжът затвори очи, за да се съсредоточи, отвори ги и поемайки дълбоко дъх, изговори високо „Дьондар“.

Джондалар се усмихна и кимна в потвърждение. Думата беше изговорена с дълбок глас, не напълно артикулирана и с поглъщане на гласните звуци, но все пак достатъчно близка. И странно позната. В този момент се сети. Разбира се! Айла! Макар и не толкова силно изразено, това се долавяше и в нейния изговор на думите. Това бе причина за странния й акцент. Нищо чудно, че никой не бе успял да го определи. Това бе акцентът на Клана и никой не знаеше, че те могат да говорят.

Айла се изненада колко добре мъжът бе произнесъл името на Джондалар. Изпита съмнение дали тя самата го е направила толкова добре, когато се бяха видели за първи път, и се запита дали този мъж не бе имал контакти с Другите и преди. Ако е бил избран да представя народа си или да създаде някаква форма на контакт с така наречените „Други“, то това би говорило за високо положение. Още една причина за него, разбра тя, да бъде предпазлив при създаване на кръвни връзки с Другите, особено с Други с неизвестно положение. Той не би искал да обезценява собственото си положение, но задължението си е задължение, и независимо дали той или другарката му бяха готови да го приемат, продължаваха да се нуждаят от помощ. По някакъв начин тя трябваше да го убеди, че те са Други, които разбират значението на връзката и заслужават общуването.

Мъжът гледаше Джондалар, потупа още веднъж с ръка гърдите му и се приведе леко напред.

— Гюбан — каза той.

Джондалар беше също толкова затруднен да повтори името, колкото и Гюбан с „Джондалар“, а мъжът също така великодушно прие неправилното произнасяне на името си, както и Джондалар своето.

Айла изпита облекчение. Размяната на имената не беше много, но все пак беше някакво начало. После с изненада забеляза, че косата на жената от Клана е по-светла от нейната. Главата на непознатата беше покрита с пухкави меки къдри, толкова светли, че изглеждаха почти бели, но тя беше млада и много привлекателна. Вероятно втора жена в огнището на Гюбан, защото той беше мъж в разцвета на силите си, и тази жена вероятно произхождаше от различен клан и беше наистина нещо, за което си струва да се бори човек.

Жената погледна към Айла и бързо отвърна поглед встрани. Айла се учуди. И преди беше виждала тревога и страх в женски очи и затова погледна по-внимателно, но също така неуловимо, както го беше направила и младата жена от Клана. Наистина ли имаше напълняване в кръста? Не беше ли препаската около гърдите твърде стегната? Тя е бременна! Нищо чудно, че е разтревожена. Един мъж с лошо излекуван счупен крак вече не е пълноценен. И тъй като този мъж вероятно притежава високо положение, то и отговорностите му също са тежки. „Трябва — помисли си Айла — да убедя Гюбан да ми позволи да му помогна.“

Двамата мъже продължаваха да седят, наблюдавайки се един друг. Джондалар не знаеше какво следва да направи, а Гюбан изчакваше. Накрая Джондалар се обърна отчаяно към Айла.

— Тази жена е Айла — каза той, използвайки прости жестове и след това изговаряйки името й.

В първия момент тя си помисли, че е направил груба грешка, но видя реакцията на Гюбан и реши, че може би не е. Представяйки я толкова бързо, само показваше високата почит, с която тя се ползваше като лечителка. А след това, когато той продължи, се зачуди дали не е прочел мислите й.

— Айла лечител. Много добър лечител. Добри лекарства. Иска помогне Гюбан.

Жестовете, които Джондалар правеше, не бяха нищо повече от бебешки говор за мъжа от Клана. В тях нямаше нюанси, подсказващи отсенки, никаква сложност, но искреността им личеше. Беше изненадващо да се открие мъж от Другите, който изобщо да може да говори правилно. Повечето от тях бърбореха, мънкаха или ръмжаха като животни. Те бяха като деца и в крайна сметка Другите не бяха считани за много умни.

От друга страна, жената притежаваше изумителна дълбочина да схваща неуловимите нюанси, както и способност да общува. С неуловима изисканост тя бе превела някои от тънките изразни средства на Дьондар, улеснявайки ги в общуването им, без да ги притесни. Колкото и невероятно да бе, че е отгледана от някой клан и е пропътувала такова голямо разстояние, тя така добре разговаряше, че почти можеше да се повярва, че принадлежи на Клана.

Гюбан никога не беше чувал за клана, за който говореше жената, а той познаваше много от тях. Освен това говоримият език, който тя бе използвала, му бе напълно непознат. Даже езикът на клана, към който принадлежеше неговата блондинка, не беше толкова странен, но все пак тази жена от Другите познаваше древните свещени жестове и можеше да ги използва с голямо умение и точност. Много рядко явление за една жена! Той предположи, че тя може би скриваше нещо, но не бе сигурен. В края на краищата тя беше жена от Другите и той в никакъв случай нямаше да я попита. Жените, особено лечителките, обичаха да запазват някои неща за себе си.

Болката от счупения крак се усилваше и той едва се сдържаше да не започне да стене.

Но как можеше тя да бъде лечителка? Не беше от Клана. Нямаше спомени за това. Дьондар заяви, че е лечителка, и говореше за умението й с голямо убеждение…, а кракът му беше счупен. Гюбан изскърца със зъби. Може би беше лечителка, но това не я правеше лечителка на Клана. Задължението му и без това беше вече твърде голямо. Кръвният дълг дори само към този мъж беше достатъчно лошо нещо, а какво оставаше и за такъв към жена, и то жена, която използва оръжие?

И все пак какво биха могли да направят той и жена му без тяхната помощ? Неговата жена очакваше бебе. Тревожеше се за нея. Беше почувствал неизразим гняв, когато онези мъже се нахвърлиха върху нея, опитвайки се да я изнасилят. Ето защо беше скочил от върха на скалата.

Беше му отнело много време да се изкачи там и не можеше да си позволи да слиза обратно толкова дълго.

Беше видял следите на елен и се бе изкачил, за да се огледа наоколо, да види какво би могъл да ловува, докато тя събираше кора и правеше разрези в нея за сока, който скоро щеше да потече. Беше казала, че скоро ще се затопли, въпреки че някои от останалите не й бяха повярвали. Все още беше странница, но беше казала, че има паметта за това и е сигурна. Той искаше да й даде възможност да го докаже на другите и я бе взел със себе си въпреки опасността от тези мъже.

Беше студено и той предполагаше, че ще ги избегнат, ако се придържат към заледените върхове. Върхът на скалата му се струваше добро място, откъдето можеше да огледа околността. Силната болка при тежкото приземяване и изпукването на крака го замаяха, но не можеше да се предаде. Мъжете се нахвърлиха върху него и той трябваше да се бие, независимо дали боли или не. Почувства топлина при спомена как тя се спусна към него. Бе се изненадал, когато я видя да удря онези мъже. Никога преди това не беше виждал жена да го прави и никога нямаше да каже на някого, но му бе харесало, че се опитва да му помогне.

Той премести тежестта си, опитвайки се да обуздае пронизващата болка. Но не беше само болката. Много отдавна се бе научил да устоява на болка. Страховете бяха по-трудни за преодоляване. Какво би се случило, ако загубеше завинаги способността си да ходи? Счупен крак или ръка изискваха дълго лечение и ако костите зараснеха лошо, изкривяха се, променяха формата си или се скъсяха…, какво щеше да стане, ако не можеше да ловува?

Ако не можеше да ловува, щеше да загуби положението си. Повече нямаше да бъде вожд. Беше обещал на вожда на клана й да се грижи за нея. Тя му беше любимката, но неговото положение бе високо и тя беше поискала да тръгне с него. Даже му беше казала в уединението на кожите им, че бленувала за него.

Първата му жена не бе останала твърде доволна, когато се бе върнал вкъщи с младата и красива втора жена, но тя беше добра съпруга от Клана. Беше се грижила с много старание за огнището му и щеше да запази положението си на Първа съпруга. Беше обещал да се грижи за нея и за двете й дъщери. Не бе имал нищо против. Въпреки ме винаги бе искал тя да има син, дъщерите на жена му бяха възхитителни. Обаче скоро щяха да пораснат и да си отидат.

Но ако той не можеше повече да ловува, нямаше да може да се грижи за никого. Вместо това кланът щеше да трябва да се грижи за него като за старец. А как щеше да се грижи за своята блондинка, която скоро щеше да му роди син? На нея нямаше да й бъде трудно да си намери мъж, който да я вземе с желание, но той самият щеше да я загуби.

Дори не би могъл да се върне обратно при клана, ако не можеше да ходи. Тя трябваше да отиде за помощ. Ако не успееше сам да се върне, щеше да падне в очите на хората от своя клан, но щеше да бъде дори още по-лошо, ако счупеният крак започнеше да го забавя и да пречи на умението му да ловува, или изобщо не му позволеше да ловува отново.

„Може би ще трябва да говоря с тази лечителка от Другите — помисли той, — въпреки че е жена и използва оръжие. Може би положението й е високо, Дьондар се отнася към нея с голямо уважение, а и неговото също ще да е високо, защото в противен случай не би взел за съпруга една лечителка. Наравно с мъжа беше накарала онези мъже да избягат… тя и вълка. Защо един вълк ще им помага?“ Беше я видял да говори на животното. Знакът беше прост и заповеден. Беше го накарала да ги изчака при дървото близо до конете и вълкът я разбра и послуша. Все още беше там, очаквайки заповедите й.

Гюбан погледна настрана. Беше трудно дори да се помисли за тези животни без дълбок, спотаен ужас от духовете. Какво друго би могло да привлече вълка или конете към тях? Какво друго би накарало зверовете да се държат така неподобаващо на животни?

Можеше да се закълне, че блондинката му се тревожи, но как да я обвинява? След като Дьондар беше способен да представи неговата жена, може би щеше да бъде подходящо да спомене и своята. Не искаше те да си помислят, че положението й, спечелено благодарение на него, е по-ниско от това на Дьондар. Гюбан направи незабележимо движение към жената, която бе наблюдавала и видяла всичко, но като добра съпруга от Клана, бе успяла да остане незабележима.

— Тази жена е… — направи той жест, потупа я по рамото и добави — Йорга.

Джондалар доби впечатлението за две лястовици, разделени от сплескано „р“. Не можеше дори да започне да произнася звука. Айла видя затруднението му и се помъчи да измисли начин, по който да се справи с положението. Тя повтори името така, както Джондалар би могъл да го произнесе, но се обърна към нея като жена.

— Йорга — добави с жестове, — тази жена те поздравява. Тази жена се нарича… — и много внимателно и бавно произнесе — Айла. — След това продължи едновременно със знаци и думи, така че Джондалар да може да разбере. — Мъжът, наречен Дьондар, също би искал да поздрави съпругата на Гюбан.

Това не беше начинът, по който щеше да бъде направено в Клана, помисли Гюбан, но все пак тези хора бяха Други и не беше обидно. Беше любопитен да види как ще постъпи Йорга.

Тя погледна към Джондалар и отново сведе поглед към земята. Гюбан мръдна съвсем леко, но достатъчно, за да й даде да разбере, че е доволен. Тя беше признала съществуването на Дьондар, но не повече от това.

Джондалар не се показа толкова изтънчен. Никога преди не се бе срещал с хора от Клана… и беше любопитен. Погледът му се задържа върху нея много по-дълго. Чертите й бяха подобни на тези на Гюбан, но по женски смекчени и той беше забелязал вече, че е яка, но ниска като момиче. Не беше красива, с изключение на светложълтите, пухкави и меки къдрици, но би могъл да разбере защо Гюбан я намира за прекрасна. Внезапно осъзна, че той го наблюдава, кимна едва-едва и отмести поглед от жената. Мъжът от Клана бе започнал да гледа сърдито, трябваше да бъде по-внимателен.

Гюбан не бе харесал вниманието, с което Джондалар бе удостоил жена му, но почувства, че в това не се крие преднамерена липса на уважение, така че физическата болка беше по-трудна за обуздаване. Той трябваше да научи повече за тази лечителка.

— Бих искал да говоря с твоята… лечителка, Дьондар — направи знак той.

Високият мъж разбра какво иска да каже и кимна. Айла, която ги наблюдаваше, се приближи бързо и седна в почтителна поза пред мъжа.

— Дьондар каза, че жената е лечителка. Жената казва, че лекува. Гюбан би искал да знае как една жена от Другите може да бъде лечителка на Клана.

Айла заговори с думи и с жестове, така че Джондалар да може да разбира какво точно казва.

— Жената, която ме взе и отгледа, беше лечителка. Иза произхождаше от най-древен род на лечителки. Иза беше като майка на тази жена и я обучи заедно с родната си дъщеря — обясни Айла. Той я гледаше недоверчиво, но въпреки това искаше да научи повече. — Иза знаеше, че тази жена не притежава паметта, както дъщеря й.

Гюбан кимна в знак на съгласие.

— Иза накара тази жена да помни, накара тази жена да разказва на Иза отново и отново, да показва отново и отново, докато лечителната се увери, че тази жена няма да загуби паметта. Тази жена беше щастлива да лекува, да повтаря многократно, за да придобие навиците на лечителка.

— Иза ми каза, че е мислила, че тази жена също произхожда от дълго потекло на лечителки — лечителки на Другите. Иза каза, че аз мисля като лечителка, но ме научи как да мисля за лекуването като жена от Клана. Тази жена не е родена с паметта на лечителка, но паметта на Иза е вече и моя памет.

Айла бе привлякла вниманието на всички върху себе си.

— Иза се разболя от кашлица, която дори тя не можеше да излекува, и аз започнах да върша повече работи. Дори вождът беше доволен, когато излекувах едно изгаряне, но Иза запази статута си в клана. Когато беше вече твърде болна, за да измине пътя до Събора на Клана, а истинската й дъщеря беше все още твърде млада, вождът и Мог-ърът решиха да ме направят лечителка. Те казаха, че след като притежавам паметта, аз съм лечителка от нейното потекло. По-младите мог-ъри и вождове, присъстващи на Събора на Клана, в началото не харесаха идеята, но накрая също ме приеха.

Забеляза интереса на Гюбан и усети, че иска да й повярва. Взе декорираната торбичка от врата си, развърза шнурчето и разпиля в дланта си част от съдържанието й, след това взе едно малко, черно камъче и му го подаде.

Той знаеше какво е то — черният камък, който оставя следи, беше мистика. Даже и най-малкото парченце можеше да съдържа миниатюрна частица от духовете на всички хора на Клана и беше давано на лечителка, когато се вземеше частица от нея. Амулетът, който тя носеше, е странен, помисли той, типичен за начина, по който Другите вършеха нещата, но той не предполагаше, че те изобщо носят амулети. Може би не всички от Другите бяха невежи и скотове.

Гюбан забеляза друг от предметите в амулета й и й го посочи.

— Какво е това?

Айла върна останалите предмети обратно в амулета и го постави на земята, за да може да отговори.

— Това е ловният ми талисман.

„Това не може да е вярно — помисли той. — Това доказва лъжите й.“

— Жените от Клана не ловуват.

— Зная, но аз не принадлежа на Клана. Аз бях избрана от тотем на Клана, който ме защити и отведе при клана, който стана мой, и моят тотем искаше аз да ловувам. Нашият мог-ър се върна назад в миналото и намери старите духове, които му казаха. Те извършиха специална церемония. Бях наречена Жената, която ловува.

— Какъв е този тотем на Клана, който те избра?

За голяма изненада на Гюбан Айла повдигна туниката си, развърза шнурчетата около тясната част на гамашите си и ги смъкна надолу, за да открие лявото си бедро. По плътта ясно проличаха четирите успоредни линии, издрани в младостта й от нокти.

— Моят тотем е Пещерният лъв.

Жената от Клана затаи дъх. Тотемът беше твърде силен за жена. Щеше да й бъде трудно да има деца.

Гюбан изръмжа в признание. Пещерният лъв беше най-силният ловен тотем, мъжки тотем. Никога досега не бе виждал жена, която да го притежава, и все пак това бяха белезите, които се издълбаваха в дясното бедро на момче, чийто тотем беше Пещерният лъв, след като бе извършило първото си значително убийство и бе станало мъж.

— Тотемът е на левия крак. Белегът е оставен върху десния крак на мъжа.

— Аз съм жена, а не мъж. Страната на жената е вляво.

— Твоят мог-ър ли те беляза там?

— Самият Пещерен лъв ме беляза, когато бях момиче, точно преди моят клан да ме намери.

— Това обяснява използването на оръжието — направи знак Гюбан — но как ще имаш деца? Има ли мъжът с коси като на Йорга достатъчно силен тотем, който да надделее твоя?

Джондалар изглеждаше смутен. Самият той понякога си бе задавал този въпрос.

— Пещерният лъв избра също и него и остави своя белег. Зная, защото Мог-ърът ми каза, че Пещерният лъв избрал мен и оставил белезите на крака ми, за да го потвърди, така както Пещерната мечка избрала него и взела окото му…

Гюбан беше потресен. Изостави официалния език, но тя го разбра.

— Могор Едноокия! Ти познаваш Могор Едноокия?

— Живях при огнището му. Той ме отгледа. Той и Иза бяха родственици и когато нейният съпруг умря, той взе нея и децата й. На Събора на Клана той беше наречен Мог-ър, но за тези, които живееха при огнището му, беше Креб.

— Дори на нашите Събори на Клана се говори за Могор Едноокия и неговия могъщ… — Искаше да каже още нещо, но размисли. Мъжете не трябваше да говорят пред жени за лични и тайни мъжки церемонии. Умението й в древните жестове лесно би могло да се обясни, ако е била учена от Могор Едноокия. Гюбан си припомни, че Могор Едноокия бе имал родственица лечителка от древно потекло. Внезапно той се отпусна и разкри колко го боли счупения крак. Пое дълбоко дъх и погледна към Айла, седнала с кръстосани крака и сведен поглед в позата на истинска жена от Клана. Потупа я по рамото.

— Почитана лечителко, този мъж има… малък проблем — направи жест Гюбан на безсловесния език на Клана на Пещерната мечка. — Този мъж желае да помоли лечителката да погледне крак. Кракът може да е счупен.

Айла затвори очи и въздъхна. Беше успяла да го убеди. Щеше да й позволи да лекува крака му. Тя направи знак на Йорга да му приготви легло. Прегледа счупения крак и реши, че съществува голяма възможност той отново да може да използва крака си пълноценно, но за да бъде излекуван, тя ще трябва да го изправи, намести и постави в шина от брезова кора, за да не му позволи да го движи.

— Изправянето ще бъде болезнено, но аз имам нещо, което ще го успокои и приспи — обърна се тя към Джондалар. — Ще преместиш ли лагера ни тук? Зная, че ще ти бъде трудно, но искам да направим палатка за него. Те не са имали намерение да отсъстват повече от един ден, а той не трябва да бъде на студено, особено след като му дам приспивателно. Също така ще ни трябват дърва за огън. Не искам да използваме горящите камъни и ще трябва да отрежем малко дърва за шина. Когато заспи ще набавя брезова кора и може би ще направя патерици. След известно време той ще поиска да се разхожда.

Джондалар я наблюдаваше как командва и се усмихна. Не му се щеше да закъсняват, дори и един ден щеше да бъде твърде много, но той също искаше да помогнат. Освен това Айла нямаше да се съгласи да тръгнат. Единствената му надежда беше да не се задържат много на това място.

Джондалар отиде с конете до първия им лагер, натовари ги, върна се и свали багажа, след което заведе Уини и Рейсър до сечището, където можеха да потърсят изсъхнала трева. Тук-там се намираше по някой изправен стрък, но повечето беше под снега. Сечището се намираше близо до новото им местоположение, но не се виждаше, така че животните по-малко щяха да безпокоят хората от Клана. Изглежда, те считаха, че питомните животни са друг израз на странното поведение на Другите, но Айла забеляза, че двамата почувстваха облекчение, когато неестествено кротките коне бяха скрити от погледа им, и остана доволна, че Джондалар е помислил за това.

Веднага след завръщането му Айла извади медицинската си торба от една кошница. Въпреки че бе приел помощта й като лечителка, Гюбан с облекчение забеляза торбата й от видрова кожа, изработена в стария стил на Клана, удобна и неукрасена. Тя се погрижи да отстрани също и Вълчо, който обикновено бе любопитен и дружелюбен към хора, с които Айла и Джондалар са се сприятелили, не показа желание да се сдружи с хората от Клана. Изглеждаше доволен да стои настрани и наблюдава. Айла се запита дали не усеща неспокойството, което създава.

Джондалар помогна на жените да преместят пострадалия мъж в палатката. Беше изненадан от тежестта му. Джондалар осъзна също, че преместването е много болезнено за него, въпреки че лицето на Гюбан не го показваше. Нежеланието на мъжа да признае болката го накара да запита Айла, дали той наистина я усеща, но тя обясни, че този стоицизъм се възпитава в мъжете от Клана още в детската им възраст. Уважението му към мъжа нарасна. Той не принадлежеше към раса от слабаци.

Жената също беше изненадващо силна, макар и не колкото мъжа. Любопитството му бе започнало да се възбужда при откриването на приликите и разликите между хората от Клана и неговия собствен вид. Не беше съвсем сигурен кога точно се бе случило, но в един момент си даде сметка, че вече не се пита дали те са човешки същества или не. Бяха различни, разбира се, но определено бяха хора, не животни.

Накрая Айла приключи, като използва няколко горящи камъка, целейки да повиши температурата на огъня и за да приготви по-бързо татула, хвърли няколко горещи камъка за готвене направо във водата. Гюбан се възпротиви да изпие цялото количество. Намести крака му с помощта на Йорга и Джондалар и след това направи здрава шина. Гюбан заспа чак когато всичко беше свършило.

Йорга настоя тя да приготви яденето, въпреки че интересът на Джондалар към процедурите и вкусовете я объркваше. През нощта, докато седяха около огъня, той започна да дяла патерици за Гюбан, докато Айла обясняваше на Йорга как да приготвя лекарство против болка. Обясни й как се използват патериците и необходимостта от подложка под ръцете. Йорга непрекъснато се изненадваше от познанията на Айла за Клана и обичаите му, но беше забелязала и „акцента“ й. Накрая разказа за себе си и Айла преведе за Джондалар.

Йорга бе искала да събере лико и отреже някое и друго дърво. Гюбан я придружил, за да я пази, защото твърде много жени били нападани от бандата на Чароли и не им позволявали вече да излизат сами, което създавало затруднения на клана. Мъжете разполагали с по-малко време за ловуване, защото трябвало да придружават жените. Това било причината Гюбан да се качи на скалата и да се огледа за животни, докато тя събирала лико. Мъжете на Чароли вероятно помислили, че е сама, и може би нямало да я нападнат, ако били видели Гюбан, но когато той ги видял да се нахвърлят върху нея, скочил от скалата, за да я защити.

— Изненадан съм, че е счупил само един крак — каза Джондалар, поглеждайки към върха на каменната стена.

— Костите на хората от Клана са изключително здрави — заяви Айла — и дебели. Не се чупят много лесно.

— Тези мъже не трябваше да бъдат много груби с мен — отбеляза Йорга с жестове. — Щях да приема нещата, ако ми бяха дали сигнал и ако не бях чула писъка му. Тогава разбрах, че става нещо много лошо.

Продължи да разказва. Няколко мъже нападнали Гюбан, а трима се опитали да я насилят. Тя разбрала по крясъка от болка, че нещо не е наред с Гюбан, и се опитала да избяга от мъжете. Тогава двама други я повалили на земята. Неочаквано точно в този момент се появил Джондалар, удряйки мъжете от Другите, а вълкът скочил върху тях и започнал да ги хапе.

Тя погледна младата жена закачливо.

— Твоят мъж е много висок и носът му е много малък, но когато го видя да се бие с другите мъже, тази жена мислеше за него като за дете.

Айла доби озадачен вид и след това се разсмя.

— Не разбрах добре какво каза или искаше да каже — заяви Джондалар.

— Пошегува се.

— Пошегува се? — Той не предполагаше, че те са способни да се шегуват.

— Тя каза, че въпреки грозотата ти, когато те е видяла да идваш на помощ, е могла да те целуне — каза Айла и след това обясни думите си на Йорга.

Жената се смути, но погледна Джондалар и след това Айла.

— Благодарна съм на твоя висок мъж. Може би, ако детето, което нося, е момче и ако Гюбан ми позволи да предложа име, ще му кажа, че Дьондар не е чак толкова лошо.

— Това не беше шега, нали, Айла? — попита той, изненадан от неочаквания изблик на чувства.

— Не, не мисля, че беше шега, но тя може само да предложи, защото за едно момче ще бъде трудно да израсне в Клана с това необичайно име. Все пак Гюбан може да се съгласи. За мъж от Клана той е изключително отворен към нови идеи. Йорга ми разказа как са се бракосъчетали и аз мисля, че са се влюбили, което се среща безкрайно рядко. Повечето бракосъчетания се планират и уреждат.

— Какво те кара да мислиш, че са се влюбили? — попита Джондалар. Беше му интересно да чуе една любовна история на Клана.

— Йорга е втората жена на Гюбан. Кланът й живее много далече оттук, но той отишъл там, за да съобщи за голям Събор на Клана и да обсъдят нас, Другите, както и за Чароли, който създава неприятности на жените им. Аз й разказах за плановете на Лозадунаите да го спрат, но ако разбирам правилно, някои групи от Другите са направили опити да търгуват с няколко от клановете.

— Това е изненадващо.

— Да. Общуването е най-големият проблем, но мъжете на Клана, включително Гюбан, не вярват на Другите. При посещението си в далечния клан той видял Йорга и тя него. Гюбан я поискал, но причината, която изтъкнал, била да установи по-близки връзки с някои от далечните кланове, така че да могат да обменят новини, особено за всички тези нови намерения. Върнал се с нея. Повечето от тях биха известили намеренията си на вожда, биха се върнали и обсъдили проблема със собствения си клан и биха дали възможност на първата си жена да свикне с мисълта, че ще дели огнището си с друга.

— Първата жена на огнището му не е знаела? Това се казва смел мъж.

— Първата имала две дъщери, а той искал жена, която да му даде син. Мъжете от Клана залагат много на синовете от съпругите си и разбира се, Йорга се надява, че бебето, което носи, ще бъде момчето, което той иска. Тя имала известни затруднения, докато свикне с новия клан — те не я приели веднага — и ако кракът на Гюбан не зарасне добре и той загуби положението си, тя се страхува, че ще обвинят нея.

— Нищо чудно, че изглеждаше толкова разстроена.

Айла не спомена пред Джондалар, че е казала на Морга, че тя също е на път към дома на мъжа си, далеч от своя народ. Не виждаше никаква причина да засилва тревогите му, но продължаваше да се безпокои от мисълта как ще бъде посрещната от народа му.

Двете жени желаеха да имат възможността да се виждат една друга и обменят опита си. Те се чувстваха почти роднини поради кръвното задължение между Гюбан и Джондалар и за краткото време, което бяха прекарали заедно, Морга бе почувствала Айла по-близка отколкото която и да е друга от жените, които беше срещала преди това. Но Кланът и Другите не се срещаха.

Гюбан се събуди в полунощ, но продължаваше да се чувства замаян. До сутринта се ободри, но преживяното предния ден напрежение го бе изтощило. Когато следобед Джондалар провря глава в палатката, той с изненада установи колко е доволен да види високия мъж, но не знаеше какво да прави с патериците, които той държеше.

— Аз използва същото след атака на лъв — обясни Джондалар. — Помага ми ходи.

Гюбан изпита внезапен интерес и пожела да ги изпробва, но Айла не позволи. Беше твърде рано. Накрая той отстъпи само след като заяви, че ще го направи на следващия ден. Вечерта Йорга уведоми Айла, че Гюбан иска да разговаря с Джондалар по някои много важни въпроси и моли за помощта й да им превежда. Тя разбра, че е сериозно, предполагаше за какво става дума и поговори предварително с Джондалар, така че да му помогне да разбере в какво биха могли да се състоят затрудненията.

Мъжът все още продължаваше да се безпокои за кръвния дълг към Айла, която беше помогнала с оръжие при спасяване на живота му.

— Трябва да го убедим, че дългът му е към теб, Джондалар. Ако му кажеш, че си мой съпруг, би могъл да го убедиш, че след като носиш отговорност за мен, то всеки дълг към мен е в действителност към теб.

Той се съгласи и след известна подготовка за установяване на процедурите пристъпиха към по-сериозните разисквания.

— Айла е моя съпруга и принадлежи на мен — заяви Джондалар, а тя превеждаше с цялата си изкусност. — Аз съм отговорен за нея и дълговете към нея са дългове към мен — след което за нейна изненада добави, — и аз също имам задължение, което тежи на духа ми. Имам кръвен дълг към Клана.

Гюбан запази спокойствие.

— Дългът тежи много на духа ми, защото не зная как да го изплатя.

— Разкажи ми за него — направи знак Гюбан. — Може би ще успея да ти помогна.

— Бях нападнат от пещерен лъв, както спомена Айла. Бях белязан, избран от Пещерния лъв, който сега е мой тотем. Тя беше тази, която ме намери. Бях близо до смъртта и моят брат, който беше с мен, вече бе отишъл в света на духовете.

— Съжалявам. Тежко е да загубиш брат.

Джондалар само кимна в отговор.

— Ако Айла не ме беше намерила, аз също щях да бъда мъртъв, но когато тя била дете и близо до смъртта, Кланът я взел и отгледал. Ако не е била взета от Клана, когато била дете, тя нямаше да е жива. Ако не е останала жива и не е била научена от Клана да лекува, аз нямаше да оживея. Аз дължа живота си на Клана, но не зная как да се издължа и на кого.

Гюбан кимна с голямо съчувствие. Беше сериозен проблем и огромно задължение.

— Имам молба към Гюбан — продължи той. — След като Гюбан има кръвен дълг към мен, аз го моля да приеме в замяна моя към Клана.

Мъжът от Клана остана доволен да научи проблема и обмисли молбата задълбочено. Да обмени кръвния дълг беше далеч по-приемливо, отколкото просто да дължи живота си на мъж от Другите и да даде частица от духа си. Накрая кимна с глава.

— Гюбан ще приеме замяната — каза той с дълбоко облекчение. Свали амулета си от шията и го отвори. Изтърси съдържанието му в ръката си и взе един от предметите — зъб, един от първите му кътници. Въпреки че не бе загубил нито един зъб, зъбите му бяха износени по особен начин, защото ги използваше като сечива. Този в ръката му беше също така износен, но не толкова много, както постоянните му зъби.

— Моля те, вземи това като знак — каза той.

Джондалар се смути. Не бе съобразил, че ще има размяна на лични вещи като символ за размяна на задълженията и не знаеше какво да даде на мъжа от Клана, което да носи същото значение. Пътуваха с много малко багаж и почти нямаше какво да даде. Внезапно му хрумна.

Извади една малка торбичка от колана си и изсипа съдържанието й в ръката. Гюбан се изненада. В ръката му лежаха няколко нокътя и два кучешки зъба от пещерна мечка — пещерната мечка, която беше убил предишното лято, малко след като бяха започнали дългото си пътешествие. Взе единия от зъбите.

— Моля те, приеми това като символ на кръвно родство.

Гюбан сдържа нетърпението си. Зъб от пещерна мечка беше могъщ знак, който издаваше високо положение, и подаряването му го удостояваше с висока чест. Почувства задоволство от мисълта, че този мъж от Другите признава положението му и оценява правилно задължението си към целия Клан. Щеше да направи добро впечатление на останалите, когато им разкажеше за размяната. Прие символа на кръвното родство, сви го в юмрука си и го стисна силно.

— Добре — каза накрая с решителност, като че ли приключваше сделка, и след това попита: — След като сме вече роднини, може би трябва да си кажем къде се намират клановете ни и териториите, които владеят.

Джондалар описа най-общо местонахождението на родната си земя. По-голямата част от територията, простираща се отвъд глетчера, беше на Зеландониите или техни сродници. След това разказа подробно за Деветата пещера на Зеландониите. Гюбан описа своята родина и Айла доби впечатлението, че не са толкова далеч едни от други, както беше и предполагала.

Името на Чароли стана тема на разговор. Джондалар говори за проблемите, които младежът създаваше на всички, и обясни в подробности какво бяха намислили, за да го спрат. Гюбан реши, че информацията е достатъчно важна, за да бъде съобщена на други кланове и се запита дали счупеният му крак няма да може да се превърне в голям актив за него.

Щеше да има какво да разказва на клана си. Не само че самите Други имаха проблеми с този мъж и възнамеряваха да се справят с него, но и някои от Другите имаха желание да се бият с хора от собствения си род, за да помогнат на народа на Клана. Дори между тях имаше някои, които можеха да говорят правилно. Една жена, която общуваше добре, и един мъж с ограничени, но полезни възможности, които в някои отношения можеха да бъдат ценни, защото той беше мъж, а сега вече и роднина. Такъв контакт с Другите, както и вникването в тяхната природа и опознаването им щяха да му донесат дори още по-високо положение, особено ако отново можеше да използва пълноценно крака си.

Вечерта Айла му направи превръзка от брезова кора. Гюбан си легна в отлично настроение. А и кракът почти не го болеше.

На сутринта младата жена се събуди разтревожена. Отново бе имала странния си сън, съвсем жив, с пещери и Креб в тях. Разказа го на Джондалар и след това обсъдиха как да върнат Гюбан на народа му. Джондалар предложи конете. Тревожеше се за голямото им закъснение. Айла чувстваше, че мъжът от Клана никога няма да се съгласи. Опитомените коне го плашеха.

Станаха и помогнаха на Гюбан да излезе от палатката. Айла помогна на Йорга да приготви закуската, а Джондалар му показа как да използва патериците. Въпреки несъгласието на Айла Гюбан настоя да опита сам и след като се поупражнява малко, с изненада установи колко са полезни. Можеше да ходи, без да прехвърля тежестта си върху крака.

— Йорга — повика той жена си; след като остави патериците, — приготви се за тръгване. Веднага след закуската. Време е да се връщаме при клана.

— Много е рано — каза Айла, използвайки едновременно и жестовете на клана. — Кракът ти трябва да почива или няма да може да се излекува добре.

— Кракът ми ще почива, докато аз ходя с това — махна той към патериците.

— Ако трябва да тръгвате веднага, можеш да яздиш един от тези коне — предложи му Джондалар.

Мъжът се вцепени.

— Не. Гюбан ходи на собствени крака. С помощта на тези ходещи пръчки. Ще споделим още едно ядене с нов роднина и след това ние тръгваме.

41

След като закусиха заедно, се приготвиха да тръгнат по своя път. Гюбан и Йорга само погледнаха към Джондалар и Айла за момент, избягвайки вълка и конете. Мъжът се облегна върху материците и закуцука по пътя. Йорга го последва.

Нямаше сбогуване, нямаше благодарности — това бяха чужди за хората от Клана понятия. Не беше обичайно да се обсъжда заминаването на някого. Беше ясно, че особено от роднини може да се очакват помощ или внимание. Поетите задължения не изискваха благодарности, а само взаимност, ако някога се наложеше. Айла знаеше колко трудно ще бъде, ако някога Гюбан ще трябваше да отвърне с взаимност. В съзнанието си той им дължеше повече, отколкото някога би имал възможност да им даде. Беше получил повече от живота си, беше получил шанс да възвърне положението си, статута си, което означаваше повече за него, отколкото просто да остане жив — особено ако бе останал сакат.

— Надявам се, че не трябва да ходят много далеч. Не е леко да изминеш с тези ходещи пръчки каквото и да е разстояние — каза Джондалар. — Дано да успее.

— Той ще се справи — увери го тя, — независимо колко е далеч. Дори и без ходещите пръчки ще успее да се върне. Даже и да трябва да пълзи по целия път. Не се безпокой, Джондалар. Гюбан е мъж от Клана. Той ще успее… дори ако се наложи да умре, докато опитва.

Джондалар свъси вежди замислено. Наблюдаваше как Айла хваща повода на Уини, след това тръсна глава и отиде при Рейсър. Независимо от трудността за Гюбан трябваше да признае, че е доволен от отказа му на предложението да го закарат обратно до клана с конете. Бяха закъснели твърде много.

Напуснаха лагерното място и тръгнаха през рехавата гора, докато се изкачиха на високо. Спряха и погледнаха назад към пътя, по който бяха дошли. Високи борове, изправени и стройни като стражи, охраняваха бреговете на Майката река далеч назад; колона от дървета се виеше встрани от иглолистните и се разпростираше върху склоновете на планините, които настъпваха от юг.

Височините пред тях постепенно се заравняваха и продължението на боровата гора, започващо от реката, се разпростираше през малка долинка. Слязоха от конете, за да ги преведат през гъстака, и навлязоха в полумрака на дълбока и зловеща тишина. Прави и тъмни стволове подпираха ниския покров от дългоиглени клони, препречващи пътя на слънчевата светлина и подтискащи растителността под тях. Пласт от натрупвани с векове кафяви игли приглушаваше шума от стъпките им и от конските копита.

В основата на едно дърво Айла забеляза купчинка гъби и коленичи, за да ги огледа. Бяха замръзнали, изненадани от внезапния студ на миналата есен. Не беше падал и сняг. Изглеждаше, като че ли гъбите са били прибрани, складирани и съхранени във все още студената гора. Вълчо изскочи до нея и притисна муцуна към голата й ръка. Погали го по главата, забеляза парообразния му дъх, след това своя и й се стори, че малката им компания от пътници са единствените живи същества наоколо.

Далечният край на долинката се изкачваше стръмно нагоре, очертан от блещукащото сребро на елите, изпъкващи на фона на наситено зелените, величествени смърчове. Боровете намаляваха с увеличаването на височината и накрая изчезваха, оставяйки смърчовете и елите да господстват около Средната майка.

Джондалар яздеше и мислите му се връщаха към хората от Клана, които бяха срещнали — никога повече нямаше да ги смята за различни от другите хора. „Трябва да убедя брат си. Може би той ще се опита да създаде контакт с тях, ако все още е вожд“. Когато спряха да починат и да изпият по един горещ чай, Джондалар изказа мислите си гласно.

— Върнем ли се у дома, ще разкажа на Джохаран за хората от Клана, Айла. Щом други могат да търгуват с тях, ние също бихме могли и той трябва да знае, че те се срещат с далечни кланове, за да обсъждат неприятностите, които имат с нас. Това може да означава беда за нас и аз не бих искал да се бия с подобните на Гюбан.

— Не мисля, че трябва да се бърза. Ще им отнеме много време, докато вземат някакви решения. Промяната е трудна за тях — отвърна Айла.

— Какво ще кажеш за търговията с тях? Мислиш ли, че те ще имат желание за това?

— Смятам, че Гюбан ще го желае по-силно отколкото повечето от тях. Той държи да научи повече за нас. Пролича си по нетърпението му да опита ходещите пръчки, макар и да не искаше да язди конете. Да си доведе такава необикновена жена от далечен клан, също показва, че в него има нещо. Рискувал е, макар и тя да е толкова красива.

— Мислиш ли, че е красива?

— А ти?

— Мога да разбера защо Гюбан я намира за такава.

— Предполагам, че зависи от мъжа.

— Да. И аз мисля, че ти си красива.

Айла се засмя и още веднъж го убеди в красотата си.

— Радвам се, че мислиш така.

— Вярно е. Знаеш го. Помниш ли с какво внимание беше обградена на Майчините фестивали? Не съм ли ти казвал досега колко съм щастлив, че избра мен? — попита той, усмихвайки се на спомена.

Тя се сети за нещо, което той беше казал на Гюбан.

— Е, аз ти принадлежа, нали? — попита и се усмихна. — Добре е, че не знаеш добре езика на Клана. Гюбан щеше да разбере, че не говориш истината, когато каза, че съм твоя съпруга.

— Не, нямаше. Ние може все още да не сме преминали Брачния обред, но в сърцето ми сме женени. Не беше лъжа.

Айла беше трогната.

— Аз чувствам същото — каза тя тихо, свела поглед надолу опитвайки се да прикрие чувствата си. — Още от долината.

Джондалар усети да го изпълва такъв силен прилив на любов, че му се стори, че ще се пръсне. Посегна към нея и я взе в ръце, чувствайки, че с тези няколко думи е преминал през Брачен ритуал. Нямаше никакво значение дали някога ще премине през такъв, който неговият народ ще признае. Щеше да свърши тази работа само за да удовлетвори Айла, но самият той не изпитваше нужда от това. Единственото, което искаше, беше да я заведе вкъщи невредима.

Внезапен порив на вятъра охлади Джондалар, отнасяйки прилива на топлина, който беше почувствал, и го остави със странно чувство на раздвоение. Стана, отдалечи се от топлината на малкия огън и пое дълбоко дъх. Мразовитият въздух го накара да се задъха. Сви се в кожената качулка, дръпна я плътно около лицето си и изчака топлината на тялото да сгрее поетия въздух. Последното нещо, което желаеше, беше топъл вятър, но знаеше, че такъв остър студ е изключително опасен.

Големият континентален глетчер на север от тях се разстилаше на юг, като че ли се опитваше да обгърне красивите ледени планини в смазващата си, мразовита прегръдка. Намираха се в най-студената част на света, между искрящите планински чукари и необятния северен лед. Зимата беше в разгара си. Самият въздух беше изсушен от глетчерите, обиращи влагата и лакомо обсебващи всяка капка от нея, за да увеличат подпухналите си, смазващи основната скала туловища, трупащи резерви, за да устоят на убийствената за тях лятна жега.

В битката между ледниковия студ и топящата топлина над Великата майка земя силите се бяха изравнили, но преимуществото все още беше на страната на глетчера. Щеше да напредне още веднъж и да достигне най-отдалечената си точка, преди да бъде отблъснат обратно до полярните земи. И там щеше да чака своето време.

Продължиха да се изкачват по стръмнината и им се струваше, че студът се усилва с всяка крачка. Повишаващата се височина неумолимо ги водеше все по-близо до неизбежната им среща с леда. За конете ставаше все по-трудно да намират фураж. Изсъхналата трева близо до здравия лед на потока лежеше върху замръзналата земя. Слабият сняг представляваше твърди, сухи и жилещи зрънца, носени от вятъра.

Яздеха мълчаливо, но се разприказваха, след като направиха лагер и се притиснаха един към друг в палатката си.

— Косата на Йорга е красива — каза Айла, сгушила се в кожите.

— Да, красива е — потвърди Джондалар.

— Ще ми се Иза да можеше да я види или някой от клана на Брун. Те винаги са смятали моята коса за необикновена, въпреки че Иза винаги твърдеше, че това е най-хубавото в мен. По-рано беше светла като нейната, но сега потъмня.

— Обичам цвета на косата ти, Айла, и начина, по който пада на вълни, когато я разпуснеш — заяви той, докосвайки кичура, обгръщащ лицето й.

— Не знаех, че хора от Клана живеят толкова далеч от полуострова.

Тя мислеше за хората от Клана, както и той преди това.

— Все пак Гюбан е различен. Той изглежда… не зная, трудно е да се обясни. Веждите му са по-тежки, носът му е по-голям, лицето по-издадено. Всичко в него изглежда по-изразено от това, което е присъщо на Клана. Мисля дори, че е по-мускулест, отколкото беше Брун. Освен това като че ли не забелязваше студа. Кожата му беше топла при допир, дори когато лежеше на замръзналата земя. И сърцето му биеше по-бързо.

— Може би са свикнали със студа. Ладуни каза, че много от тях живеят на север оттук и там трудно се стопля, дори и през лятото.

— Може би си прав. Все пак те разсъждават като нас. Какво те накара да кажеш на Гюбан, че изплащаш кръвен дълг към Клана? Това беше най-добрият аргумент, който би могъл да изтъкнеш.

— Не съм сигурен. Но е вярно. Аз наистина дължа живота си на Клана. Ако не бяха те приели, ти нямаше да си жива, нито пък аз.

— Не би могъл да намериш също така и по-добър знак от зъба на пещерна мечка, който му даде. Много бързо схвана начина им на мислене, Джондалар.

— Навиците им не са много по-различни от нашите. Зеландониите също държат на задълженията си. Всяко неизплатено задължение може да даде власт на този, комуто го дължиш, върху частица от духа ти, когато отидеш в другия свят. Чувал съм, че няколко от Тези, които служат на Майката се опитват да попречат на хората да изплатят дълговете си, така че да могат да властват над духовете им, но вероятно това е само слух.

— Гюбан вярва, че неговият дух и твоят сега са преплетени в този и в другия свят. Частица от твоя дух винаги ще бъде с него, както и частица от неговия винаги ще бъде с теб. Ето защо беше толкова загрижен. Той загуби частицата си, когато спаси живота му, но ти му върна друга, така че сега няма празнина.

— Аз не бях единственият, който спаси живота му. Ти направи също толкова, колкото и аз, даже и повече.

— Но аз съм жена, а жена от Клана не е същото като мъж от Клана. Размяната не е равностойна, защото никой не може да направи това, което е по силите на другия. Те нямат памет за тези неща.

— Но ти намести крака и го оправи, така че да може да се върне.

— Щеше да успее да се върне, не се тревожех за това. Беше ме страх, че кракът няма да зарасне правилно. В такъв случай той нямаше да може да ловува.

— Толкова ли е лошо да не можеш да ловуваш? Не би ли могъл да върши нещо друго? Както тези Сармунайски момчета?

— Положението на един мъж от Клана зависи от способността му да ловува и това е по-ценно за него от живота му. Гюбан носи отговорности. В огнището си има две жени. Първата има две дъщери, а Йорга е бременна! Обещал е да се грижи за всички тях.

— А ако не може? — попита Джондалар. — Какво ще стане с тях?

— Няма да умрат от глад, защото кланът му ще се погрижи за тях, но начинът им на живот, храната и дрехите, уважението, което им се оказва, всичко това зависи от неговото положение. Той ще загуби Йорга. Тя е млада и красива и всеки друг ще бъде щастлив да я вземе. Ако роди сина, който Гюбан винаги е искал, ще го вземе със себе си.

— Какво ще стане, когато той остарее твърде много, за да ловува?

— Старците се отказват от лова бавно и с достойнство. Отиват да живеят при синовете на своите съпруги или дъщерите им, ако те продължават да живеят в същия клан. По този начин не тежат на целия клан. Зоуг разви умението си в лова с прашка, така че все още може да е полезен; дори съветите на Дорв са все още ценени, въпреки че почти не вижда. Но Гюбан е в разцвета на силите си и е вожд. Загубата на всичко това наведнъж ще го обезсърчи.

Джондалар кимна.

— Мисля, че разбирам. Аз няма да се обезпокоя чак толкова, ако не мога да ловувам. Но въпреки това ще се чувствам ужасно, ако нещо се случи и не мога да обработвам кремък. — Направи пауза, за да помислили продължи: — Ти направи много за него, Айла. Дори жените от Клана да са различни, не би ли трябвало това да има някакво значение? Не би ли трябвало поне да е признателен?

— Гюбан изрази благодарността си към мен, Джондалар, но го направи съвсем неуловимо, както и трябваше да бъде.

— Наистина трябва да е било неуловимо. Аз не го забелязах.

— Разговаряше направо с мен, не чрез тебе и се вслуша в съвета ми. Позволи на своята съпруга да говори с теб, което ме направи равна с нея, и тъй като неговото положение е високо, то и нейното е същото. За теб си създаде много добро мнение, знаеш ли? Направи ти комплимент.

— Така ли?

— Намери сечивата ти за много добре изработени и се възхити на умението ти. Ако не беше, нямаше да приеме ходещите пръчки или знака ти.

— Какво друго можеше да направи? Аз приех зъба от него. Мислех, че е странен дар, но разбрах значението му. Щях да приема знака му независимо какъв е.

— Ако го беше намерил за неподходящ, щеше да откаже, но този знак беше повече от дар. Той пое сериозно задължение. Ако не те уважаваше, нямаше да приеме частица от духа ти в замяна на своя, която му е много скъпа. По-скоро би останал с празнота, отколкото да приеме частица от дух без стойност за него.

— Права си. Тези хора от Клана са пълни с изненади. Не съм сигурен, че някога ще успея да ги разбера — заяви Джондалар.

— Мислиш ли, че Другите са много по-различни? Аз все още се затруднявам да разбера отношенията им — отвърна Айла, — но те са по-толерантни. Твоите хора по-често се посещават, пътуват повече от Клана и са по-свикнали с непознати. Сигурна съм, че съм правила грешки, но мисля, че твоите хора са ги пренебрегнали, защото съм гост, и са схванали, че обичаите на моя народ са различни.

— Айла, моите хора са и твои — каза той нежно.

Тя го погледна и изрече:

— Надявам се, Джондалар. Надявам се.

Смърчовете и елите започнаха да оредяват и да се израждат с увеличаване на височината. Въпреки че пътешествениците можеха да виждат през растителността, пътят им покрай реката ги преведе близо до оголени скали и през дълбоки долини, които не им позволяваха да видят околните височини. При един завой на реката планинският поток скачаше в Средната майка, която също идваше откъм възвишенията. Студеният, пронизващ въздух бе хванал и заледил падащите води, а силните и сухи ветрове бяха изваяли от тях странни и гротескни форми. Карикатури на живи същества, пленени от мраза, бяха застинали в намерението си да започнат безразсъден полет по течението на дългата река и очакваха нетърпеливо смяната на сезона и своето освобождение, които не бяха много далеч.

Мъжът и жената преведоха внимателно конете си през начупения лед, заобиколиха височината на замръзналия водопад и спряха като омагьосани пред гледката на масивния платовиден глетчер. Бяха го зървали и преди, но сега, подведени от зашеметяващата му прелест, им се струваше достатъчно близък, за да го докоснат. Величественият необятен леден колос с почти хоризонтално било беше значително по-далеч, отколкото изглеждаше.

Замръзналият поток до тях беше неподвижен, но очите им проследиха маршрута му, който се виеше и се гънеше, преди да изчезне. Появяваше се отново по-нататък заедно с няколко други тесни потока, раздалечени на неравномерни разстояния и извиращи от глетчера като шепа сребристи панделки, украсяващи масивния леден калпак. Далечни планини и по-близки хребети очертаваха платото със скалистите си, назъбени и замръзнали върхове. Ледът изглеждаше така ослепително бял, че само отразяваше яркия, дълбок цвят на небето.

Двата високи близнака на юг, които за кратко ги бяха придружавали в скорошното им пътуване, отдавна се бяха загубили от поглед. Един нов, висок връх, който се бе появил на запад, отстъпваше на изток и върховете на южната верига, проследили пътя им, все още показваха искрящите си корони.

На север се извисяваха смесени върхове от още по-древни скали, но масивът, който оформяше северните граници на речната долина, бе изостанал при завоя, където реката се връщаше от най-северната си точка, преди мястото им на среща с хората от Клана. Реката се бе приближила до новите планини от варовик, приети от тях като северна граница на пътя им нагоре към началото на реката.

Растителността продължаваше да се променя. Смърчовете и сребърните ели отстъпваха на лиственици и борове, растящи върху тънката кисела почва, покриваща непропускливата основна скала, но това не бяха величествените стражи от низините. Двамата бяха достигнали едно място от планинска тайга с осакатени вечнозелени дървета, чиито корони бяха покрити с плътен сняг и лед, споени към клоните през по-голямата част от годината. Макар и съвсем гъсти на места, всеки клон дръзнал да изпъкне над останалите, бързо биваше окастрян от вятъра и мраза, които свеждаха върховете на всички дървета до едно общо ниво.

Дребните животинки се движеха свободно по утъпканите от тях пътечки под дърветата, докато по-едрият дивеч си пробиваше път главно със сила. Джондалар реши да се отдалечат от безименния малък поток, който следваха — един от многото, които накрая оформяха началото на голяма река — и да тръгнат по дивечовата пътека през гъстака от дребна иглолистна растителност.

С наближаването на надморската височина, до която можеха да растат дървета, гъсталакът оредяваше и те видяха район напълно лишен от изправени стебла. Но животът е жилав. Нискорастящи храсти и треви вирееха върху обширните торфени полета, покрити на места с одеяло от сняг.

Подобни, но много по-обширни райони съществуваха в низините на северните континенти. В закътаните им и по-ниски места се бяха съхранили широколистни дървета, граничещи на север с по-издръжливите, вечнозелени гори. Далеч на север, ако изобщо съществуваха, те обикновено бяха изродени и дребни. Обширните глетчери бяха превърнали високите ливади, обграждащи вечния лед на планините, в необятни степи и тундри, където оцеляваха единствено тези растения, които успяваха да завършат жизнения си цикъл.

Над тази линия на съществуване растяха голямо количество издръжливи растения, приспособили се към суровите условия на околната среда. Айла, движеща се пред другаря си, забеляза тези промени с интерес и пожела да има повече време, за да наблюдава промените. Планините в района, където бе израсла, се намираха далеч на юг и растителността там беше различна поради затоплящото въздействие на вътрешното море. Растенията, които съществуваха във височините на заледените, безводни райони, я очароваха.

Величествени върби, украсяващи почти всяка река, поток или ручей, растяха като ниски храсталаци, а високите и яки брези и борове се превръщаха в изтощени дървесни израстъци, пълзящи по земята. Сини и червени боровинки се разстилаха като дебел килим, висок едва десет сантиметра. Тя се зачуди дали като боровинките, растящи по северния глетчер, тези също раждат едри и сладки плодове. Въпреки че голите скелети на изсъхналите клони говореха за много растения, тя невинаги успяваше да различи вида им, да разбере как познатите растения можеха да бъдат различни и се опитваше да си представи как изглеждат високопланинските ливади през по-топлите сезони.

Пътувайки в пустошта на зимата, двамата не можеха да си представят пролетната и лятната красота на планините. Нямаше ги дивите рози или рододендроните, оцветяващи пейзажа с розовите си цветове; нямаше минзухари или анемони, или прекрасни сини тинтяви, или жълти нарциси, които да дръзнат да предизвикат суровия вятър; игликите и виолетките нямаше да разцъфнат в многоцветно великолепие до първото пролетно затопляне. Нямаше ги камбанките, сините камбанки, билките, кръстовчетата, маргаритките, лилиите, потайничетата, карамфилите, вълчето биле или прелестните малки еделвайси, които да намалят тъжната, студена монотонност на замръзналите зимни полета.

Друга, още по-величествена гледка се изпречваше пред погледите им. Ослепителна крепост от искрящ лед стоеше на пътя им. Тя сияеше на слънцето като великолепен, много странен диамант. Белите кристали грееха с яркосини сенки, които криеха недостатъците му — пукнатини, тунели, пещери и „джобове“, които набраздяваха гигантския скъпоценен камък.

Бяха достигнали глетчера.

Наближиха износената снага на древната планина, която поддържаше плосковърхата ледена корона, и не бяха сигурни дали тесният планински поток продължаваше да бъде все същата река, която им беше спътница от дълго време. Тъничката ледена следа беше почти неразличима между многото замръзнали ручеи, очакващи пролетта да освободи водите и те да заподскачат надолу по кристалните скали на високото плато.

Великата майка река, която бяха следвали по пътя си от широката й делта, където се вливаше във вътрешното море, големият воден път, който бе напътствал стъпките им през по-голямата част от трудното им пътешествие, си беше отишла. Дори скованият от лед намек за необуздан малък поток щеше скоро да остане зад тях. На пътешествениците щеше да липсва успокояващата сигурност на реката, посочваща пътя им. Щяха да продължат пътешествието си, ръководени само от слънцето, звездите и знаците по пътя, които Джондалар се надяваше да е запомнил.

Растителността над високите ливади беше още по-оскъдна. Единствено мъховете, лишеите и някои други редки видове, характерни за скалите и сипеите, можеха да оцелеят в борбата за съществуване. Айла бе започнала да храни конете с част от сеното, което носеха със себе си. Без гъстата си, рошава козина и дебели кожи нито конете, нито вълкът щяха да оцелеят. Но природата се бе погрижила да ги приспособи към студа. Хората, лишени от собствена козина, се бяха пригодили сами. Вземаха кожите на убитите от тях животни, защото без тях нямаше да оцелеят. Без защитата на кожите и огъня предците им никога не биха тръгнали на север.

Дивите кози, алпийските антилопи и муфлоните се чувстваха у дома си из планинските ливади, включително и тези в по-безводните и сурови райони. Често се срещаха и на по-големи височини, макар и не толкова късно през сезона, но конете не живееха на такава надморска височина. Дори и по-равните склонове на масива невинаги насърчаваха вида им да се катери толкова нависоко, но Уини и Рейсър напредваха уверено.

С ниско наведени глави конете пристъпваха тежко по стръмнината в подножието на леда и пренасяха храната и кафяво-черните горящи камъни, които означаваха живот за всички тях. Хората водеха животните по необичайни за тях земи и се оглеждаха за разни места, където да опънат палатката и да построят лагера си.

Всички бяха уморени от борбата с непоносимия студ и острия вятър, докато изкачваха стръмнините. Беше изтощително. Дори вълкът предпочиташе да се върти около тях, отколкото да тича наоколо и да изследва района.

— Уморена съм — каза Айла, докато се опитваха да построят лагера си под напора на бурния вятър. — Уморена съм от вятъра, уморена съм и от студа. Не мога да повярвам, че някога пак ще се стопли. Не съм предполагала, че може да бъде толкова студено.

Джондалар кимна, но знаеше, че студът, с който още не се бяха сблъскали, е далеч по-силен. Видя я да поглежда към огромната ледена маса, след това да отмества погледа си, като че ли не искаше да го види, и заподозря, че студът е най-малкото, което я безпокои.

— Наистина ли ще прекосим всичкия този лед? — попита тя, признавайки накрая страховете си. — Възможно ли е? Дори не мога да си представя как ще се изкачим на върха му.

— Трудно е, но не е невъзможно. С Тонолан го направихме. Искам, докато е все още светло, да потърся най-добрия път, по който да изведем конете горе.

— Струва ми се, че пътуваме от векове. Колко още трябва да изминем, Джондалар?

— Все още има доста път до Деветата пещера. Но щом преминем леда, ще остане много малко до Пещерата на Даланар. Там ще спрем за кратко, за да можеш да се запознаеш с него, Джерика и всички останали. С нетърпение очаквам да покажа на Даланар и Джоплая някои от каменарските си умения, които научих от Уимез, но дори и да останем и да им погостуваме, ще трябва да стигнем вкъщи преди лятото.

Айла се почувства нещастна. Лятото! Но сега бе зима, помисли тя. Запита се дали, ако беше разбрала колко дълго ще бъде пътешествието, щеше да бъде толкова нетърпелива да тръгне с Джондалар към дома му. Може би щеше да се опита да го накара да останат при Мамутоите.

— Хайде да отидем и да разгледаме глетчера по-отблизо — предложи Джондалар — и да изберем най-удобния път за изкачването му. След това трябва да приготвим всичко и да се подготвим за прекосяването на леда.

— Довечера ще трябва да запалим огън с част от горящите камъни — каза тя. — Наоколо няма нищо, което да гори. Ще се наложи да стопим лед за вода. Дано да намерим.

С изключение на няколко закътани места, където имаше малко сняг, навсякъде земята бе оголена от ледения вятър. Джондалар бе минавал по този път само веднъж преди, но цялата околност му се струваше много по-суха, отколкото си спомняше. Беше прав. Намираха се в дъждовната, задна част на планините и оскъдният сняг в района обикновено падаше малко по-късно, след смяната на сезона. По пътя си надолу с Тонолан бяха попаднали в снежна буря.

През зимата по-топлият и влажен въздух, носен от ветровете, идващи от океана на запад, се издигаше нагоре по склоновете, докато достигнеше обширните равнини от лед с високо атмосферно налягане. Притежавайки действието на огромна фуния, насочена към високия масив, влажният въздух се охлаждаше, сгъстяваше се и се превръщаше в сняг, който валеше върху леда, пълнейки ненаситния търбух на жадния глетчер.

Ледът, покриващ изцяло разрушения и заоблен връх на древния масив, образуваше почти хоризонтална повърхност. Охладеният въздух, изцеден от влагата, се спускаше ниско надолу по страните, без да носи сняг отвъд краищата на леда.

Джондалар и Айла обикаляха основата на леда и търсеха най-лесния път нагоре. Забелязаха тук-там кал и скали. Глетчерът растеше.

На много места в подножието на глетчера се виждаха оголените скали на планината. Масивът, огъван и издиган от огромното налягане, създало планините на юг, бил някога солиден блок от кристален гранит. Силите, действали срещу неподвижната стара планина — най-древната скала на земята, оставили доказателство за себе си във формата на разлом, разцепил блока на части.

Право на запад, от другата страна на глетчера, склонът на масива беше стръмен и противостоеше на обърнатия на изток успореден ръб от другата страна на пукнатинната долина. В средата на широкото дъно на разломното корито течеше река, защитена от високите успоредни страни на пукнатия масив. Въпреки това Джондалар реши да пресекат глетчера диагонално и да слязат по по-полегатата страна. Искаше да прекосят реката близо до извора й високо в южните планини, преди да е заобиколила глетчерния масив и да се втурне в разломната долина.

* * *

— Това откъде се взе? — попита Айла. Предметът, който той й подаде, се състоеше от два овални дървени диска, поставени в рамка, която ги държеше здраво съвсем близо един до друг, с кожени ремъци от двата края. В средата на дървените овали бяха изрязани тънки прорези, минаващи почти по цялата им дължина, разделяйки ги на две.

— Направих ги, преди да тръгнем. Има и за теб. То е за очите ти. Понякога блясъкът от леда на глетчера е толкова ярък, че не виждаш друго, освен белота — хората го наричат снежна слепота. Тя обикновено преминава бързо, но очите се зачервяват силно и се възпаляват. Това ще ги предпази. Хайде, постави ги — нареди Джондалар и добави, виждайки я, че не знае какво да ги прави: — ето, ще ти покажа.

Постави необикновените слънчеви щитове и ги завърза с ремъците зад главата си.

— Как виждаш? — попита Айла. Тя едва различаваше очите му зад продълговатите, хоризонтални прорези, но си сложи тези, които й даде. — Вижда се почти всичко! Трябва само да завъртиш глава, за да виждаш и настрана. — Беше изненадана, но се засмя. — Изглеждаш толкова смешен с тези големи, празни очи. Приличаш на някакъв странен дух… или бръмбар. Може би духът на бръмбар.

— Ти също си смешна — разсмя се той, — но тези очи на бръмбар могат да спасят живота ти. Трябва да виждаш къде стъпваш по леда.

— Много е хубаво, че имаме тези ботуши, подплатени с вълна от муфлон — отбеляза Айла, поставяйки ги на достъпно място, за да са й под ръка. — Даже и да се намокрят, запазват краката топли.

— Може би ще сме благодарни, че имаме резервни, когато стъпим на леда — добави Джондалар.

— Когато живеех при Клана, имах навик да тъпча калъфите си за крака с шавар.

— Шавар?

— Да. Той запазва краката топли и съхне бързо.

— Това е полезно да се знае — каза той и взе един ботуш. — Обуй ботушите с подметки от мамутска кожа. Те са здрави и почти непромокаеми. Ледът понякога е остър, а те са достатъчно груби, за да не се пързаляш, особено при изкачване. Я да видим! Ще ни трябва тесла за къртене на лед — постави той сечивото върху купчинката, която приготвяше. — И въже. Също и добър и здрав канап. Ще ни трябва палатката, кожи за спане и храна, разбира се. Ще можем ли да оставим някои от готварските си прибори? Няма да ни трябват много на леда, а и ще можем да вземем от Ланзадониите.

— Ще използваме суха храна. Няма да готвя. Реших да вземем голямото кожено гърне, окачено на рамка, което взехме от Соландия, за да топим в него лед за вода. Ще го слагаме направо върху огъня. Така ледът ще се топи по-бързо, а и няма да се налага да варим водата. Само да топим лед — каза Айла.

— Непременно вземи копие.

— Защо? По леда няма животни, нали?

— Не, но можеш да почукваш с него пред себе си, за да си сигурна, че ледът е здрав. Какво ще кажеш за тази мамутска кожа? Носим я с нас, откакто сме тръгнали, а дали наистина ни трябва? Тежка е.

— Кожата е добра, хубава и гъвкава, а и служи като водонепромокаемо покривало за пирогата. Ти каза, че върху леда вали сняг. — Не искаше тя да се раздели с кожата.

— Можем да използваме палатката като покривало.

— Вярно е, но — замисли се тя. След това погледът й бе привлечен от друго. — Откъде взе тези факли?

— От Ладуни. Ще ставаме преди изгрев-слънце и ще ни трябва светлина, докато опаковаме. Искам да стигнем върха на платото, преди слънцето да се вдигне много високо, докато всичко е все още дълбоко замръзнало — обясни Джондалар. — Дори и при този студ слънцето може да разтопи малко леда и да направи изкачването на върха още по-трудно.

Легнаха си рано, но Айла не можа да заспи. Беше нервна и възбудена. Намираха се пред глетчера, за който Джондалар бе говорил още от самото начало.

— Как, какво става? — стресна се тя.

— Няма нищо. Време е да ставаш — каза Джондалар, вдигнал факлата. Натика дръжката в чакъла, за да я закрепи, и й подаде чаша димящ чай. — Запалих огън. Заповядай малко чай.

Тя се усмихна доволно. Беше правила сутрешния му чай почти всеки ден по време на пътуването им и сега той изпитваше удоволствие от това, че един път е станал пръв и е направил чай за нея. В действителност изобщо не беше заспивал. Той също беше твърде нервен, твърде възбуден и твърде обезпокоен.

Вълчо наблюдаваше хората и очите му отразяваха светлината. Усещайки нещо необичайно, животното подскачаше наоколо. Конете също бяха неспокойни — пръхтяха, цвилеха и издишваха шумно облаци от пара. С помощта на горящите камъни Айла стопи лед на вода и ги нахрани със зърно. Даде на Вълчо една питка от сухата храна за из път на Лозадунаите. Двамата с Джондалар също изядоха по една. На светлината на факлата опаковаха палатката, кожите за спане и малкото си принадлежности. Оставиха няколко дреболии, един празен съд за зърно, няколко каменни сечива и в последния момент тя хвърли мамутската кожа върху кафявите въглища в пирогата.

Джондалар вдигна факлата, за да осветява пътя. Хвана юздата на Рейсър и тръгна, но светлината се разсейваше. Можеше да вижда само малък осветен кръг пред себе си, макар че държеше факлата високо. Луната беше почти пълна и той реши, че може да вижда пътя по-добре без нея. Накрая я хвърли и продължи в тъмното. Айла го последва. Очите им бързо привикнаха. Зад тях остана да догаря факлата, захвърлена на чакълестата земя.

На светлината на почти пълната луна чудовищният лед гореше с мистична и мимолетна светлина. Черното небе беше обсипано със звезди, а въздухът пукаше и пращеше от студа.

Колкото и да беше студен, въздухът като че ли ставаше все по-мразовит с приближаването им към огромната ледена стена, но Айла зъзнеше от ужас пред неизвестното. Джондалар наблюдаваше блестящите й очи и леко отворената уста, през която си поемаше дъх дълбоко и учестено.

Винаги се вълнуваше от възбудата й и дори сега почувства тръпка в слабините си. Тръсна глава с усилие. Сега нямаше време за това. Чакаше ги глетчерът.

Той извади от пакета си едно дълго въже.

— Ще трябва да се завържем заедно.

— И конете ли?

— Не. Ще можем да се издържим един друг, но ако конете се подхлъзнат, ще ни повлекат със себе си.

Беше загрижен преди всичко за Айла, колкото и неприятна да му бе мисълта, че могат да загубят Рейсър или Уини.

Тя се намръщи, но кимна утвърдително.

Шепнеха, защото потъналият в тишина лед ги караше да снижават гласовете си. Не искаха да безпокоят задрямалото му величие или да го предупредят за предстоящото си нахлуване.

Джондалар завърза единия край на въжето около кръста си, а другия около нея. Нави хлабавата част и прокара ръка през клупа, за да го носи на рамо. Всеки от тях хвана повода на коня си. Вълчо трябваше да се справя сам.

Преди да тръгнат, Джондалар изпита моментна паника. Какво си бе въобразявал? Какво изобщо го бе накарало да повярва, че може да преведе Айла и конете през глетчера? Трябваше да поемат по дългия, обиколен път. Макар и по-дълъг, беше по-сигурен. Поне щеше да е сигурен, че ще се справят. Прогони тези мисли от главата си и стъпи на леда.

В подножието на глетчера често се случваше да има разделяне на леда и земята, което оформяше подобно на пещера пространство под леда или надвиснала ледена стряха, достигаща до натрупания ледников чакъл. Надвисналата стряха в мястото, което Джондалар беше избрал за начало на изкачването им, се беше срутила и направила наклона по-полегат. Беше примесена с чакъл, който им осигуряваше по-сигурно стъпване. От срутения край започваше едно огромно натрупване на чакъл — морена, което водеше нагоре по ръба на леда като добре оформена пътека и не им се струваше твърде стръмно за тях или конете. Можеше и да им бъде трудно да прехвърлят върха, но преди да стигнат там, не можеха да знаят колко тежко ще се окаже в действителност.

Джондалар ги поведе по стръмнината и Рейсър се стъписа за момент. Въпреки че беше добре подреден, тежкият му товар все пак беше неудобен и промяната на наклона го беше разбъркала. Подхлъзна се, след това стъпи здраво и след кратко колебание младият жребец потегли. Дойде реда на Айла и Уини, теглеща плазовете. Но кобилата бе влачила тези прътове толкова дълго, по толкова разнообразен терен, че беше свикнала с тях и за разлика от Рейсър, който носеше товара върху гърба си, раздалечените пръти й придаваха устойчивост.

Вълчо се движеше най-отзад. Тялото му беше най-ниско до земята и лапите му го предпазваха от плъзгане. Но той усети опасността, застрашаваща спътниците му, и ги следваше отзад, като че ли да защити гърба им от някаква невидима заплаха.

Назъбените и оголени ледени късове блестяха на ярката лунна светлина и огледалните повърхности на гладките им плоскости приличаха на застинали черни езера. Не беше трудно да се вижда морената, разливаща се надолу като бавно течаща река от пясък и скали, но нощната светлина замъгляваше очертанията и размерите на предметите и скриваше дребните подробности.

Джондалар наложи бавен и предпазлив ход, водейки внимателно коня си покрай препятствията. Айла беше по-загрижена да намери най-добрата пътека за коня, който водеше, отколкото за своята собствена сигурност. С нарастване на наклона тежкият товар на конете наруши равновесието им и те започнаха да пристъпват с усилие. Когато мъжът се опита да преведе Рейсър покрай едно стръмно възвишение близо до върха, едното копито на коня се плъзна, той изцвили и се дръпна назад.

— Хайде, Рейсър — подкани го той и опъна повода, като че ли искаше да го изтегли със сила. — Почти стигнахме. Можеш да се справиш.

Жребецът се напрегна, но копитата му се плъзгаха по коварния лед под тънката снежна покривка и Джондалар почувства, че поводът го дърпа назад. Разхлаби въжето и освободи главата на Рейсър, но и това не помогна и накрая съвсем отпусна повода. В багажа имаше неща, с които не искаше да се раздели, а и загубата на животното щеше да му причини силна болка, но се опасяваше, че жребецът няма да успее да се задържи.

Все пак копитата на коня намериха опора, Рейсър спря да се плъзга и без да бъде ограничаван от въжето, вдигна глава и скочи напред. Внезапно се намери над ръба, прескочи умело една тясна пукнатина в края на разлома и стъпи на равното. Докато потупваше нежно и хвалеше коня, Джондалар забеляза, че цветът на небето се бе променил от черен в наситено индиговосиньо, просветляващо към хоризонта на изток.

Усети подръпване на въжето през рамото му. Сигурно Айла се е подхлъзнала, помисли той и го отпусна малко. Вероятно беше стигнала стръмнината. Внезапно почувства въжето да се изплъзва през ръката му, докато бе дръпнат силно. Вероятно е хванала повода на Уини, помисли отново той. Трябва да го пусне.

— Пусни го, Айла! Ще те повлече със себе си! — изкрещя и сграбчи въжето с двете си ръце.

Тя или не беше чула, или не беше разбрала. Уини бе тръгнала по стръмнината, но копитата й не можеха да намерят опора и тя продължаваше да се пързаля назад. Айла държеше повода, като че ли можеше да задържи кобилата, и се пързаляше назад заедно с нея. Самият Джондалар беше изтеглен в опасна близост до ръба. Опитвайки се да намери нещо, което да го задържи, той сграбчи повода на Рейсър. Жребецът изцвили.

Плазовете бяха тези, които спряха пързалянето на Уини. Един от прътите попадна в пукнатина и издържа достатъчно дълго, за да позволи на кобилата да възстанови равновесието си. Копитата й се забиха в снежна преспа, като й придадоха устойчивост, и тя стъпи върху чакъл.

Мъжът усети как опъването на въжето отслабна и отпусна повода на Рейсър. Стъпи здраво в пукнатина в леда и нави въжето около кръста си.

— Отпусни малко — извика Айла, стискайки повода на Уини, която се опитваше да се оттласне напред.

Айла внезапно изникна над ръба и той я изтегли до себе си. След нея се появи Уини. Кобилата подскочи напред през пукнатината и краката й стъпиха на равния лед. Прътовете на плазовете щръкнаха във въздуха и пирогата легна върху ръба, който бяха преодолели. Утринното небе бе прорязано от розова ивица, очертаваща хоризонта, и Джондалар изпусна една тежка въздишка.

Неочаквано през ръба прелетя Вълчо и се втурна към Айла. Започна да подскача върху нея, но тя не се чувстваше много стабилна и му заповяда да престане. Той се отдръпна назад, погледна Джондалар и след това конете. Вдигна глава към небето, изскимтя няколко пъти и зави вълчата си песен високо и проточено.

Въпреки че бяха изкачили стръмния наклон и ледената покривка беше равна, все още не бяха стигнали върха на глетчера. Близо до ръба имаше пукнатини и начупени блокове от извисяващи се ледени натрупвания. Джондалар прекоси една снежна могила, която покриваше назъбената и разцепена грамада зад ръба й, и накрая краката му стъпиха върху равната повърхност на леденото плато. Рейсър го последва, събаряйки големи отломъци, които подскачаха и се търкаляха с трополене през ръба. Мъжът продължи да придържа въжето здраво около кръста си, докато Айла също извървя последните стъпки. Вълчо изтича пред Уини, която го последва.

Небето се бе превърнало в мимолетен и неповторим оттенък на синьото при зазоряване и на хоризонта сияеха искрящите лъчи на слънцето. Жената погледна надолу към стръмния склон и се запита как са могли да се справят. От удобното място на върха това изглеждаше невъзможно. Обърна се, за да продължи, и затаи дъх.

Изгряващото слънце надзърташе над източния ръб на платото с ослепителен взрив от светлина, който разкриваше невероятната гледка. На запад пред тях се простираше ослепително бяла, неимоверно еднообразна равнина. Небето над нея беше нюанс на синия цвят, който тя не бе виждала никога преди това. Изглеждаше като да е погълнал отражението на червената зора и синьо-зеления полутон на глетчерния лед, но въпреки това си оставаше син. Но това синьо беше толкова прекрасно, че на нея й се струваше, че грее със собствена светлина, чийто цвят не се поддаваше на описание и се променяше към далечния югозападен хоризонт в мъгливо синьо-черно.

Когато слънцето се издигна на изток, избледнелият несъвършен кръг, блестял с такава брилянтна светлина, когато се бяха събудили преди зората, се закрепи над далечния западен ръб като неясен спомен за предишна слава. Нищо не нарушаваше неземната прелест на обширната пустиня от замръзнала вода — липсваха дървета, скали или някакво движение, които да развалят величието на девствената повърхност.

Айла изпусна шумно дъх. Не бе усетила, че го е затаила.

— Джондалар! Това е великолепно! Защо не ми каза? Щях да измина разстоянието два пъти, за да мога да видя това тук — възкликна тя.

— Грандиозно е — каза той, усмихвайки се на реакцията й, но също бе смаян. — Но не можех да ти го кажа. Никога преди не съм виждал такава гледка. Виелиците тук също са внушителни. Хайде да тръгваме, докато можем да виждаме пътя. Не е толкова твърдо, колкото изглежда, а и това ясно небе и ярко слънце могат да отворят някоя пукнатина или да срутят надвиснал корниз.

Тръгнаха през равнината, предшествани от дългите си сенки. Започнаха да се потят в дебелите си дрехи, преди още слънцето да се беше изкачило твърде високо, и Айла понечи да свали връхната кожена парка с качулка.

— Свали я, ако искаш — каза Джондалар, — но се покрий. Тук можеш жестоко да изгориш и не само от слънцето. Осветен от него, ледът също може да те изгори.

Малки кълбести облаци бяха започнали да се образуват сутринта и до обяд се сляха в един голям. Следобед се появи вятър. Когато спряха, за да стопят сняг и лед за вода, Айла облече топлата си връхна кожена дреха. Слънцето се бе скрило зад наситените с влага кълбесто-дъждовни облаци, които пръскаха лека мъглица от сух сняг върху пътешествениците. Глетчерът растеше.

Платовидният ледник, който прекосяваха, подпираше върховете на скалистите планини далеч на юг. Влажният въздух, издигащ се нагоре по високите бариери, се кондензираше в капчици мъгла, но температурата решаваше дали те ще паднат като студен дъжд или като леки снежинки. Не вечният мраз беше този, който образуваше ледниците, а по-скоро снегът, натрупващ се върху този от предишната година, пораждаше глетчерите, които с времето се превръщаха в пластове лед, разделящ континентите. Въпреки малкото топли дни мразовитите зими и хладните облачни лета, които не успяваха да стопят напълно останалите в края на зимата сняг и лед, както и по-ниските средногодишни температури наклоняваха везните към ледниковата епоха.

Под извисяващите се заострени върхове на южните планини, твърде стръмни, за да задържат върху себе си сняг, се бяха образували малки циркусови езерца, които обграждаха върхове и от които произхождаха глетчерите. Леките, сухи и дантелени снежинки се наслагваха във високопланинските падини, образувани от незначителни количества вода, замръзнала в пукнатините и след това разширила се, за да изрони тонове скала. Накрая масата замръзнала вода, разбиваше нежните снежинки на парченца, които се съединяваха в малки, кръгли топчици лед — фирнов, зърнест сняг.

Фирнът не се образуваше на повърхността, а дълбоко в циркуса, и когато навалеше още сняг, по-тежките плътни сфери бяха изтласквани нагоре и през ръба на гнездото. При натрупване на по-голямо количество от тях почти кръглите топки от лед бяха притискани една в друга така силно от тежестта над тях, че се освобождаваше малка частица енергия под формата на топлина. За частици от секундата те се стопяваха в множеството си допирни точки и след това отново замръзваха, споявайки топките. С увеличаване дебелината на ледения пласт по-голямото налягане преподреждаше структурата на молекулите в твърд, кристален лед, но с една малка разлика — ледът течеше.

Глетчерният лед, образуван под огромно налягане, бе по-плътен и все пак в по-ниското голямата маса твърд лед се движеше плавно като течност. Глетчерът заобикаляше препятствията по пътя си, като изпречилите се планински върхове, съединяваше се от другата им страна, често понасяше големи части от скалата и оставяше след себе си островърхи острови, следваше контурите на терена, стриваше ги и променяше формата им.

Реката от твърд лед имаше своите потоци и въртопи, застинали езерца и стремителни средни течения, но напредваше към друго време, бавно и тромаво поради огромната си грамада. Трябваха й години, за да преодолее няколко сантиметра, но времето не беше от значение. Тя притежаваше всичкото време на света. Докато средните температури оставаха под критичната граница, глетчерът щеше да се подхранва и нараства.

Не само планинските циркуси раждаха глетчери. Те се образуваха също и върху равнини, покриваха достатъчно широки райони и мразовитото им въздействие разстилаше валежите от антициклоналната фуния, разположена в средата, към периферията, така че дебелината на леда оставаше почти еднаква навсякъде.

Глетчерите никога не бяха напълно сухи. От тях винаги се процеждаше по малко вода, образувана от топенето следствие голямото налягане. Тя запълваше малките пукнатини и цепнатини, охлаждаше се и наново замръзваше, разширявайки се във всички посоки. Глетчерът също нарастваше във всички посоки и скоростта на нарастване зависеше от наклона на повърхността му, а не от наклона на земята под него. Ако повърхността на наклона беше много стръмна, водата в глетчера се стичаше по-бързо надолу по цепнатините в леда, разпространявайки го при новото си замръзване. Глетчерите нарастваха по-бързо в младата си възраст, в близост до океани и морета или когато високите планински върхове осигуряваха изобилен снеговалеж. Забавяха растежа си, когато нараснеха много, широката им повърхност започнеше да отразява надалеч слънчевите лъчи и въздухът в средата изстинеше и се изсушеше, оставайки почти без сняг.

Глетчерите в планините на юг се бяха спуснали от високите им върхове, бяха запълнили долините им до нивото на високите планински проходи и се бяха разлели из тях. В периода на ранното им нарастване планинските глетчери бяха запълнили дълбоката пропаст на разломната линия, разделяща подножията на планината от древния масив. Ледът беше покрил планината, след това се беше разпрострял до старите ерозирали планини на северната верига. Беше се оттеглил по време на краткото затопляне, което вече свършваше, и се бе стопил в ниската разломна долина, давайки началото на голяма река и дълго, подприщено от морена езеро, но платовидният глетчер в планинската област, която пресичаха, оставаше замръзнал.

Не можаха да запалят огън направо върху леда и решиха да използват пирогата като основа на речните камъни, които бяха взели със себе си за тази цел. Но първо трябваше да изпразнят плавателния си съд от горящите камъни. Айла вдигна тежката мамутска кожа и й хрумна, че можеха да я използват със същия успех като основа за огъня си. Даже и да се опърлеше малко, нямаше да е от значение. Радваше се, че са решили да я вземат. Пиха по малко вода и се нахраниха.

Докато почиваха, слънцето се скри зад тежки облаци и преди отново да поемат пътя си, започна да вали сняг. Северният вятър виеше из ледения простор и върху обширната покривка на масива нямаше нищо, което да го спре. Задаваше се виелица.

42

Снегът и вятърът внезапно се усилиха. Блъсна ги студен въздух и ги тласна пред себе си.

— Мисля, че ще е по-добре да почакаме това да премине — изкрещя Джондалар, опитвайки се да надвие воя на вятъра.

Двамата започнаха да се мъчат да построят палатката си, а мразовитите пориви се опитваха да грабнат малкия им подслон, измъкваха колчетата от леда, а палатката се вееше и плющеше под напъна им. Бурният, напорист вятър заплашваше да откъсне кожата от ръцете на двете слаби живи същества, опитващи се да си пробият път през леда и осмелили се да застанат на пътя на свирепата снежна виелица, беснееща из равнинната пустош.

— Как ще задържиш палатката? — попита Айла. — Винаги ли е толкова лошо тук, на високото?

— Не си спомням, преди да е духало толкова силно, но не съм изненадан.

Конете стояха кротко с наведени глави и се опитваха да издържат на бурята. Близо до тях Вълчо копаеше дупка за себе си.

— Може би трябва да накараме един от конете да застане до хлабавия край и да го задържи докато забием колчето — предложи тя.

Използваха конете едновременно и като колчета, и като опори за палатката. Преметнаха кожената палатка върху гърбовете на двата коня, след което Айла накара Уини да стъпи върху единия край, подгънат отдолу, надявайки се, че кобилата няма да мръдне и да го освободи. Хората се свиха един до друг с вълка под сгънатите им колене и седнаха почти под търбусите на конете върху другия край на палатката, подгънат под тях.

Стъмни се, преди внезапната вихрушка да утихне, и те трябваше да останат да лагеруват на същото място, но преди това построиха палатката както трябва. На сутринта Айла се озадачи от няколко тъмни петна близо до ръба на палатката, където бе стояла Уини.

На втория ден изминаха по-голямо разстояние, въпреки че трябваше да се катерят по струпани могили от натрошен лед и да си проправят път около няколко зеещи успоредни пукнатини. След обяд отново се изви буря, въпреки че вятърът не беше толкова силен и премина по-бързо, като им позволи да продължат пътешествието си до по-късно.

С наближаването на вечерта Айла забеляза, че Уини накуцва. Усети сърцето си да бие ускорено от страх. Когато погледна надолу, имаше червени петна върху леда. Повдигна крака на Уини и разгледа копитото. Беше срязано и кървеше.

— Джондалар, виж. Краката й са нарязани. От какво е станало?

Той погледна, а след това огледа и тези на Рейсър. Забеляза същите рани и се намръщи.

— Трябва да е от леда — каза той. — По-добре прегледай и Вълчо.

Възглавничките на вълчите лапи също бяха наранени, но не толкова, колкото копитата на конете.

— Какво ще правим? — попита Айла. — Те са осакатели или поне скоро ще станат.

— Никога не ми е идвало наум, че ледът може да бъде толкова остър, че да нареже краката им — каза мъжът. — Опитах се да предвидя всичко, но не помислих за това — самообвини се той.

— Копитата са корави, но не като камъни. По-скоро като ноктите на пръстите и лесно се нараняват. Джондалар, конете не могат да продължат. Съвсем ще окуцеят след някой ден и изобщо няма да могат да вървят. Трябва да им помогнем.

— Но какво можем да направим? — попита Джондалар.

— Аз все още нося торбата си с лекарства и мога да излекувам раните им.

— Но ние не можем да останем тук, докато това стане. А и веднага след като тръгнат ще се разранят отново. — Мъжът спря и затвори очи. Дори не искаше да си помисли, а камо ли да изрече това, което мислеше, но намираше само един изход от дилемата. — Айла, ще трябва да ги изоставим — каза с най-голямата нежност, на която бе способен.

— Да ги изоставим? Какво искаш да кажеш с това „да ги изоставим“? Откъде ще си намират вода? Или храна? Върху леда няма какво да пасат. Те ще умрат от глад или от измръзване. Не можем да направим това — каза тя и лицето й изразяваше отчаяние. — Не можем да ги изоставим тук просто така! Не можем, Джондалар!

— Права си. Не можем да ги изоставим. Няма да е честно. Ще страдат твърде много… но… имаме копия и копиехвъргачки… — промълви той.

— Не! Не! — изпищя Айла. — Няма да ти позволя.

— Ще бъде по-добре, отколкото да ги оставим да умрат тук бавно и да страдат. Коне и преди са били… убивани. Повечето хора го правят.

— Но тези не са като другите. Уини и Рейсър са ни приятели. Толкова много сме изтърпели заедно. Помагали са ни. Уини спаси живота ми. Не мога да я изоставя.

— И аз не искам да ги изоставяме — каза Джондалар, — но какво друго можем да направим? — Мисълта да убие жребеца, с който бяха пътували толкова дълго, беше непоносима за него и той разбираше чувствата на Айла към Уини.

— Ще се върнем. Трябва просто да се върнем. Ти казваше, че има и друг околен път.

— Пътувахме вече два дни по този лед и конете са почти осакатели. Можем да се опитаме да се върнем, Айла, но не мисля, че те ще се справят. — Той не беше сигурен дори и за Вълчо. Беше изпълнен с чувство за вина и угризения. — Съжалявам, Айла. Грешката е моя. Глупаво беше от моя страна да мисля, че ще можем да прекосим ледника с конете. Трябваше да хванем по-дългия околен път, но се страхувам, че вече е късно.

Айла видя сълзи в очите му. Не го беше виждала често да плаче. Въпреки че не беше необичайно за мъжете от Другите да плачат, в природата му беше да крие тези си чувства. Това по някакъв начин правеше любовта му към нея по-силна. Беше дал почти всичко от себе си единствено на нея и тя го обичаше за това, но не можеше да изостави Уини. Конят беше неин приятел, единственият приятел, който имаше в равнината, преди да се появи този мъж.

— Трябва да направим нещо, Джондалар! — изхълца тя.

— Но какво? — Той никога не се бе чувствал така опустошен, така разстроен от невъзможността да намери някакво решение.

— Ами, поне засега — избърса Айла замръзналите сълзи — ще се опитам да излекувам раните им. Това е, което мога да направя. — Тя извади чантата от видрова кожа. — Ще трябва да накладем достатъчно голям огън, за да кипнем вода, а не само да стопим лед.

Дръпна мамутската кожа от кафявите горящи камъни и я просна върху леда. Върху гъвкавата кожа забеляза няколко опърлени петна, които все пак не бяха успели да я повредят. Постави речните камъни на различни места, но близо до средата, като основа, върху която да запали огъня. Поне нямаше вече да се тревожат за съхраняването на горивото. Можеха да оставят по-голямата част от него.

Не говореше, просто не можеше, а и Джондалар нямаше какво да каже. Изглеждаше невероятно. Всичките им намерения, планове и приготовления, правени, за да прекосят този глетчер, да бъдат провалени от нещо, за което дори не бяха помислили. Айла се вторачи в малкия огън. Вълчо припълзя до нея и зави тихо, не от болка, а защото разбираше, че нещо не е наред. Тя отново прегледа лапите му. Не бяха много пострадали. Бе внимавал повече къде стъпва и старателно бе излизвал снега и леда, когато бяха спирали да почиват. Тя се страхуваше да помисли, че могат да загубят и него.

За известно време в съзнанието й не бе се появявала мисълта за Дърк — един спомен, студена болка, която никога нямаше да премине. Сега тя мислеше за него. Беше ли започнал вече да ловува с Клана? Беше ли се научил да използва прашка? Юба щеше да му е добра майка, щеше да се грижи за него, да му готви, да му шие топли зимни дрехи.

Айла потръпна при мисълта за студа и си припомни първите зимни дрехи, които Иза бе направила за нея. Бе обичала заешката шапка, подплатена отвътре с кожа. Зимните калъфи за крака също имаха кожа отвътре. Спомни си как припкаше наоколо в един нов чифт от тях и как простичко бяха направени. Бяха само едно парче кожа, събрано и завързано при коляното. След малко придобиваха формата на крака, въпреки че в началото ги чувстваше малко неудобни, но в това се състоеше и част от очарованието да имаш нови калъфи за крака.

Айла продължи да се взира в огъня, наблюдавайки как водата започва да къкри. Нещо я измъчваше. Нещо важно, беше сигурна в това. Нещо за…

Внезапно затаи дъх.

— Джондалар! О, Джондалар!

— Какво има, Айла? — Вълнението й се предаде и на него.

— Не става въпрос в какво сме сгрешили, а какво трябва да се направи — извика тя. — Току-що си спомних нещо!

— Не разбирам — стори му се, че тя започва да се държи странно. Зачуди се дали мисълта за загубата на двата коня не е била твърде много за нея. Тя дръпна тежката мамутска кожа изпод огъня, изтърсвайки един горещ въглен направо върху кожата.

— Дай ми един нож, Джондалар! Най-острия си нож!

— Моят нож? — попита той.

— Да, твоят нож. Ще направя ботуши за конете.

— Какво ще направиш?

— Ще направя ботуши за конете, а също и за Вълчо. От тази мамутска кожа.

— Как ще направиш конски ботуши?

— Ще изрежа кръг от мамутската кожа, след това ще прорежа дупки по краищата, в тях ще нанижа връв и ще я завържа около коленете на конете. Щом мамутската кожа може да предпазва нашите крака от леда, тя трябва да може да защитава и техните.

Джондалар размисли за момент, опитвайки се да си представи описаното от нея, и се усмихна.

— Айла! Мисля, че ще свърши работа. В името на Великата майка, мисля, че ще помогне! Каква чудесна идея! Как така го измисли?

— По този начин Иза правеше ботушите ми. Така хората от Клана правят калъфи за крака. Също и калъфи за ръце. Опитвам се да си спомня дали Гюбан и Морга също носеха такива. Трудно е да се каже, защото не след дълго те придобиват формата на крака.

— Ще стигне ли тази кожа?

— Трябва да стигне. Докато огънят гори, ще успея да завърша лекарството за порязванията и може би ще успея да направя малко чай. Не сме пили от няколко дни и е възможно да не пием, докато слезем от леда. Ще трябва да пестим горивото, но мисля, че чаша горещ чай точно сега ще ни се отрази много добре.

— Права си — съгласи се мъжът, усмихвайки се отново.

Айла прегледа много внимателно всяко копито на двата коня, изглади всички неравности, намаза ги с лекарството си и завърза отгоре им конските ботуши от мамутска кожа. В началото конете се опитаха да отръскат странните калъфи от себе си, но те бяха здраво притегнати и животните бързо свикнаха с тях. След това жената взе комплекта калъфи, които беше приготвила за Вълчо, и му ги завърза. Той започна да ги дъвче и гризе, опитвайки се да се отърве от тях, но след малко също се примири. Огромните му вълчи лапи бяха в много по-добро състояние.

На следващата сутрин натовариха конете с малко по-лек багаж, защото бяха изгорили част от кафявите камъни, а и тежката мамутска кожа беше вече на краката им. Айла ги разтовари, когато спряха да почиват, и самата тя взе малко повече от товара. Но не можеше да носи повече от яките коне. Въпреки че не почиваха, с настъпването на нощта копитата и краката им бяха в много по-добро състояние. Вълчо изглеждаше съвсем добре, което беше голямо успокоение за Айла и Джондалар. Ботушите осигуряваха и едно неочаквано предимство — служеха като снегоходки и не позволяваха на едрите и тежки животни да затъват, където снегът беше дълбок.

Режимът им от първия ден се запази с малки изменения. Сутрин изминаваха повече път, защото следобедите донасяха сняг и вятър с променяща се сила. Понякога успяваха да повървят малко след преминаването на бурята, друг път трябваше да остават за през нощта там, където бяха спрели следобеда, а веднъж им се наложи да престоят и два дни, но вихрушките не бяха вече така свирепи както тази, с която се сблъскаха през първия ден.

Повърхността на глетчера не беше съвсем равна и гладка, каквато им се бе сторила на слънцето през първия ярък ден. Спъваха се през дълбоки преспи от мек, прахообразен сняг, натрупани високо от ограничените снежни бури. В други случаи прескачаха остри издадености, където вятърът беше измел повърхността или се смъкваха в плитки ровове, в чиито теснини хлътваха краката им. Неочаквани краткотрайни виелици се нахвърляха върху тях, а свирепите ветрове почти не преставаха и те изпитваха постоянна тревога да не попаднат в невидими пукнатини, свързани с нестабилни мостове или с надвиснали корнизи от сняг.

Заобикаляха отворени пукнатини, особено тези в близост до центъра на глетчера, където сухият въздух съдържаше толкова малко влага, че снегът не беше достатъчен, за да ги запълни. А мразовитият, непоносим, хапещ и проникващ до мозъка на костите студ не намаляваше. Дъхът им замръзваше по козината на качулките — капка вода замръзваше, преди да докосне земята. Лицата им, изложени на суровия вятър и яркото слънце, се обелиха и почерняха. Бялата смърт непрекъснато ги грозеше.

Напрежението започна да казва думата си. Реакциите им се забавиха, както и вземането на решения. Една яростна следобедна буря продължи и през нощта. На сутринта Джондалар трудно сдържаше нетърпението си да тръгнат веднага на път. Бяха загубили повече време, отколкото беше планирал. Водата се загря по-трудно на острия студ, а и запасите им от горящи камъни бяха на привършване.

Айла отново опаковаше багажа и започна да търси спалната си кожа. Не можеше да си спомни от колко дни бяха върху леда, но ако питаха нея, бяха твърде много.

— Побързай. Айла! Какво се мотаеш? — сопна се Джондалар.

— Не мога да намеря предпазителите си за очи — отвърна тя.

— Казах ти да внимаваш да не ги загубиш. Да не искаш да ослепееш? — избухна той.

— Не, не искам да ослепея. Защо мислиш, че ги търся? — възрази тя.

Мъжът сграбчи кожената й завивка и я разтърси енергично. Дървените защитни очила се изръсиха на земята.

— Следващия път внимавай къде ги оставяш — изръмжа, — а сега да тръгваме.

Събраха и опаковаха набързо лагера си. Айла беше обидена и отказваше да разговаря с него. Той се приближи до нея, за да провери отново въжетата, както правеше винаги. Айла сграбчи повода на Уини и тръгна напред, отдалечавайки се с коня, преди той да успее да огледа пакетите.

— Не мислиш ли, че не зная как да натоваря един кон? Каза, че искаш да тръгваме. Защо губиш време?

— Само се опитвах да бъда внимателен — разсърди се Джондалар. „Тя дори не знае пътя. Да я видя какво ще направи, като се завърти в кръг. Тогава сама ще дойде и ще ме помоли да водя“ — помисли той и пое след нея.

Айла измръзна и се умори от изтощителния поход. Движеше се решително напред, без да обръща внимание на околността. „Щом като толкова много иска да бързаме, то ще бързаме — мислеше тя. — Ако някога стигнем края на този лед, надявам се никога повече да не видя глетчер.“

Вълчо нервно тичаше между Айла, движеща се напред, и следващия я Джондалар. Внезапната промяна на постовете им не му харесваше. Високият мъж бе водил винаги преди това. Вълкът изскочи пред жената, която се влачеше сляпо напред, забравила всичко друго, освен сковаващия студ и изранените си крака. Животното спря внезапно пред нея и й препречи пътя.

Айла го заобиколи, повела кобилата. Вълкът отново я изпревари и спря пред нея. Жената не му обърна никакво внимание. Той се хвърли в краката й и тя го избута встрани. Отново изтича малко напред и седна виейки, за да привлече вниманието й. Тя се потътри покрай него и той се втурна назад към Джондалар, изправи се на задните си крака и зави, след това отскочи виейки на няколко стъпки към Айла и отново се върна към мъжа.

— Нещо не е ли наред, Вълчо? — попита той, забелязвайки накрая възбудата на животното.

Внезапно той чу ужасяващ звук — приглушено тупване. Главата му се стрелна по посока на фонтана от лек сняг запълнил въздуха пред него.

— Не! О, не! — изкрещя Джондалар с болка и се хвърли напред. Снегът се успокои и откри самотен кон, стоящ на брега на зейнала пукнатина. Вълчо вдигна муцуна нагоре и зави протяжно и безнадеждно.

Джондалар се просна върху снега до ръба на пукнатината и погледна надолу.

— Айла! — извика той отчаяно. — Айла!

Стомахът му се сви. Знаеше, че е безнадеждно. Тя никога нямаше да го чуе. Беше мъртва — върху леда на дъното на дълбоката пукнатина.

— Джондалар? — долови той тих уплашен глас, идващ отдалеч.

— Айла? — Обнадежден, той погледна надолу. Далеч под него уплашената жена стоеше върху тясна ледена издатина, обгръщаща стената на дълбоката дупка. — Айла, не мърдай! Стой абсолютно неподвижна! Издатината може да се откърти.

„Жива е — помисли той. — Не мога да повярвам. Това е някакво чудо. Но как ще я измъкна оттам?“

Вътре в ледената бездна Айла се бе притиснала към стената, стъпила в малка пукнатина и стърчащо парче, вкаменена от ужас. Беше се промъквала през снега почти на колене, потънала в собствените си мисли. Беше изморена, безкрайно изморена от студа, от борбата да си пробие път през дълбокия сняг, от глетчера. Походът през леда бе изцедил силите й и тя беше уморена до смърт от изтощение. Въпреки усилията да продължава напред единствената й мисъл беше да достигне края на масивния глетчер.

От рояка мисли я изтръгна силно пукане. Зави й се свят при усещането от поддаване на твърдия лед под краката й и внезапно си припомни, едно отдавнашно земетресение. Опита се инстинктивно да хване нещо, за което да се задържи, но пропадащите лед и сняг не й предложиха нищо. Усети, че пада, почти задушена сред лавината от сняг, която се бе срутила под краката й, и не разбра как се е отзовала върху тясната издатина.

Погледна нагоре, опасявайки се да направи дори и това незначително движение от страх, че и най-малкото преместване на тежестта ще събори несигурната й опора. Небето над нея изглеждаше почти черно и й се стори, че вижда слабото блещукане на звезди. От ръба на пукнатината се отронваха по някоя игла лед или топка сняг, откъснали се накрая от нестабилните си легла, и по пътя си надолу засипваха жената с частици от себе си.

Издатината, която я бе спряла, представляваше тясна изпъкналост от по-стара повърхност, отдавна покрита с нов сняг. Тя се опираше върху назъбен объл камък, откъснат от масивната скала, когато снегът бавно запълнил долината и започнал да се разлива встрани към съседната. Величествената течаща река от лед, натрупала огромни количества от прах, пясък, чакъл и балвани, които откъснала от твърдата скала и които се носели бавно към по-бързото течение в средата й. При движението си по течението тези морени образували на повърхността дълги ивици от отломъци. Когато понякога температурата се повишавала достатъчно, за да стопи масивните ледници, те оставяли доказателства за преминаването си, изразяващи се в натрупани камари и хълмове от неподредени скални късове.

Докато чакаше, страхувайки се да помръдне, тя дочу едва доловим тътен и приглушено стържене, идващи от недрата на ледената дупка. В началото помисли, че си въобразява. Но ледената маса не беше толкова плътна, колкото изглеждаше от покриващата я твърда повърхност. Тя непрекъснато се наместваше, разширяваше, местеше и плъзгаше. Гръмовният тътен от отваряне на нови пукнатини или от затваряне на стари в някоя далечна точка на повърхността или дълбоко в недрата на глетчера, изпращаше вибрации. Огромната ледена планина бе надупчена от катакомби — проходи, които завършваха неочаквано, дълги галерии, които завиваха и криволичеха, спускаха се надолу или се извисяваха нагоре, джобове или пещери, които се отваряха приканващо и след това се затваряха плътно.

Айла започна да се оглежда. Отвесните ледени стени грееха с ослепителна, невероятно наситена синя светлина, която имаше дълбок зелен нюанс. Внезапно осъзна, че е виждала този цвят и преди, но само на едно място. Очите на Джондалар имаха същото наситено, чудесно синьо. Беше изпълнена с копнеж да ги види отново. Начупените повърхности на огромните ледени кристали й даваха усещане за мистериозно и неуловимо движение извън периферното й зрение. Имаше чувството, че ако завърти главата си достатъчно бързо, ще успее да види някаква ефимерна фигура, изчезваща в огледалните стени.

Но това бе само илюзия — магическа игра на светлината. Кристалният лед филтрираше по-голямата част от червения спектър на огненото слънчево кълбо, задържаше наситеното синьо-зелено и ръбовете и плоскостите на оцветените огледални повърхности си правеха шеги, пречупвайки и отразявайки светлината.

Върху Айла се изсипа сняг и тя погледна нагоре. Видя главата на Джондалар да се подава над ръба на пукнатината и след това към нея се спусна извиващ се като змия край на въже.

— Завържи здраво въжето около кръста си, Айла — извика той. — Кажи ми, когато си готова.

„Ето че отново го правя — каза си Джондалар. — Защо винаги трябва да проверявам какво е направила, след като знам, че ще се справи и сама? Защо й казах да направи нещо, което е съвсем очевидно? Тя знае, че въжето трябва да се завърже здраво. Ето защо се бе разсърдила и избързала напред, поради което сега е в толкова опасно положение…, но тя трябваше да бъде по-разумна.“

— Готова съм, Джондалар — извика жената, след като обви въжето около себе си и го стегна с много възли. — Тези възли няма да се развържат.

— Добре. Сега увисни на въжето. Ще те изтеглим горе.

Айла усети, че въжето се опъва и я повдига от издатината. Краката й увиснаха във въздуха и тя започна бавно да се издига към ръба на пукнатината. Видя лицето на Джондалар и красивите му разтревожени, сини очи, сграбчи ръката, която беше протегнал, за да й помогне да се прехвърли през ръба. Отново беше на повърхността и той я притисна в прегръдката си. Тя се притисна в него, също толкова силно.

— Стори ми се, че си си отишла завинаги — прегръщаше я и я целуваше той. — Съжалявам, че ти изкрещях, Айла. Зная, че и сама можеш да натовариш. Само че много се безпокоя.

— Не, грешката е моя. Не трябваше да бъда толкова нехайна с предпазителите си за очи и не биваше да се втурвам напред по този начин. Все още не познавам добре леда.

— Но аз ти позволих, а трябваше да бъда по-разумен.

— Аз трябваше да бъда по-разумна — каза тя едновременно с него и двамата се засмяха.

Айла почувства подръпване в кръста и видя, че другият край на въжето е вързан за кафявия жребец. От пукнатината я бе изтеглил Рейсър. Захвана се неумело да развързва възлите около кръста си, докато Джондалар задържаше силния жребец в близост до нея. Накрая се принуди да среже въжето с ножа. Бе направила толкова много възли и ги бе стегнала така силно, а и те се бяха дозатегнали, докато я изтегляха нагоре, че беше невъзможно да се развържат.

Заобиколиха пукнатината, която за малко не се бе оказала гибелна, и продължиха пътя си на югозапад през леда. Бяха сериозно обезпокоени от намаляващия им запас от горящи камъни.

— Колко още ни остава до другия край, Джондалар? — попита Айла на сутринта, след като бе стопила вода за всички. — Останали са ни съвсем малко горящи камъни.

— Зная. Надявах се, че досега ще стигнем. Бурите ни забавиха повече, отколкото бях запланувал, и започвам да се тревожа, че времето ще се смени, докато сме все още на леда. Може да стане много бързо — каза той, оглеждайки внимателно небето, докато говореше. — Страхувам се, че наближава.

— Защо?

— Мисля си за този глупав спор, който водихме, преди да паднеш в пукнатината. Спомняш ли си как всички ни предупреждаваха за злите духове, които препускат пред топящия снеговете вятър?

— Да. Соландия и Вердения казваха, че той прави хората раздразнителни, и аз се чувствах раздразнителна. И все още съм. Така ми е писнало от този лед, че трябва да се насилвам, за да продължавам да се движа. Може ли това да е така?

— И аз се чудя. Айла, ако е вярно, ще трябва да побързаме. Ако фьонът пристигне, докато сме върху този глетчер, може всички да пропаднем в пукнатините.

Опитаха се да разпределят торфените кафяви камъни по-внимателно и пиеха водата едва стопена. Започнаха да носят меховете с вода под кожените си парки, така че топлината от телата им да топи достатъчно вода за тях и Вълчо. Но количеството не стигаше. Телата им не можеха да стопяват вода и за конете и когато последните горящи камъни свършиха, те нямаше какво да пият. Храната им също се бе изчерпала, но водата беше по-важна. Айла ги забеляза да дъвчат лед и се разтревожи. Обезводняването и дъвканият от тях лед можеха да ги охладят дотолкова, че да не могат да поддържат достатъчна телесна температура, която да ги топли върху студения глетчер.

След като построиха палатката си, двата коня се приближиха до нея, за да търсят вода, но всичко, което Айла можеше да им предложи, бяха няколко глътки от собствената си вода и да начупи малко лед за тях. Този ден не бе имало следобедна буря и те бяха пътували почти докато се виждаше. Бяха изминали голямо разстояние, но тя изпитваше странно неспокойство. Беше и трудно да заспи. Опита се да се отърси от неспокойството, внушавайки си, че се тревожи само за конете.

Джондалар също лежа буден дълго време. Струваше му се, че хоризонтът се е приближил, но се страхуваше, че се лъже, и не искаше да го споменава. Накрая задряма, но се събуди в средата на нощта и откри, че и Айла е напълно будна. Станаха при първата плаха промяна от черно към синьо и тръгнаха, докато на небето все още имаше звезди.

В средата на утринта вятърът се промени и той се увери, че най-лошите му предчувствия започват да се сбъдват. Вятърът не беше толкова топъл, колкото по-малко студен, но идваше от юг.

— Побързай, Айла! Трябва да побързаме — извика той и почти затича. Тя кимна и го последва.

Към обяд небето се изясни и свежият бриз, духащ в лицата им, беше топъл и нежен. Силата на вятъра се увеличи, забави придвижването им и те трябваше да се приведат срещу него. Топлината му, галеща студената повърхност на леда, беше смъртоносна милувка. Преспите от сух прахообразен сняг се намокриха, уплътниха и след това се превърнаха в киша. В плитките падинки на повърхността започнаха да се образуват локвички вода. Дълбочината им се увеличи и те придобиха живия син цвят, който като че ли извираше от центъра на леда, но жената и мъжът нямаха нито време, нито сърце, за да се насладят на красотата. Нуждата от вода на конете бе лесно задоволена, но това беше малка утеха за хората.

Ниско по повърхността започна да се стеле мека мъгла и стремителният топъл южен вятър я отнасяше, преди да е успяла да се издигне нависоко. Джондалар използваше едно от дългите копия, за да опипва пътя пред себе си, но продължаваше почти да тича и Айла едва успяваше да го следва. Поиска й се да скочи на гърба на Уини и да остави коня да я носи, но в леда се отваряха все повече и повече пукнатини. Джондалар беше вече съвсем сигурен, че хоризонтът е наблизо, но ниско пълзящата мъгла правеше разстоянията измамни.

По леда заподскачаха тънки ручейчета, които съединиха локвите и направиха пътя им коварен. Цапаха във водата и усещаха как леденият й мраз се пропива в ботушите им. Неочаквано на няколко крачки пред тях се срути огромно парче от измамно твърд лед и откри зейнала пропаст. Вълчо изскимтя и зави, а конете се дръпнаха встрани, цвилейки от страх. Джондалар тръгна покрай ръба на пукнатината, търсейки околен път.

— Джондалар, не мога да продължа. Съвсем се изтощих. Трябва да спра — изхлипа Айла и започна да плаче. — Няма да се справим.

Той спря, върна се и започна да я успокоява.

— Почти стигнахме, Айла. Вече се вижда колко сме близо до края.

— Но ние почти хлътнахме в тази пукнатина и някои от локвите се превърнаха в дълбоки, сини дупки, в които пропадат потоците.

— Тук ли искаш да останеш?

Тя пое дълбоко дъх.

— Не, разбира се, че не. Не зная защо плача. Ако останем тук, със сигурност ще умрем.

Той си проби път покрай широката пукнатина, но когато отново тръгнаха на юг, вятърът, силен колкото и северния, повиши температурата. Ручейчетата се превърнаха в потоци, които се втурнаха надлъж и нашир по леда и се съединиха в реки. Пътешествениците минаха покрай две по-широки пукнатини и видяха края на леда. Пробягаха оставащото разстояние, спряха и погледнаха надолу през ръба.

Бяха стигнали другата страна на глетчера.

Точно под себе си видяха водопад от забулена в млечен облак вода, извираща от дъното на леда. В далечината под линията на снега се виждаше тънка светлозелена покривка.

— Искаш ли да останем тук и да починем малко? — попита Джондалар, но изглеждаше разтревожен.

— Искам единствено да слезем от този лед. Можем да починем, когато стигнем до поляната.

— Тя е по-далеч, отколкото изглежда. Това не е място, където можеш да бързаш или да бъдеш невнимателен. Ще се вържем един за друг с въжета и ти ще тръгнеш първа. Ако се плъзнеш, ще мога да удържа тежестта ти. Избирай внимателно пътя си надолу. Ще можем да водим и конете.

— Не, не мисля, че трябва. Може би ще трябва да свалим оглавниците и товара им, както и плъзгачите и да ги оставим сами да търсят пътя си надолу — предложи тя.

— Може би си права, но в такъв случай ще трябва да оставим багажа тук… освен ако…

Айла проследи погледа му.

— Хайде да сложим всичко в пирогата и да я плъзнем надолу — каза.

— С изключение на някои дребни принадлежности, които можем да вземем със себе си — усмихна се Джондалар.

— Ако завържем всичко добре и внимаваме къде ще се спусне, ще можем да я намерим.

— А ако се счупи?

— Какво да се счупи?

— Рамката може да се счупи — каза Джондалар, — но дори и това да стане, кожата вероятно ще я задържи.

— И всичко вътре ще се запази, нали?

— Би трябвало — усмихна се той. — Мисля, че идеята е добра.

След като натовариха кръглата лодка отново, Джондалар вдигна малкия пакет с принадлежности, а Айла поведе Уини. Въпреки страха си от подхлъзване те тръгнаха покрай ръба в търсене на път надолу. Като обезщетение за закъснението и опасностите, през които бяха преминали, отвъд една стръмнина от гладък лед те скоро откриха полегатия склон на морена, изцяло покрит с чакъл, по който можеха да слязат. Изтеглиха лодката до ледения склон и жената развърза плазовете. Свалиха оглавниците и въжетата от двата коня, но оставиха конските ботуши от мамутска кожа. Тя ги провери, за да се увери, че са завързани здраво. Бяха придобили вече формата на конските копита и прилягаха плътно. След като ги огледа внимателно, заведоха конете до върха на морената.

Уини изцвили и Айла започна да я успокоява, зовейки я с подобното на цвилене име, което кобилата познаваше най-добре, и говорейки й със знаци, звуци и измислени думи.

— Уини, трябва сама да намериш пътя си надолу по леда — говореше жената. — Никой друг не може да го избере по-добре от теб самата.

Джондалар успокояваше жребеца. Слизането щеше да бъде опасно, всичко можеше да се случи, но поне бяха превели конете дотук. Сега вече те трябваше сами са слязат. Вълчо обикаляше нервно напред-назад по ръба на леда, както когато се страхуваше да скочи в някоя река.

Подтиквана от Айла, кобилата първа прекрачи ръба, избирайки внимателно къде стъпва. Рейсър я последва по петите и скоро я изпревари. Стигнаха до гладко място, подхлъзнаха се, запързаляха се, но възвърнаха стабилността си и продължиха по-бързо надолу. Щяха да бъдат долу невредими, преди Айла и Джондалар да успеят да стигнат дъното.

Вълчо виеше на върха с подвита под краката опашка, без да се срамува да показва страха, който изпитваше, наблюдавайки слизането на конете.

— Хайде да избутаме лодката през ръба и да тръгваме. Чака ни дълъг и труден път надолу — настоя Джондалар.

Добутаха пирогата близо до стръмния леден ръб и вълкът скочи неочаквано в нея.

— Сигурно мисли, че се готвим да преминаваме река — каза Айла. — Иска ми се да можехме да преплуваме надолу по този лед.

Двамата се спогледаха и разсмяха.

— Какво си намислила?

— Защо не? Нали каза, че ще издържи?

— Но дали ще успеем ние?

— Да видим.

Разместиха някои неща, за да освободят място, и се вмъкнаха с Вълчо в кръглата лодка. Джондалар се помоли с надежда на Майката и се оттласнаха от ръба, използвайки единия от прътите на плазовете.

— Дръж се — извика той, когато потеглиха.

Бързо набраха скорост, устремявайки се в началото право напред. След това налетяха на буца, лодката подскочи и се завъртя. Отклониха се встрани, полетяха нагоре по малка стръмнина и се намериха във въздуха. Двамата изпищяха едновременно от обзелите ги възбуда и страх. Приземиха се с трясък, подскочиха от удара, след това отново се завъртяха, но успяха да се заловят за ръбовете.

Вълкът се опитваше да се снижи на дъното и в същото време показваше муцуна над лодката.

Айла и Джондалар се държаха с всички сили, защото това бе всичко, което можеха да направят. Нямаха никакъв контрол над кръглата лодка, която летеше надолу по стръмнината на глетчера. Правеше зиг-заги, подскачаше и се въртеше, като че ли подрипваше от радост, но беше натоварена много, а и дъното й беше достатъчно тежко, за да й позволи да се преобърне. Въпреки че мъжът и жената пищяха неволно, не можеха да устоят да не се засмеят. Беше най-бързото, най-вълнуващото препускане, което някой от тях бе правил някога.

Не мислеха как ще приключи, но когато наближиха дъното, Джондалар си спомни за обичайната пукнатина в дъното, разделяща леда от земята под него. Едно тежко приземяване върху чакъла можеше да ги изхвърли и нарани или нещо по-лошо, но звукът не му направи впечатление, когато го чу в началото. Той долетя до тях, след като се бухнаха тежко и вдигнаха огромен фонтан в средата на ревящ водопад от облаци вода, и разбраха, че пътуването им надолу по мокрия и хлъзгав лед ги бе върнало в реката от разтопена вода, бликаща от дъното на глетчера.

След още един фонтан от пръски се приземиха в дъното на водопада и скоро след това плуваха спокойно в средата на малко езерце от мътнозелена глетчерна вода. Вълчо беше толкова щастлив, че скочи върху тях и започна да ближе лицата им. Накрая седна, вдигна глава и зави в поздрав.

Джондалар погледна жената.

— Айла, успяхме! Успяхме! Прекосихме глетчера!

— Направихме го, нали? — усмихна се тя широко.

— Все пак беше опасно. Можехме да се нараним или дори да загинем.

— Може и да беше опасно, но пък весело — каза тя, а очите й продължаваха да блестят от възбуда.

Ентусиазмът й беше заразителен и въпреки загрижеността му да я върне вкъщи здрава, той се усмихна.

— Права си! Беше весело и в известен смисъл изпитание. Не мисля, че някога пак ще опитам да прекося глетчер. Два пъти в един живот е достатъчно, но съм доволен, че мога да кажа, че съм го направил, и никога няма да забравя това спускане.

— А сега всичко, което трябва да направим, е да стигнем земята, ей там — каза Айла, като посочи към брега, — и след това да намерим Уини и Рейсър.

Слънцето залязваше и за очите беше трудно да се приспособят от заслепяващата яркост на хоризонта към измамните сенки на мрака. Вечерният мраз отново бе понижил температурата под точката на замръзване. Можеха да видят вдъхващия утеха чернозем на твърдата земя, примесен с петна от сняг около езерото, но не знаеха как да стигнат дотам. Нямаха гребла и бяха оставили пръта върху глетчера.

Въпреки че езерото изглеждаше тихо, бързотечащата глетчерна вода образуваше подводно течение, което бавно ги отнасяше към брега. Наближиха го, изскочиха от лодката, последвани от вълка, и я изтеглиха на сушата. Вълчо се изтръска, пръскайки наоколо вода, но нито Айла, нито Джондалар забелязаха. Двамата се бяха прегърнали и изразяваха любовта си и облекчението от достигането на твърда земя.

— Наистина се справихме. Почти сме си вкъщи, Айла. Почти сме си вкъщи — каза Джондалар, държейки ръцете й и доволен, че е при него, за да я прегърне.

Снегът около езерото беше започнал отново да замръзва, превръщайки меката киша в твърда кора от лед. Прекосиха чакълестата отсечка, държейки се за ръце, и достигнаха полето. Нямаше дърва, за да накладат огън, но не ги беше грижа. Хапнаха малко от храната за из път и пиха вода от меховете, напълнени върху глетчера. След това построиха палатката и разстлаха спалните си кожи, но преди да се настанят вътре, Айла огледа околността, потънала в тъмнина, и се запита къде ли могат да бъдат конете.

Свирна на Уини и почака да чуе звука от копита, но конете не се появиха. Погледна към облаците отгоре и свирна отново. Беше твърде тъмно, за да ги търсят. Щяха да го направят на сутринта. После пропълзя в спалната си кожа до високия мъж и протегна ръка към свилия се до нея вълк. Помисли за конете и потъна изтощено в сън.

Мъжът погледна разрошената руса коса на жената до себе си. Главата й почиваше удобно под рамото му и той се отказа да става. Вече не беше необходимо да бързат и липсата на тревога го остави бездеен. Припомни си отново, че вече не са върху глетчера, и могат да останат да лежат цял ден завити в спалните си кожи.

Глетчерът беше зад тях и Айла беше невредима. Той потръпна при мисълта за падането й и стегна прегръдката си. Жената се повдигна на лакът и го погледна. Обичаше да го гледа. Тъмнината в палатката смекчаваше яркосиньото в очите му и челото, често набръчквано от съсредоточаване или загриженост, сега беше гладко. Прокара леко пръстите си по лицето му.

— Знаеш ли, че преди да те видя, се опитвах да си представя как изглежда един мъж? Не мъж от Клана, като мен. Никога не успях. Ти си красив, Джондалар — каза тя.

Джондалар се засмя.

— Айла, жените са красиви. Не мъжете.

— Тогава какво е мъжът?

— Може да се каже, че е силен или храбър.

— Ти си силен и храбър, но това не е същото като красив. Как ще наречеш мъж, който е красив?

— Хубав, предполагам — смути се той. Често бе наричан хубав.

— Хубав. Хубав — повтори тя на себе си. — Красив ми харесва повече. Мога да го разбера.

Джондалар отново се засмя с дълбокия си смях. Несдържаната му топлота беше неочаквана и Айла се хвана, че го е зяпнала. Бе така сдържан по време на пътуването им. Беше се усмихвал, но никога не беше се смял с глас.

— Ако искаш да ме наричаш красив, можеш да продължаваш — придърпа я той по-близо до себе си. — Как мога да се противопоставя на една красива жена да ме нарича красив?

Айла също започна да се смее.

— Обичам да се смееш, Джондалар.

— И аз те обичам, забавна жено.

Прегърна я, след като спряха да се смеят. Усетил топлината на тялото й и меките, едри гърди, той посегна към едната и я притегли върху себе си, за да може да я целуне. Тя плъзна езика си между устните му и усети да отговаря на целувката му с изненадваща жажда за него. Осъзна, че е изминало доста време, откакто го бяха вършили за последен път. През цялото време върху глетчера двамата бяха твърде неспокойни и изтощени, за да имат настроение или възможност да се отпуснат достатъчно, че да стигнат дотук.

Той почувства пламенната й готовност и усети собственото си внезапно желание. Претърколи я, докато се целуваха, отхвърли кожите, за да не му пречат, и започна да целува шията и врата й, преди да стигне гърдата. Хвана твърдото зърно в устните си и го засмука.

Тя простена от острата тръпка на невероятно желание, пронизало тялото й със сила, която я накара да се задъха. Беше зашеметена от собствената си реакция. Едва я бе докоснал и тя беше готова и така нетърпелива.

Джондалар посегна надолу, докосна мястото на Удоволствие между бедрата й, усети твърдия клитор и го потърка. Тя издаде няколко кратки писъка, достигна внезапно до върха и остана готова за него, нуждаеща се от него.

Той почувства влажната топлина и усети готовността й. Неговата необходимост от нея нарасна до нейната. Разбутвайки кожите, за да не й пречат, тя се отвори за него. Той насочи внушителното си мъжество към дълбокия й кладенец и влезе.

Тя го дръпна върху себе си и той тласна силно напред, прониквайки дълбоко навътре. Усети плътната й прегръдка и тя извика от удоволствие. Беше изпитвала нужда от него и го усещаше толкова пълно, че беше нещо повече от наслада, нещо повече от Удоволствие.

Той беше готов като нея. Отдръпна се назад, след това отново тласна навътре и само веднъж още, когато разбра, че нищо не го задържа. Усети вълнението да се надига, да достига максимума си и да прелива. С няколко последни движения се изпразни, след това бутна навътре и се отпусна върху нея.

Тя остана неподвижна, със затворени очи, усещайки тежестта му върху себе си и чувствайки се чудесно. Не искаше да мърда. Накрая той се изправи, погледна надолу към нея и я целуна. Тя отвори очи.

— Беше чудесно, Джондалар — каза отмаляла и доволна.

— Беше бързо. Ти беше готова. И двамата бяхме. А сега на лицето ти стои най-странната усмивка.

— Това е, защото съм много щастлива.

— Аз също. — Целуна я отново и се изтърколи настрана.

Лежаха безмълвно един до друг и отново задрямаха. Джондалар се събуди преди Айла и я загледа, докато спеше. Странната лека усмивка отново се появи и го накара да се зачуди какво сънува. Не можа да се противопостави на желанието си. Целуна я нежно и погали гърдата й. Тя отвори очи. Бяха леко разширени, тъмни и влажни, пълни със скрити тайни.

Той целуна клепачите й, след това гризна игриво меката част на ухото и накрая зърното на гърдата. Тя му се усмихна, когато посегна към хълмчето й и докосна меките косъмчета, отзивчива, ако не и отново напълно готова, което го накара да желае да са в началото, а не току-що свършили. Неочаквано той я прегърна силно и започна буйно да я целува, галейки тялото, гърдите, хълбоците и бедрата й. Не можеше да отдръпне ръцете си от нея, като че ли едва избягнатата опасност да я загуби беше създала в него нужда — дълбока като пукнатината, която почти му я бе отнела. Не можеше да се насити да я целува, прегръща и люби.

— Никога не съм мислил, че ще се влюбя — каза той, като се успокои и лениво милваше вдлъбнатината на кръста й и гладките издатини под него. — Защо трябваше да пътувам оттатък края на Великата майка река, за да намеря жената, която да обичам?

Бе мислил за това, откакто се бе събудил, и осъзна, че са почти вкъщи. Беше добре, че са от тази страна на глетчера, и той беше изпълнен с очакване и нетърпение да види близките си.

— Защото моят тотем те е определил за мен. Пещерният лъв те е ръководил.

— Тогава защо Майката е позволила да се родим толкова далеч един от друг?

Айла вдигна глава и го погледна.

— Учих, но все още зная твърде малко за навиците на Великата майка земя и не много повече за защитните духове на тотемите на Клана, но зная едно — ти ме намери.

— И след това едва не те загубих — сграбчи го внезапно прилив на смразяващ страх. — Айла, какво щях да правя, ако те бях загубил? — попита той с глас прегракнал от вълнение, което рядко показваше. Претърколи се, покри тялото й със своето и зарови глава във врата й, прегръщайки я така силно, че тя едва успяваше да диша. — Какво щях да правя?

Тя се прилепи към него, желаейки по някакъв начин да стане частица от него, и се отвори благодарно, когато усети желанието му отново да набъбва. Той я взе с настойчивост, силна като любовта му, и тя му отвърна със също толкова енергично желание.

Свършиха дори по-бързо от първия път и с освобождаването напрежението от бурните им страсти се стопи в топлината на последвалата приятна отмала. Когато той се опита да се отдръпне, тя го прегърна, желаейки да задържи прелестта на момента.

— Не бих искала да живея без теб, Джондалар — каза Айла, връщайки се отново към разговора. — Частица от мен ще отиде с теб в света на духовете и аз никога няма да бъда отново цяла. Но ние сме щастливи. Помисли си за всички онези хора, които никога не са откривали любовта, или онези, които са обичали някого, без да бъдат обичани.

— Като Ранек?

— Да, като Ранек! Все още изпитвам болка, когато си спомня за него.

Джондалар се изтърколи встрани и седна.

— Мъчно ми е за него. Харесваше ми — или поне така ми се струваше. — Внезапно изпита нетърпение да тръгнат. — По този начин никога няма да стигнем до Даланар — каза и започна да навива спалните кожи. — Не мога повече да чакам да го видя отново.

— Но преди това трябва да намерим конете — подсети го тя.

43

Айла стана и излезе от палатката. Ниско по земята се стелеше мъгла и тя усети допира на влажния и студен въздух върху кожата си. В далечината долавяше рева на водопада, но изпаренията се сгъстяваха в гъста мъгла близо до задния край на езерото — продълговата тясна ивица от зеленикава вода, толкова замъглена, че изглеждаше почти непрозрачна.

Тя беше сигурна, че на такова място не живеят риби, както и че по края няма никаква растителност, защото мястото беше твърде ново за живот, твърде сурово. Съществуваха само вода, камъни и свидетелства за много епохи напред — древни наченки отпреди да се зароди животът. Потрепери и почувства вкочаняващия вкус на Нейната ужасяваща самота, преди Великата майка земя да роди всички живи твари.

Изтича през ръбестия чакълест бряг, нагази във водата и се гмурна. Беше леденостудена и кална. Искаше да се изкъпе, което не бе възможно, докато пресичаха леда, но не в тази вода. Студът не беше от голямо значение, но тя искаше чиста и прясна вода.

Тръгна обратно към палатката, за да се облече и да помогне на Джондалар да опакова багажа. По пътя погледна през мъглата, покрила безжизнената околност, към някакво подобие на дървета. Внезапно се засмя.

— Ето къде сте били — каза и свирна високо.

Джондалар веднага изскочи от палатката. Усмихна се широко като Айла при вида на двата коня, галопиращи към тях. Следваше ги Вълчо и на нея й се стори, че е доволен от себе си. Тази сутрин не го бяха виждали наоколо и тя се запита дали не е изиграл някаква роля в завръщането на конете. Поклати глава, осъзнавайки, че никога няма да разбере.

Поздравиха конете с прегръдки, ласкави потупвания, приятелски почесвания и нежни думи. В същото време тя ги прегледа, за да се увери, че не са се наранили. Конският ботуш на десния заден крак на Уини липсваше и на Айла се стори, че кобилата се дръпна, когато оглеждаше крака. Беше ли възможно да е преодоляла леда в края на глетчера и когато се е почувствала на свобода, да е скъсала ботуша и да е изкълчила крака? Това беше единственото, за което се сещаше.

Свали и останалите ботуши на кобилата, като вдигаше всеки крак, за да ги развърже, а Джондалар стоеше до нея и здраво държеше животното. Рейсър все още носеше конските ботуши, но той забеляза, че върху копитата са изтънели — дори мамутската кожа не можеше да бъде носена дълго върху копита.

Когато събраха всичките си неща и отидоха да домъкнат лодката по-наблизо, забелязаха, че дъното й е мокро. Тя беше протекла.

— Не мисля, че някога отново ще поискам да премина река с това — каза Джондалар. — Не мислиш ли, че трябва да я оставим?

— Ще трябва, освен ако не искаме да я теглим. Нямаме прътове за плазовете. Оставихме ги, когато полетяхме надолу по леда, а наоколо няма дървета за нови.

— Е, това решава въпроса. Хубаво е, че вече не се налага да влачим камъни и сме намалили товара дотолкова, че ще можем да го носим дори без помощта на конете.

— Точно това щяхме да правим, докато ги търсехме, ако не бяха се върнали — каза Айла, — но се радвам, че ни намериха.

— Аз също се тревожех за тях.

Докато слизаха по стръмния югозападен скат на древния масив, подпрял опустошителното ледено поле върху износеното си било, заваля слаб дъжд и отми мръсния сняг, натрупал се в сенчестите котловини на откритата смърчова гора, през която минаваха. Оцветената в зелено водна баня обаче едва обагри кафявата земя на наклонената поляна и само докосна леко върховете на близките храсталаци. През мъглата успяха да зърнат река, виеща се от запад на север, принуждавана от околните височини да следва извивките на дълбоката пукнатинна долина. Оттатък реката назъбените планински възвишения на юг от тях чезнеха в пурпурна мъгла, над която като призрак се извисяваше единствено високата планинска верига, покрита до половината с дед.

— Даланар ще ти хареса — говореше мъжът, докато яздеха един до друг. — Всички Ланзадонии ще ти харесат. Повечето от тях произхождат от Зеландониите като мен.

— Какво го накара да основе нова Пещера?

— Не съм сигурен. Бях съвсем малък, когато той и майка ми се разделиха. В действителност аз не го познавах, преди да отида да живея с него, и той научи мен и Джоплая как да обработваме камъка. Не мисля, че е бил решил да се установи на едно място и да основе нова Пещера, преди да срещне Джерика, но избрал това място, защото открил находището на кремък. Хората вече говореха за камъка на Ланзадониите, когато станах момче.

— Джерика е другарката му и… Джоплая… ти е братовчедка, така ли?

— Да. Близка братовчедка. Дъщеря на Джерика, принадлежаща към огнището на Даланар. Тя също е добра каменоделка, но не бива да разбере, че аз съм ти го казал. Тя е голяма драка и винаги се шегува. Ще се учудя, ако си е намерила другар. Света Майко! Толкова време мина оттогава. Ще се изненадат, като ни видят.

— Джондалар! — възкликна Айла със силен, настоятелен шепот и той мигновено спря. — Погледни ей там, близо до онези дървета. Там има елен.

Мъжът се усмихна.

— Да го пипнем! — Посегна той към едно от копията, извади копиехвъргача и с коленете си даде знак на Рейсър. Въпреки че начинът му на яздене не беше съвсем като нейния, след една година на пътуване той беше станал също толкова добър ездач, колкото и Айла.

Почти едновременно с него тя обърна Уини, която, необременена от плазовете, се радваше на свободата, и постави копие в копиехвъргача си. Еленът се отдалечи с високи подскоци, подплашен от бързото движение, но те препуснаха след него, наближавайки го от двете страни и с помощта на копиехвъргачите лесно убиха младия и неопитен самец. Отрязаха от него любимите си части и отделиха други подбрани парчета, които да занесат като подарък на народа на Даланар. След това позволиха на Вълчо да си избере от това, което бе останало.

Привечер откриха един препускащ, бълбукащ и видимо чист поток и тръгнаха по течението му, докато стигнаха обширно и открито поле с няколко дървета и храсти около водата. Решиха да построят лагера си рано и да сготвят част от еленското месо. Дъждът беше спрял и вече не бе необходимо да бързат, въпреки че непрекъснато трябваше да си го припомнят.

На следващата сутрин Айла излезе от палатката, спря и зяпна от изненада, зашеметена от гледката. Пейзажът беше нереален — почти като сън. Изглеждаше невероятно, че предишния ден бяха преминали през най-суровите и мъчителни зимни условия, а ето днес съвсем внезапно е настъпила пролет.

— Джондалар! О, Джондалар! Ела и погледни!

Мъжът провря глава през процепа на палатката и се усмихна широко.

Намираха се в ниското и ситният дъждец и мъгла от предишния ден бяха отстъпили на яркото ново слънце. Небето бе придобило наситен син цвят, украсен с бели кълба. Дърветата и храстите бяха отрупани със свежи и яркозелени нови листа, а тревата в полето изглеждаше достатъчно добра за ядене. Цветята — жълти нарциси, момини сълзи, кошнички, ириси и всякакви други — цъфтяха изобилно. Птици във всякакви цветове и разновидности хвърчаха и се рееха във въздуха, цвърчаха и пееха.

Айла разпозна повечето от тях — дроздове, славеи, синигери, орешарки, черноглави кълвачи и речни коприварчета — и им подсвирна в отговор. Джондалар стана и излезе от палатката съвсем навреме, за да успее да види с възхищение как тя примамва една сива врана да кацне на ръката й.

— Не разбирам как го правиш — каза той, когато птицата отлетя.

— Ще потърся нещо прясно и вкусно за закуска — усмихна се младата жена.

Вълчо отново бе изчезнал и тя бе сигурна, че изучава околността или ловува. Запъти се към конете, които пасяха вкусните къси стръкчета сладка трева в средата на пролетната поляна. Беше сезонът на плодородие, време на растеж из цялата земя.

През по-голямата част от годината обширните равнини, обграждащи дебелия една миля лед, както и високопланинските ливади бяха сухи и замръзнали. Върху земята едва успяваха да паднат оскъдни дъждове или сняг, защото глетчерите всмукваха повечето от влагата във въздуха. Въпреки че постоянният мраз върху древните степи беше пронизващ, както и в по-влажните северни тундри от по-късно време, родените от глетчерите ветрове поддържаха лятото сухо, земята безводна и корава, с изключение на някои блата. Ветровете през зимата натрупваха лекия сняг на преспи и оставяха големи участъци от замръзнала и оголена земя, покрита с изсушена трева, служеща за храна на огромните преживни животни.

Но не всички пасища бяха еднакви. Образуването на много равнини през Ледниковата епоха не зависеше толкова от количеството валежи, което все пак беше достатъчно, колкото от това кога падаха — разликата се състоеше в комбинацията от влага и изсушаващи ветрове.

Поради ъгъла на падане на лъчите в по-ниските части слънцето започваше да затопля земята скоро след зимното слънцестоене. По-голямата част от ранното пролетно слънце се отразяваше в пространството в местата с натрупан сняг и лед и малкото, което се поглъщаше и обръщаше в топлина, трябваше да се използва за стопяване на снега, преди растенията да са пораснали.

Но в древните пасища, оголени от ветровете, слънцето изливаше енергията си върху тъмната земя, която я приемаше с благодарност. Сухите и замръзнали връхни пластове на вечния мраз се затопляха и макар и все още студени, богатството от слънчева енергия подтикваше семената и едрите корени да се приготвят за растеж. Но за цъфтежа им бе необходима вода.

Искрящият лед се съпротивляваше на топлите пролетни лъчи и отразяваше слънчевата светлина. Но при толкова малко влага, натрупана в планинските ледени пластове, той не успяваше да отблъсне напълно настъплението на слънцето или милувките на топлите ветрове. Върховете на глетчерите започваха да се топят, от пукнатините пропълзяваха капки вода и се събираха в поточета и след това в реки, които в късното лято доставяха скъпоценната течност на изсушената земя. Още по-съществени бяха мъглите, изпаряващи се от замръзналите маси глетчерна вода, защото запълваха небето с дъждовни облаци.

Топлите слънчеви лъчи през пролетта принуждаваха огромната ледена маса по-скоро да отдава влага, отколкото да я поема. Това бе почти единственото време през цялата година, когато дъждовете валяха не върху глетчера, а върху жадната и плодородна почва, която го обграждаше. Лятото през ледниковата епоха можеше да бъде горещо, но кратко — първобитната пролет беше дълга и мокра и растенията се развиваха бързо и в изобилие.

Животните през Ледниковата епоха също растяха през пролетта, когато всичко беше свежо, зелено и богато на необходимите им хранителни вещества. В природата, независимо дали сезонът е плодороден или сух, пролетта е времето, когато животните уголемяват младите си кости или старите бивни и рога или им порастват нови и по-големи, или опадат гъстите им зимни козини и започват да растат нови. Тъй като пролетта започваше рано и продължаваше дълго, периодът за растеж на животните също беше продължителен, което окуражаваше щедрия им растеж и ги окичваше с внушителни рога.

По време на дългата пролет всички животински видове се хранеха от зеленото тревно изобилие, но към края на сезона на растеж се изправяха пред жестока борба за презряващите, по-малко хранителни или по-трудно смилаеми треви и билки. Борбата не се изразяваше в свади кой ще яде пръв или повече, нито пък се водеше за запазване на територии. Стадните животни от равнините не живееха на едно място. Те се придвижваха на огромни разстояния, живееха на огромни общности и по пътя търсеха компанията на своя собствен вид, като разделяха районите си и с други видове, приспособили се към живот върху открити пасбища.

Но когато повече от един вид животни имаха почти еднаква прехрана и навици на живот, единият от тях неизбежно налагаше надмощие. Останалите трябваше да търсят други начини за съществуване, да използват някой друг елемент от наличната храна, да се преместят на нова територия или да умрат. Никои от многото различни преживни или тревопасни животни не бяха в пряка борба помежду си за една и съща храна.

Битките винаги бяха между мъжкарите от един и същи вид, и то само през размножителния период, когато най-често единствено демонстрирането на особено внушителни рога или бивни беше достатъчно за установяване на господство и право на размножаване — генетично непреодолимите причини за великолепните украшения, чието развитие се поощряваше от пролетния растеж.

Но след като пролетното пресищане приключи, животът на странстващите обитатели на степите навлизаше в установеното си русло, което никога след това не биваше толкова лесно. През лятото те трябваше да поддържат израстването си от пролетта, да напълняват и трупат тлъстини за предстоящия тежък сезон. Есента за едни беше сезон на разгонване, за други — на растеж на дебела козина и други защитни мерки. Но най-тежка от всички беше зимата — трябваше да се борят за оцеляване.

Зимата определяше възможностите на земята — решаваше кой ще живее и кой ще умре. Зимата беше трудна за мъжкарите с по-едрите им тела и по-тежки украшения, които трябваше да бъдат поддържани или отново да пораснат. Зимата беше тежка за женските, които бяха с по-малки размери и трябваше не само да поддържат себе си със същото количество храна, но също и следващото поколение, което или растеше в тях, или отглеждаха, или и двете заедно. Но зимата беше особено тежка за младите, които не притежаваха размерите на възрастните, за да складират резерви и да изразходват това, което бяха натрупали по време на растежа. Ако успееха да оцелеят първата година, шансовете им след това се увеличаваха.

Многото разнообразни животни върху сухите и студени древни пасища близо до глетчерите си поделяха цялата продуктивна земя и успяваха да се запазят, защото навиците на хранене и съществуване на един вид се приспособяваха или почти съответстваха на тези на другите видове. Дори хищниците проявяваха предпочитание към плячката си. Въпреки това започваше да се усеща присъствието на нови, изобретателни и съзидателни видове, които не толкова привикваха към околната си среда, колкото я променяха, за да я нагодят към себе си.

Айла беше странно тиха, когато спряха да починат близо до един бълбукащ планински поток и да довършат еленовото месо и пресен зеленчук, които бяха сготвили сутринта.

— Вече не е много далеч. С Тонолан спряхме наблизо, когато тръгнахме — каза Джондалар.

— Възбуждащо е — отвърна тя, но само част от съзнанието й беше ангажирано със смайващата картина.

— Защо си толкова мълчалива, Айла?

— Мислех си за твоя род. Кара ме да осъзная, че аз нямам никакви роднини.

— Ти също имаш род. Какво ще кажеш за Мамутоите? Не си ли Айла от Мамутоите?

— Не е същото. Те ми липсват и аз винаги ще ги обичам, но не ми беше трудно да ги напусна. По-трудно беше другия път, когато трябваше да изоставя Дърк — в очите й имаше болка.

— Айла, зная, че трябва да ти е било трудно да изоставиш син — погледна той ръцете си, — но това няма да го върне, а Майката може да те дари с други деца… някой ден… дори може би деца от моя дух.

Тя не отговори.

— Казаха, че Дърк е уродлив, но той не беше. Той принадлежеше на Клана, но и на мен също. Беше част от двете. Те не ме намираха уродлива, а само грозна, а аз бях по-висока от всички мъже на Клана… огромна и грозна…

— Айла, ти не си огромна и грозна. Ти си красива и запомни, че моят народ е и твой народ.

— Докато ти не беше дошъл, аз си нямах никого, Джондалар. Сега имам теб, за да те обичам и може би някой ден ще имам дете от теб. Това ще ме направи щастлива — изгря на лицето й усмивка.

От усмивката й изпита облекчение, но още по-голямо бе то от споменаването й на дете. Погледна нагоре, за да види къде се намира слънцето.

— Днес няма да успеем да стигнем пещерата на Даланар, ако не побързаме. Хайде, Айла, конете се нуждаят от едно добро препускане. Ще се надбягваме до отсрещния край на поляната. Не мисля, че ще мога да изкарам още една нощ в палатката, когато сме толкова близо.

Вълчо изскочи от горичката, пълен с енергия и игрив. Подскочи, постави лапи на гърдите й и я близна по челюстта. „Това е моето семейство — помисли тя и го хвана за козината на врата. — Този великолепен вълк, вярната и търпелива кобила, смелият жребец и мъжът — чудесният и любещ мъж. Скоро той щеше да срещне семейството си.“

Мълча, докато опаковаше някои от нещата и след това започна неочаквано да опразва един друг пакет.

— Джондалар, ще се изкъпя в потока и ще си сложа чиста туника и гамаши — свали тя кожената туника, която носеше.

— Защо не почакаш, докато стигнем? Ще замръзнеш, Айла. Вероятно тази вода идва направо от глетчера.

— Не ме интересува. Не искам да срещна семейството ти мръсна.

Стигнаха до мътнозелена река с глетчерен произход и пълноводна, въпреки че нивото й щеше да се покачи още по-високо, когато достигнеше пълния си обем в разгара на пролетта. Завиха на изток срещу течението, докато намериха достатъчно плитко място, за да я пресекат, и след това поеха в югоизточна посока. Късно следобед стигнаха до полегат склон, който стигаше близо до скална стена. Под една надвиснала козирка се очертаваше тъмният вход на пещера.

На земята, с гръб към тях, беше седнала млада жена заобиколена от кремъчни парчета и отломки. В едната си ръка беше хванала шило — заострена дървена пръчка, която беше опряла в сърцевината на тъмносив камък, и се беше съсредоточила в точното му нагласяване, готова да нанесе удар върху него с тежкия чук от кост, който държеше в другата си ръка. Беше така погълната в заниманието си, че не забеляза мълчаливо прокрадващия се зад нея Джондалар.

— Продължавай да се упражняваш, Джоплая. Някой ден ще станеш добра колкото мен — каза той с усмивка.

Тя се завъртя и чукът от кост се спусна неточно, разбивайки острието, което тъкмо щеше да отцепи. На лицето й бе изписана изненада.

— Джондалар! О, Джондалар! Това наистина си ти! — извика тя и се хвърли в прегръдките му. Той обгърна кръста й с ръце, вдигна я и я завъртя около себе си. Тя се прилепи към него, като ме ли не искаше никога да го пусне. — Мамо! Даланар! Джондалар е тук! Джондалар се върна!

От пещерата изскочиха хора и един по-възрастен мъж, висок колкото Джондалар, изтича към тях. Двамата се сграбчиха в прегръдките си, след това се отдръпнаха, погледнаха и отново се прегърнаха.

Айла наблюдаваше, хванала поводите на двата коня, и повика Вълчо, който се сгуши близо до нея.

— Значи се върна! Толкова дълго те нямаше. Не мислех, че пак ще те видя — говореше мъжът.

След това през рамото на Джондалар по-възрастният мъж съзря най-смайващата гледка в живота си. Два коня с кошници, завързани около тях, и кожи, заметнати върху гърбовете им, и един огромен вълк, който се въртеше около висока жена, облечена в кожена парка и с гамаши в необичаен стил, украсени с непознати шарки. Качулката беше отметната назад и тъмнозлатистата коса на жената се спускаше във водопад от вълни около лицето й. В чертите на лицето, както и в непознатата кройка на облеклото й имаше нещо определено чуждоземно, но то само й придаваше изключителна красота.

— Не виждам брат ти, но не се връщаш сам — забеляза мъжът.

— Тонолан е мъртъв — отвърна Джондалар и неволно затвори очи. — Аз също щях да бъда, ако не беше Айла.

— Съжалявам да го чуя. Момчето ми харесваше. Уиломар и майка ти ще потънат в скръб. Но забелязах, че вкусът ти към жените не се е променил. Винаги си имал вкус към красива зеландония.

Джондалар се запита защо той бе помислил Айла за Някоя, която служи на Майката. След това я погледна, заобиколена от животните, видя я през очите на по-възрастния мъж и се засмя. Отиде до края на разчистеното място, хвана повода на Рейсър и тръгна обратно, следван от Айла, Уини и Вълчо.

— Даланар от Ланзадониите, моля те да приветстваш Айла от Мамутоите.

Даланар протегна ръце си напред с обърнати нагоре длани в израз на сърдечен и приятелски поздрав. Айла ги хвана с две ръце.

— В името на Дони, Великата майка земя, аз те приветствам с добре дошла, Айла от Мамутоите — каза той.

— Аз те поздравявам, Даланар от Ланзадониите — отвърна Айла с подходяща официалност.

— Ти говориш езика ни твърде добре за човек, дошъл отдалече. Щастлив съм да се запозная с теб — усмивката опровергаваше официалния му тон. Беше забелязал начина й на говорене.

— Джондалар ме научи да говоря — обясни тя, едва сдържайки се да не зяпне в почуда: погледна Джондалар, след това отново Даланар, зашеметена от приликата им.

Дългата руса коса на Даланар беше малко по-рядка на темето и кръстът му бе по-тънък, но очите му бяха също толкова наситено сини, с няколко бръчки в ъгълчетата. Имаше същото високо чело, но с малко по-вдълбани гънки. Гласът му притежаваше същия тембър, височина и тон. Даже наблягаше на думата „щастлив“ по същия начин, като й придаваше нюанс на многозначителност. В това имаше нещо тайнствено. Топлината на ръцете му предизвика в нея странен трепет. Приликата му смути дори тялото й за момент.

Даланар усети отклика й и се усмихна с усмивката на Джондалар, схващайки причината и харесвайки я за това. „С този странен акцент — помисли той, — тя трябва да идва отнякъде много отдалеч.“ Когато пусна ръцете й, към тях се приближи вълкът, без да се страхува, макар че мъжът не можеше да каже същото и за себе си. Вълчо провря главата си под ръката на Даланар, търсейки ласка, като че ли го познаваше. За своя изненада мъжът несъзнателно започна да потупва красивото животно, като че ли беше напълно естествено да гали големия жив вълк.

Джондалар се смееше.

— Вълчо те мисли за мен. Всички казват, че си приличаме напълно. Следващото е да се качиш върху гърба на Рейсър — подаде му той повода.

— „Гърба на Рейсър“ ли каза? — не повярва на ушите си Даланар.

— Да. През по-голямата част от пътя дотук ние яздихме върху конете. Рейсър е името, което дадох на жребеца — обясни Джондалар. — Конят на Айла се нарича Уини, а този огромен звяр, който ти демонстрира обичта си, се казва Вълчо. Това е думата, с която Мамутоите назовават тези животни.

— Как изобщо успяхте да хванете вълк и коне… — започна Даланар.

— Даланар, къде са ти обноските? Не смяташ ли, че и други искат да ги видят и чуят разказите им?

Айла, все още малко объркана от изумителната прилика на двамата, се обърна към този, който говореше, и отново зяпна учудено. Жената не приличаше на никого, когото Айла беше срещала преди това. Косата й, дръпната от лицето и свита отзад на главата, беше искрящо черна и прошарена в сиво при слепоочията. Но лицето беше това, което привлече вниманието й. Беше кръгло и плоско, с високи скули, малък нос и тъмни, полегати очи. Усмивката на жената контрастираше на суровия й глас и Даланар се усмихна, когато погледна към нея.

— Джерика! — засия щастливо Джондалар.

— Джондалар! Много е хубаво, че се върна! — прегърнаха се те с видима нежност. — Тъй като този голям мечок, който ми е съпруг, няма обноски, защо ти не ме представиш на спътничката си? И след това ще ми разкажеш защо тези животни стоят тук, а не бягат — каза жената.

Застана между тях и като че ли се смали помежду им. Те бяха еднакво високи и главата й едва достигаше до средата на гърдите им. Говорът й бе бърз и енергичен. Напомняше на Айла за птица — впечатление, което се подсилваше от дребния й ръст.

— Джерика от Ланзадониите, моля те поздрави Айла от Мамутоите. Тя е отговорната за поведението на животните — каза Джондалар, усмихвайки се на жената с усмивката на Даланар. — Тя по-добре ще ти обясни защо не бягат.

— Добре си дошла, Айла от Мамутоите — протегна ръце жената. — Също и животните, ако можеш да обещаеш, че ще продължат да се държат по този необичаен начин — погледна тя Вълчо, докато говореше.

— Поздравявам те, Джерика от Ланзадониите — отвърна Айла на усмивката й. Дребната жена я хвана за ръка с неподозирана сила, която отговаряше на характера й. — Вълкът няма да нарани никого, освен ако не бъде заплашен. Той се държи приятелски, но притежава силно развито чувство за самозащита. Конете нервничат в присъствието на непознати и могат да се вдигнат на задните си крака, ако бъдат наобиколени от много хора, което може да стане опасно. Ще бъде по-добре да не се приближавате до тях в началото, докато ви опознаят.

— Това е разумно и аз съм доволна, че ни предупреди — погледна я със смущаваща прямота. — Идвате от дълъг път. Мамутоите живеят отвъд края на Донау.

— Познаваш ли земята на Ловците на Мамути? — попита Айла изненадана.

— Да и дори още по на изток, въпреки че не помня много. Хочаман ще ти разкаже за това с радост. Нищо друго няма да му достави повече удоволствие от нов слушател на историите му. Майка ми и той дойдоха от земите близо до Безкрайното море — най-далечната точка на изток, до която достига земята. Живяхме с много народи, понякога в продължение на няколко години. Спомням си Мамутоите. Добър народ. Чудесни ловци. Те искаха да останем при тях.

— Защо не го направихте?

— Хочаман не беше готов да се установи на едно място. Мечтата му беше да пътува до края на света, да види докъде стига земята. Срещнахме Даланар скоро след като умря майка ми и решихме да останем и му помогнем да започне да добива кремък. Но Хочаман доживя да види мечтата си сбъдната — каза Джерика, втренчила се във високия си другар. — Той пропътува цялото разстояние от Безкрайното море на изток до Великата вода на запад. Даланар му помогне да извърши пътешествието си преди няколко години, носейки го на гръб през по-голямата част от пътя. Хочаман се заля в сълзи, когато видя великото западно море и ги изми със солена вода. Сега вече не може да се движи много, но никой друг не е направил толкова дълго пътешествие колкото него.

— Или ти, Джерика — добави Даланар гордо. — Ти също си пътувала почти толкова.

— Хмммм — сви рамене тя. — Нямах друг избор. Това е упрек към Даланар, но май много се разприказвах.

Джондалар прегърна с една ръка през кръста жената, която беше изненадал.

— Бих искала да се запозная със спътничката ти — настоя тя.

— Извинявай, разбира се — каза Джондалар. — Айла от Мамутоите, това е братовчедка ми, Джоплая от Ланзадониите.

— Добре дошла, Айла от Мамутоите — поздрави Джоплая и протегна ръце.

— Поздравявам те, Джоплая от Ланзадониите — отговори Айла, осъзнавайки неочаквано акцента си и доволна, че под парката си има чиста туника. Джоплая беше висока колкото нея, може би съвсем малко по-висока. Имаше високите скули на майка си, но лицето й не беше толкова плоско и носът й приличаше на този на Джондалар, само че беше по-нежен и по-фино изваян. Гладките тъмни вежди подхождаха на дългата черна коса. Гъсти черни мигли очертаваха очите, съвсем слабо скосени като на майката, но ослепително зелени.

Тя беше изумително красива жена.

— Щастлива съм да се запознаем — каза гостенката. — Джондалар ми е говорил много често за теб.

— Доволна съм, че все пак не ме е забравил — отвърна Джоплая. Отстъпи назад и ръката на Джондалар отново я прегърна през кръста.

Около тях се бяха струпали останалите членове на Пещерата и Айла се поздрави официално с всеки един от тях. Всички те бяха любопитни да видят жената, която той бе довел, но начинът, по който я оглеждаха, и въпросите им я накараха да се почувства неудобно. Беше доволна, когато се намеси Джерика.

— Мисля, че трябва да оставим някои от въпросите за по-късно. Сигурна съм, че те двамата имат много да разказват, но сега са изморени. Ела, Айла! Ще ти покажа къде можеш да се настаниш. Животните имат ли нужда от нещо специално?

— Трябва само да сваля товара им и да намеря място, където да пасат. Вълчо ще остане вътре с нас, ако нямате нищо против.

Айла видя, че Джондалар оживено разговаря с Джоплая, и започна сама да сваля багажа от двата коня, но той се приближи бързо до нея и й помогна да внесат нещата си в пещерата.

— Мисля, че зная подходящо място за конете — каза. — Ще ги заведа. Искаш ли да оставиш повода на Уини? Ще завържа Рейсър с дълго въже.

— Не, не мисля така. Тя ще стои близо до Рейсър. — Забеляза, че той се чувства толкова удобно, че дори не намира за необходимо да иска разрешение. Но защо не? Тези хора бяха семейството му. — Все пак ще дойда с теб, за да я настаня.

Отидоха до малка тревиста долчинка, през която течеше малък поток. Вълчо ги последва. След като завърза здраво повода на Рейсър, Джондалар тръгна обратно.

— Идваш ли? — попита той.

— Ще остана малко при Уини — отвърна тя.

— В такъв случай ще отида да внеса нещата ни.

— Добре. — Не го обвиняваше, че е нетърпелив да се върне. Направи знак на вълка да остане при нея. Всичко беше ново и за него. С изключение на Джондалар на всички тях им трябваше време да свикнат. Когато се върна, го завари да разговаря с Джоплая. Поколеба се дали да ги прекъсне.

— Айла — забеляза я той. — Разказвам на Джоплая за Уимез. Ще й покажеш ли по-късно върха за копие, което ти даде? — Тя кимна и той отново се обърна към братовчедка си. — Имай търпение. Мамутоите са отлични ловци на мамути и на копията си поставят върхове от кремък вместо от кост. Така по-лесно се пронизва дебелата кожа, особено ако остриетата са тънки. Уимез разработил нова технология. Върхът се заостря двустранно, но не като необработена брадва. Той нагрява камъка, в което се състои и разликата. По този начин се отстраняват по-фините и тънки люспи. Той може да направи острие по-дълго от ръката ми, толкова тънко и с толкова остър ръб, че няма да повярваш.

Двамата стояха така близо един до друг, че телата им се докосваха, докато Джондалар обясняваше възбудено подробностите на новата технология, и Айла се почувства неудобно от интимността на тези случайни докосвания. Бяха живели заедно по време на юношеските си години. Какви тайни й бе разкривал? Какви радости и скърби бяха познали заедно? Какви разочарования и успехи бяха делили, докато заедно бяха усвоявали трудностите на каменоделството? Колко по-добре го познаваше Джоплая, отколкото самата тя?

Преди това и двамата бяха непознати за хората, които срещаха по пътя си. Сега странница беше само тя.

— Защо да не отида да донеса това острие? — обърна се той към Айла. — В коя кошница си го оставила? — попита, вече запътил се към пещерата.

Тя му каза и той ги напусна, а тя се усмихна нервно на тъмнокосата жена, но никоя от двете не проговори. Джондалар се върна почти веднага.

— Джоплая, казах на Даланар да дойде. С нетърпение очаквах мига да му покажа това острие. Чакай само да го видиш!

Внимателно отвори загънатия пакет и с пристигането на Даланар откри красиво изработено кремъчно острие. Мъжът взе острия връх за копие от Джондалар и го огледа отблизо.

— Това се казва майсторлък! Никога не съм виждал такава майсторска работа! — възкликна той. — Погледни тук, Джоплая! Издялано е от двете страни, но много фино и малките люспи са премахнати. Помисли си само каква прецизност е била необходима. Усещането от този кремък, а и блясъкът му са други. Изглежда почти… мазен. Откъде взе това нещо? Друг вид кремък ли има на изток?

— Не! Това е нов процес, разработен от един мъж на Мамутоите, наречен Уимез. Той е единственият друг каменоделец, който може да се мери с теб, Даланар. Той нагрява камъка. Ето кое му придава блясъка и усещането от него и което е още по-добро, след като се нагрее, могат да се премахнат всички люспи — обясни младият мъж с голямо въодушевление.

Айла се хвана, че го наблюдава внимателно.

— Те се отчупват почти самостоятелно — ето къде се крие прецизността. Ще ти покажа как става. Не съм добър колкото него — необходимо ми е да усъвършенствам техниката си, но ти ще добиеш представа от това, което казвам. Искам да намеря малко добър кремък, докато сме тук. С помощта на конете можем да носим малко повече багаж и аз искам да отнеса вкъщи няколко ланзадонийски камъка.

— Тук също е твой дом, Джондалар — промълви Даланар.

— Но, добре, утре ще отидем да изкопаем няколко нови камъка. Искам да видя как се прави това, но то наистина ли е острие за копие? Изглежда толкова нежно, грациозно и крехко, за да се ловува с него.

— Използват тези върхове за лов на мамути. Наистина се чупят по-лесно, но острият кремък пронизва дебелата кожа по-леко от костен връх и се плъзга между ребрата. Имам да ти покажа още нещо. Изработих го, докато лекувах раните си в долината на Айла от борбата с пещерния лъв. То е копиехвъргач. С него копието лети два пъти по-далече. Само да го видиш как действа!

— Мисля, че ни викат за ядене — каза Даланар, забелязвайки махащите им хора при входа на пещерата. — Всички ще искат да чуят разказите ти. Да влезем вътре, където ще се почувствате удобно и всички ще могат да ви чуват. Предизвикахте любопитството ни с тези животни, които ви се подчиняват, както и с подробностите за борбата с пещерния лъв, копиехвъргачите, новите каменоделски технологии. Още какви приключения и чудеса имате за разказване?

Джондалар се засмя.

— Дори не сме започнали. Ще повярваш ли, че сме видели камък, който прави огън, и камъни, които горят? Домове, направени от мамутски кости, остриета от слонова кост, които теглят конец, и огромни лодки за лов на толкова големи риби, че ще трябва петима мъже с твоя ръст да се качат един върху друг, за да стигнат от главата до опашката.

Айла никога не го беше виждала толкова щастлив и спокоен, толкова свободен и несдържан и осъзна колко е щастлив сред своя народ.

Тръгнаха към пещерата и той прегърна Айла и Джоплая.

— Избра ли си вече съпруг, Джоплая? — попита той. — Не забелязах никой, който да предявява претенции над теб.

Тя се засмя.

— Не. Чаках теб, Джондалар.

— Хайде де, пак започна да се шегуваш — засмя се Джондалар и се обърна да обясни на Айла: — близки братовчеди не могат да се събират, нали знаеш?

— Всичко съм намислила — продължи Джоплая. — Възнамерявам да избягаме заедно и да основем своя Пещера, както направил Даланар. Но, разбира се, ще направим изключение само за каменоделци. — Смехът й прозвуча пресилено, а тя не откъсваше поглед от него.

— Виждаш ли, че съм прав, Айла? — попита я, обръщайки се към нея, но в същото време притисна Джоплая към себе си. — Винаги се шегува. Тя е най-голямата драка.

Младата жена не беше сигурна, че е разбрала шегата.

— Сериозно, Джоплая, трябва все пак да си обещана вече.

— Екозар ме поиска, но аз още не съм решила.

— Екозар? Май не го познавам. Зеландониец ли е?

— Той е Ланзадониец. Присъедини се към нас преди няколко години. Даланар спаси живота му — намерил го полуудавен. Мисля, че е все още в пещерата. Той е умен — ще разбереш, когато се запознаеш с него. Изглежда… ъъъ, различен. Не обича да се запознава с чужденци и казва, че не иска да идва с нас на Летния събор на Зеландониите. Но е много мил, когато го опознаеш, и е готов на всичко за Даланар.

— Ще ходиш ли на Летния събор тази година? Надявам се да го направиш или поне на Бракосъчетанието? С Айла ще се женим — този път той притисна към себе си Айла.

— Не зная — отвърна Джоплая, гледайки в земята. След това вдигна поглед към него — винаги съм знаела, че няма да се ожениш за Марона, която те чака, откакто замина, но не предполагах, че ще доведеш жена със себе си.

Той се изчерви при споменаването на жената, на която беше обещал да се оженят, и не забеляза как Айла замръзна на място, докато Джоплая забърза към един мъж, който излизаше от пещерата.

— Джондалар! Този човек!

Той почувства уплахата в гласа й и са обърна към нея. Беше побледняла.

— Какво има, Айла?

— Той прилича на Дърк! Или поне както би изглеждал синът ми като порасне. Джондалар, в този човек има частица от Клана.

Джондалар го погледна по-внимателно. Вярно беше. Мъжът, който Джоплая подбутваше към тях, имаше вид на човек от Клана. Докато се приближаваха, Айла забеляза една поразителна разлика между него и мъжете от Клана, които тя познаваше. Беше висок почти колкото нея.

Той се приближи и тя направи движение с ръката си. Беше недоловимо, трудно забележимо за останалите, но големите кафяви очи на мъжа се отвориха широко от изненада.

— Къде си научила това? — попита той и направи същия жест. Гласът му беше плътен, но ясен и отчетлив. Не се затрудняваше да говори — сигурен знак, че е със смесена кръв.

— Бях отгледана от един клан. Намериха ме, когато бях малко момиче. Не помня семейството си отпреди това.

— Отгледал те е клан? Те проклеха майка ми, защото ме роди — каза той горчиво. — Кой клан те отгледа?

— Не мисля, че акцентът й е на Мамутоите — намеси се Джерика. Около тях се бяха събрали неколцина от семейството.

Джондалар пое дълбоко дъх и изпъна рамене. От самото начало бе знаел, че произходът на Айла ще излезе наяве рано или късно.

— Когато я срещнах, тя дори не можеше да приказва, Джерика, или поне не с думи. Но тя спаси живота ми, когато бях нападнат от пещерен лъв. Била е приета от Мамутоите в Мамутското огнище заради лечителските й умения.

— Тя е Мамут! Тази, която служи на Майката! Къде й е знакът? Не виждам никаква татуировка на бузата й — каза тя.

— Айла се научила да лекува от жената, която я отгледала — лечителка от народа, който тя нарича „Клан“ или „плоскоглавци“, но е добра колкото всеки зеландони. Само започна да се обучава за „Тази, която служи на Майката“, преди да тръгнем и не бе посветена. Ето защо няма знак.

— Знаех си, че е зеландонийка. Би трябвало да може да обуздава животни, но как е могла да се учи да лекува от плоскоглава жена? — възкликна Даланар. — Преди да срещна Екозар, мислех, не в развитието си са малко над животните. От него разбрах, че могат да говорят малко, а сега от теб чувам, че имат лечители. Трябваше да ми кажеш, Екозар.

— Как можех да зная? Аз не съм „плоскоглавец“ — изплю думата той. — Познавах само майка си и Андован.

Айла се изненада от омразата в гласа му.

— Ти каза, че са проклели майка ти? И все пак е оцеляла и те е отгледала? Трябва да е била забележителна жена.

Екозар погледна право в сиво-сините очи на високата руса жена. Тя не се смути, нито се опита да отклони погледа си. Той се почувства странно спокоен и привлечен от тази жена, която не беше виждал никога преди това.

— Тя никога не говореше много за това — каза Екозар. Била е нападната от няколко мъже, които убили съпруга й, опитал се да я защити. Бил е брат на вожда на клана й и тя била обвинена за неговата смърт. Вождът казал, че тя носела лош късмет. Но по-късно, когато разбрала, че носи в себе си дете, той я взел за втора жена. Когато съм се родил, казал, че раждането ми доказвало, че тя носи нещастие. Не само била убила съпруга си, но и родила уродливо бебе. След това я проклел със смъртно проклятие. — Разказваше на тази жена по-свободно отколкото на други и се изненада.

— Не съм сигурен какво означава това „смъртно проклятие“ — продължи той. — Веднъж бе започнала да ми обяснява, но не успя да завърши. Каза, че всички се отдръпнали от нея, като че ли не съществува. Казвали, че е мъртва, и въпреки че се опитвала да ги накара да я погледнат, се държали все едно я няма или е мъртва. Трябва да е било ужасно.

— Беше — потвърди Айла тихо. — Трудно е да продължаваш да живееш, когато не съществуваш за хората, които обичаш. — Очите й се насълзиха от нахлулите спомени.

— Майка ми ме взе и ги напусна, за да се махне и да умре, както се очакваше от нея да направи, но Андован я намери. Още тогава беше стар и живееше сам. Никога не ми каза точно защо е напуснал Пещерата си, но мисля, че е било свързано с жесток вожд…

— Андован… — прекъсна го Айла. — Не беше ли Сармунай?

— Да, така мисля. Никога не говореше много за народа си.

— Чули сме за жестокия им вожд — намръщи се Джондалар.

— Андован се погрижи за нас — продължи Екозар. — Обучаваше ме да ловувам. От майка ми се научи да говори езика на жестовете на Клана, но тя никога не произнесе повече от няколко думи. Аз научих двата езика и тя се изненада, че мога да придавам звук на думите му. Той умря преди няколко години, а с него и желанието на майка ми за живот. Накрая смъртното проклятие я настигна.

— Какво направи ти след това? — попита Джондалар.

— Живях сам.

— Не е лесно — заяви Айла.

— Не, не е лесно. Опитах се да намеря някого, с когото да живея. Никой клан не ме допусна близо до себе си. Хвърляха камъни по мен и казваха, че съм уродлив и нося нещастие. Никоя Пещера не искаше да има нещо общо с мен. Казваха, че съм отвратителна смесица от духове — половин човек, половин животно. Не след дълго се уморих да опитвам. Не исках да живея сам. Един ден скочих от една скала в реката. Следващото, което си спомням, е, че Даланар се беше надвесил над мен. Доведе ме в пещерата си. Сега съм Екозар от Ланзадониите — завърши той гордо, поглеждайки високия мъж, когото обожаваше.

Младата жена помисли за сина си, благодарна, че беше осиновен още като бебе, благодарна, че се бяха намерили хора, които да го обичат и да го искат при себе си, когато тя напусна.

— Екозар, недей да мразиш народа на майка си — каза тя. — Не са лоши, а просто твърде първобитни и това им пречи да се променят. Традициите им са древни и не им позволяват да възприемат новото.

— Все пак са хора — каза Джондалар на Даланар. — Научих го по време на пътешествието. Срещнахме една двойка, преди да се качим на глетчера, което е друга история, и те имат намерение да се срещнем по проблеми, които имат с някои от нас, по-точно с няколко младежи от Лозадунаите. Някой дори се е опитал да търгува с тях.

— Плоскоглавците да провеждат срещи? Да търгуват? Този свят се променя по-бързо, отколкото мога да разбера — удиви се Даланар. — Нямаше да повярвам, ако не бях срещнал Екозар.

— Хората могат да ги наричат плоскоглавци и животни, но ти знаеш, че майка ти е била храбра жена, нали Екозар? — попита Айла и протегна ръце към него. — Зная как се чувства човек, когато няма род. Сега аз съм Айла от Мамутоите. Ще ме приветстваш ли с „добре дошла“, Екозар от Ланзадониите?

Той хвана ръцете й, които трепереха.

— Ти си добре дошла тук Айла от Мамутоите.

Джондалар пристъпи напред с протегнати ръце.

— Поздравявам те, Екозар от Ланзадониите.

— Добре дошъл, Джондалар от Зеландониите, но ти не трябва да бъдеш приветстван тук. Чувал съм за сина на огнището на Даланар. Няма никакво съмнение, че си роден от неговия дух. Твърде много приличаш на него.

Младият мъж се усмихна.

— Всички казват така, но не мислиш ли, че носът му е малко по-голям от моя?

— Не. Аз намирам твоя за по-голям — засмя се Даланар и плесна младия мъж по рамото. — Влизайте вътре. Яденето ще изстине.

Айла поостана за момент, за да поговори с Екозар, и когато се обърна, за да влезе в пещерата, бе задържана от Джоплая.

— Искам да говоря с Айла, Екозар, но не бързай да влизаш. Искам да говоря също и с теб — помоли го тя. Той веднага се отдалечи, за да остави двете жени насаме, но не достатъчно бързо, така че Айла успя да забележи обожанието в очите му, когато погледна към младата жена.

— Айла, аз… — започна Джоплая, — аз… мисля, че разбрах защо Джондалар те обича. Искам да кажа…, искам да ви пожелая да бъдете щастливи заедно.

Айла погледна внимателно младата жена. Усети промяна в нея — някаква решителност, усещане за твърда категоричност. Внезапно разбра какво в тази жена я бе карало да се чувства толкова неспокойна.

— Благодаря ти, Джоплая. Много го обичам и щеше да ми бъде трудно да живея без него. Това щеше да остави огромна празнина в мен, която нямаше да мога да понеса лесно.

— Да, трудна е за понасяне — затвори Джоплая очите си за миг.

— Нямали да дойдете и да ядете? — попита Джондалар, излизайки от пещерата.

— Отивай, Айла. Преди това трябва да свърша нещо.

44

Екозар погледна големия къс обсидиан и след това встрани. Накъдрената повърхност на блестящото черно стъкло изкривяваше отражението му, но нищо не можеше да се промени, а и в този ден той не можеше да се гледа. Беше облечен в туника от еленова кожа, украсена с ресни и мъниста от кухи птичи кости, боядисани пера и остри животински зъби. Никога дотогава не беше притежавал нещо толкова хубаво. Джоплая беше изработила туниката за него, за да я облече на церемонията, която официално щеше да го приеме в Първата пещера на Ланзадониите.

Влизайки в главната част на пещерата, той почувства меката кожа и я погали с благоговение, знаейки, че беше направена от ръцете й. Дори мисълта за нея болеше. Беше я обикнал още от самото начало. Тя беше тази, която приказваше с него, слушаше го, опитваше се да го накара да приказва. Той никога не би се съгласил да се срещне с всички тези Зеландонии на тазгодишния Летен събор, ако не беше тя, и му се прииска да умре, когато видя как мъжете се тълпят около нея. Трябваха му месеци, докато събере кураж да я поиска. Как можеше някой, приличащ на него, да се осмели дори да помисли за жена като нея? Не му отказа и надеждата в него започна да расте. Но тя забави отговора си толкова дълго и той започна да вярва, че това е начинът, по който казва „не“.

След това в деня на пристигане на Айла и Джондалар тя го попита дали още я иска и той едва повярва на ушите си. Дали я иска? В живота му не бе съществувало друго, което да иска повече. Изчака удобно време, за да поговори с насаме с Даланар, но гостите им бяха постоянно около него. Не искаше да ги безпокои. Освен това се страхуваше да попита. Само мисълта, че може да загуби единствената си възможност за повече щастие, отколкото някога беше сънувал, му даваше кураж.

Даланар би трябвало да отговори, че тя е дъщеря на Джерика и трябва да говори с нея, но само го беше попитал дали Джоплая е съгласна и дали я обича. Дали я обича? Дали я обича? О, Майко, дали я обича!

Екозар зае мястото си сред очакващите хора и почувства, че сърцето му започва да бие по-бързо, когато видя Даланар да се изправя и да се приближава към огнището в средата на пещерата. В земята пред огнището беше забита малка дървена скулптурка на добре закръглена жена. Едрите гърди, пълният корем и широкият ханш на дони бяха изобразени точно, но главата не беше нищо повече от топка без отличителни черти, а ръцете и краката бяха само загатнати. Мъжът застана до огнището и се обърна с лице към събралите се.

— Отначало искам да обявя, че тази година отново ще ходим на Летния събор на Зеландониите — започна Даланар — и каним всички, които искат, да дойдат с нас. Това ще бъде дълго пътешествие за нас, но аз се надявам, че ще успеем да накараме някой от по-младите Зеландонии да се върне с нас и създаде дом тук. Нямаме Ланзадонии, а ни трябва Някой, който служи на Майката. Ние се увеличаваме. Скоро ще се създаде Втора пещера и някой ден Ланзадониите ще имат свои собствени Летни събори.

— Има още една причина за отиването ни. На Бракосъчетанието ще се освети не само женитбата на Джондалар и Айла. Тази година имаме и друг повод за празнуване.

Даланар вдигна дървеното изображение на Великата майка земя и кимна с глава. Екозар беше неспокоен, макар и да знаеше, че това е само предварителна церемония и много по-проста, отколкото сложното Бракосъчетание с неговите пречистващи ритуали и табута. Двамата се изправиха пред Даланар и той започна.

— Ти Екозар, Син на жената, благословена от Дони, от Първата пещера на Ланзадониите, си поискал Джоплая, дъщеря на Джерика, съпруга на Даланар, за своя жена. Вярно ли е?

— Вярно е — отговори той с толкова тих глас, че едва го чуха.

— Джоплая, дъщеря на Джерика, омъжена за Даланар…

Думите бяха различни, но със същото значението и Айла се разтърси в ридания, припомняйки си подобна церемония, когато бе стояла до един мрачен мъж, гледал я по начина, по който сега Екозар гледаше Джоплая.

— Айла, не плачи! Това е щастливо събитие — каза Джондалар, прегърнал я нежно.

Беше й трудно да му отговори — знаеше какво е да стоиш не до този, когото желаеш. За Джоплая нямаше надежда, нито дори можеше да сънува, че някой ден мъжът, когото обича, ще пренебрегне обичая заради нея. Той дори не подозираше, че тя го обича, а не можеше да му го каже. Беше братовчед, близък братовчед, даже по-близък от братовчед, мъж, за когото не можеше да се омъжи, а освен това той обичаше друга. Почувства болката на другата жена като своя и продължи да хълца до мъжа, с който се обичаха.

— Мислех за времето, когато стоях по същия начин до Ранек — каза накрая тя.

Джондалар помнеше това добре. Усети свиване в гърдите и болка в гърлото и я притисна силно към себе си.

— Ей, жено, ще ме разплачеш.

Погледна към Джерика, която седеше в сковано достойнство и по лицето й се търкаляха сълзи.

Защо жените винаги плачат в тези случаи? — запита той.

Джерика погледна Джондалар и след това хлипащата в ръцете му Айла.

— Време е да се омъжи, време е да забрави невъзможните си мечти. Не можем всички да получим идеалния мъж — прошепна тя тихо и се обърна, за да види церемонията.

— … Ще приеме ли Първата пещера на Ланзадониите това бракосъчетание? — попита Даланар и вдигна поглед.

— Приемаме — отговориха всички в един глас.

— Екозар, Джоплая, обещали сте да се ожените. Нека Дони, Великата майка земя, благослови бракосъчетанието ви — завърши вождът, докосвайки с дървената фигурка темето на Екозар и корема на Джоплая. Постави скулптурката обратно пред огнището и натисна подобните на колчета крака в земята, така че да може да стои, без да бъде подпирана.

Двойката се обърна с лице към събралата се Пещера и тръгнаха бавно около централното огнище. Тържествената тишина и неизразимата тъга, витаещи около красивата жена, й придаваха благородство, което я правеше дори още по-изящна и прекрасна.

Мъжът до нея беше малко по-нисък. Големият, гърбав нос стърчеше над масивната и без брада, издадена напред, челюст. Надвисналите надочни дъги, съединяващи се в средата, бяха подчертани от гъсти и рошави вежди, които пресичаха челото като непрекъсната черта. Ръцете му бяха мускулести, а огромният гръден кош и дълго туловище се подпираха от къси и космати, дъгообразни крака. Това бяха характерните черти на Клана. Но той не можеше да бъде наречен плоскоглавец. За разлика от тях при него липсваха полегатото чело, което преминава в голяма, продълговата глава, която подсказваше произхода на наименованието им. Вместо това челото на Екозар се издигаше отвесно и високо над кокалестите надочни дъги като на всички членове от Пещерата.

Но той беше невероятно грозен, за разлика от жената до него. Единствено завладяващите му очи го нравеха привлекателен. Огромните кафяви очи бяха така пълни с нежно обожание към жената, която обичаше, че почти премахваха унинието, което тегнеше във въздуха.

Но дори това доказателство за любовта на Екозар не можеше да превъзмогне болката, която Айла изпитваше за Джоплая.

Тя зарови глава в гърдите на Джондалар, защото й беше непоносимо да гледа.

Двойката завърши третата обиколка и тишината беше нарушена от хората, скочили да им поднесат пожеланията си. Младата жена не помръдна от мястото си, опитвайки се да се успокои. Накрая Джондалар успя да я убеди да отидат и да пожелаят на двамата щастие.

— Джоплая, толкова съм щастлив, че ще празнуваш бракосъчетанието си с нас — прегърна я Джондалар и тя се притисна към него. Той остана изненадан от силата на прегръдката й. Имаше смущаващото чувство, че тя му казва сбогом, като че ли никога повече няма да го види.

— Не е необходимо да ти пожелавам щастие, Екозар — каза Айла. — Вместо това ще ти пожелая винаги да си щастлив колкото сега.

— Как бих могъл да изпитвам друго в присъствието на Джоплая? — попита той и тя го прегърна непринудено. За нея не беше грозен — имаше познат и приятен вид. В първия момент той не можа да реагира — не бе прегръщан често от красиви жени — и беше изпълнен с топла признателност към тази златокоса жена.

След това тя се обърна към Джоплая. Погледна я в очите, които бяха толкова зелени, колкото тези на Джондалар сини и думите заседнаха в гърлото й. Протегна се към нея с болезнен вик, завладяна от безнадеждното й примирение. Жената я прегърна и потупа по гърба, като че ли Айла беше тази, която се нуждаеше от утеха.

— Всичко е наред, Айла — каза тя спокойно. Очите й бяха сухи. — Какво друго можех да направя? Никога няма да намеря друг мъж, който да ме обича колкото Екозар. Отдавна знаех, че ще се омъжа за него. Няма причина да чакам повече.

Айла се отдръпна, опитвайки се да спре сълзите, пролени вместо другата жена, и видя приближаващия се Екозар. Той постави нерешително ръка около кръста на Джоплая, не можейки да повярва напълно, че го е направил. Страхуваше се, че ще се събуди и всичко ще се окаже само сън. Не разбираше, че притежава само черупката на жената. Но това нямаше значение. Черупката беше достатъчна.

— О, не. Не го видях със собствените си очи — говореше Хочаман — и не мога да твърдя, че повярвах. Но след като вие можете да яздите коне и да накарате един вълк да върви след вас, защо друг да не може да се качи на гърба на мамут?

— Къде казваш, се е случило? — попита Даланар.

— Не беше много след като тръгнахме, когато бяхме стигнали вече далеч на изток. Трябва да е било четирипръст мамут.

— Четирипръст мамут? Никога не съм чувал за такова нещо — удиви се Джондалар, — дори и от Мамутоите.

— Те не са единствените, които ходят на лов за мамути, нали, а и не живеят достатъчно далеч на изток. Повярвай, те са ни сравнително близки съседи. Когато се движиш право на изток и стигнеш близо до Безкрайното море, мамутите имат по четири пръста на задните си крака и са по-тъмни на цвят. Много от тях са почти черни.

— Е, след като Айла може да язди пещерен лъв, не се съмнявам, че някой друг би могъл да се научи да язди мамут. Какво мислиш? — погледна той към нея.

— Ако хванеш някой достатъчно млад — отвърна тя. — Искам да кажа, че ако го отгледаш около хората от бебе, почти всяко животно може да бъде научено на нещо. Най-малкото да не се страхува от хора. Мамутите са умни — могат да бъдат научени на много. Ние наблюдавахме как чупят лед, за да се снабдят с вода. От нея се възползваха също и много други животни.

— Могат и да подушват отдалеч — допълни Хочаман.

— На изток е много по-сухо и хората там казват: „Ако свърши водата, търсете мамути.“ Ако им се наложи, те могат да минат за кратко и без нея, но накрая винаги намират.

— Това е добре да се знае — заяви Екозар.

— Да, особено ако пътуваш много — добави Джоплая.

— Нямам намерение да пътувам дълго.

— Но ще дойдете на Летния събор на Зеландониите — подсети ги Джондалар.

— Разбира се, за Бракосъчетанието ни — отвърна Екозар, — а и искам пак да ви видя. — Усмихна се нерешително. — Много хубаво щеше да бъде, ако с Айла живеехте тук.

— Да. Надявам се вие двамата да обсъдите предложението ни — каза Даланар. — Знаеш, че тук винаги е било твой дом, Джондалар, а ние нямаме лечител, с изключение на Джерика, която не е обучена. Айла ще бъде съвсем на място. Можете да посетите майка ти и да се върнете с нас след Летния събор.

— Повярвай, ние сме благодарни за поканата ти, Даланар, и ще я обсъдим.

Айла хвърли поглед към Джоплая, затворила се в себе си. Харесваше тази жена, но бяха говорили повечето за повърхностни неща. Тя не можеше да надмогне болката от годежа на Джоплая — беше изпадала в подобно обстоятелство — и собственото й щастие беше постоянно напомняне за болката на другата жена. Беше започнала да харесва всички и беше доволна, че ще си тръгнат на следващата сутрин.

Най-много щяха да й липсват Джерика и Даланар с техните разгорещени „дискусии“. Макар и дребничка — ако Даланар протегнеше напред ръката си, тя можеше свободно да мине под нея — жената притежаваше непреклонна воля. Тя беше вожд на Пещерата, колкото и той и спореше на висок глас, когато мнението й се различаваше от неговото. Той я слушаше сериозен, но невинаги отстъпваше. Благоденствието на народа му беше първата му грижа и често поставяше проблемите за общо обсъждане, но повечето от решенията вземаше сам, както повечето вождове. Никога не търсеше, а просто вдъхваше уважение.

След първите няколко пъти, когато не бе разбрала добре, Айла бе започнала да харесва споровете им, без да си дава труд да крие усмивката си при вида на жената, дребна като дете, спореща разгорещено с едрия мъж. Най-много я изненадваше начинът, по който прекъсваха буйните спорове с една-единствена дума на нежност или започваха да говорят за нещо друго, като че ли допреди малко не се бяха хванали за гушите, и веднага след това да подновяват словесната си битка като най-люти врагове. Забравяха за споровете веднага след като ги бяха разрешили. Но, изглежда, се наслаждаваха на тези словесни битки, които въпреки разликата в ръстовете бяха битки между равни. Не само се обичаха, но и изпитваха дълбоко уважение един към друг.

* * *

Времето се затопляше и пролетта беше в разгара си, когато двамата отново тръгнаха на път. Даланар изпрати по тях поздрави на Деветата пещера на Зеландониите и отново им напомни за предложението си. Те се чувстваха добре при тях, но съчувствието на Айла към Джоплая не й позволяваше дори да помисли, че може да живее сред Ланзадониите. Щеше да бъде прекалено трудно и за двете, но то беше нещо, което не можеше да обясни на Джондалар.

Все пак той беше доловил особеното напрежение в отношенията на двете, въпреки че на пръв поглед изглеждаше, че се харесват една друга. Беше усетил различното поведение на Джоплая към него. Беше по-сдържана, не се шегуваше и закачаше, както бе правила. Но най-много се беше изненадал от силата на последната й прегръдка. Очите й се бяха напълнили със сълзи. Беше й напомнил, че не заминава на толкова дълго пътешествие, от каквото току-що се бе върнал, и ще се видят съвсем наскоро на Летния събор.

Бе почувствал облекчение при топлото посрещане на двама им и със сигурност щеше да обмисли предложението на Даланар, особено ако Зеландониите не приемеха Айла по същия начин. Беше хубаво да знаят, че винаги ще има място за тях, но колкото и да обичаше Даланар и Ланзадониите, дълбоко в сърцето му Зеландониите си оставаха неговият народ. Това беше мястото, където при възможност искаше да живее с Айла.

Накрая си тръгнаха и тя почувства, че от раменете й падна товар. Радваше се на затоплящото се въпреки дъждовете време и красотата на слънчевите дни не й позволи да остане дълго тъжна. Беше влюбена жена, тръгнала със своя любим на среща с народа му, където щеше да бъде новият й дом. Въпреки това се чувстваше раздвоена — пълна с надежда и безпокойство.

Беше добре позната на Джондалар земя и той възбудено поздравяваше всички забележителности, като често разказваше историята на някоя от тях. Минаха през проход между две планински вериги и тръгнаха срещу течението на река, която се виеше в, общо взето, вярната посока. Напуснаха я при извора й и прекосиха няколко широки реки, течащи от север на юг през ниска долина. След това се изкачиха върху обширен масив, покрит с вулкани, от които единият все още димеше, а останалите бяха спокойни. Пресичайки едно плато, минаха покрай няколко топли извора, от които водеше началото си някаква река.

— Сигурен съм, че това е началото на реката, която тече тъкмо пред Деветата пещера — каза той въодушевено. — Почти стигнахме, Айла. Ще си бъдем вкъщи, преди да е паднала нощта.

— Това ли са топлите лековити води, за които си ми разказвал?

— Да. Наричаме ги Лечебните води на Дони.

— Хайде да останем тук тази нощ — помоли тя.

— Но ние почти стигнахме. Почти сме в края на пътешествието си и отсъствах толкова дълго.

— Ето защо искам да прекараме нощта тук. Това е краят на пътешествието ни. Искам да се изкъпя в топла вода и да прекарам една последна нощ насаме с теб, преди да се срещнем с всичките ти роднини.

Джондалар я погледна и се усмихна.

— Права си. Какво е още една нощ, след всичкото това време? И това е последният път, когато ще бъдем сами. Освен това ми харесва да бъда с теб в близост до топли извори.

Издигнаха палатката си на място, което явно беше използвано и преди. На Айла се стори, че конете са възбудени, когато ги пуснаха да пасат свободно свежата трева по платото, но беше забелязала израслите наоколо млади листенца подбел и киселец. Приближи се да ги откъсне и откри няколко пролетни гъби, цветове на киселица и по-стари стръкчета. Върна се в лагера, напълнила предната част на туниката си като кошница с пресни зеленчуци и други деликатеси.

— Мисля, че си замислила пир — каза Джондалар.

— Идеята не е лоша. Видях гнездо, което ще се върна да проверя за яйца.

— А какво ще кажеш за това? — вдигна той една пъстърва. Тя се засмя доволно. — Стори ми се, че ги видях да плуват в потока, наточих една зелена пръчка и изкопах червейче, което нанизах на нея. Тази риба клъвна толкова бързо, като че ли само ме чакаше да го направя.

— Това определено е подготовка за пир.

— Можем все пак да почакаме, нали? — предложи той. — Имам намерение веднага да взема една топла баня. — Сините му очи бяха препълнени с мисъл за нея и събудиха отзивчивостта й.

— Чудесна идея! — Изпразни тя туниката си пред ямата за огнище и се хвърли в ръцете му.

Седяха заситени, доволни и напълно отпуснати един до друг малко встрани от огъня и наблюдаваха танца на искрите, извиващи се нагоре и изчезващи в нощта. Вълчо дремеше наблизо. Внезапно вдигна глава и наостри уши по посока на платото. До тях долетя високо цвилене с цяло гърло, което не им беше познато. Кобилата изхленчи издайнически в отговор, а Рейсър изцвили.

— В полето има непознат кон — скочи Айла. Нямаше луна и в тъмнината беше трудно да се види.

— Сега няма да успееш да го откриеш. Ще се опитам да намеря нещо, от което да направя факла.

Уини отново изхленчи, непознатият кон изцвили и те дочуха заглъхващ в нощта тропот от копита.

— Това реши въпроса — каза Джондалар. — Вече е твърде късно. Мисля, че тя си отиде, пленена от друг кон.

— Смятам, че този път ни напусна, защото го пожела. Стори ми се нервна и трябваше да й обърна повече внимание. Сега е сезонът й, Джондалар. Сигурна съм, че това беше жребец, и ми се струва, че и Рейсър отиде с тях. Той е все още твърде млад, но предполагам, че и други кобили са в сезона си и той ще бъде привлечен от тях.

— Много е тъмно вече, за да ги търсим сега, но аз познавам добре района. Ще можем да ги проследим утре сутрин.

— Последния път, когато я изведох, се появи кафявият жребец. Тогава тя сама се върна при мен и по-късно роди Рейсър. Мисля, че отиде, за да зачене отново — седна Айла до огъня. Погледна Джондалар и се усмихна. — Изглежда справедливо — и двете бременни по едно и също време.

Изминаха няколко мига, преди думите й да стигнат до съзнанието му.

— И двете… бременни… по едно и също време? Айла! Искаш да кажеш, че си бременна? Ще имаш бебе?

— Да — кимна тя. — Ще имам твоето бебе, Джондалар.

— Моето бебе? Ще имаш бебе от мен? Айла! Айла! — Вдигна я, завъртя я около себе си и след това я целуна. — Сигурна ли си? Искам да кажа, сигурна ли си, че ще имаш бебе? Духът би могъл да дойде от някой от мъжете в Пещерата на Даланар или дори от Лозадунаите… Все пак е добре, щом като желанието на Майката е такова.

— Лунният ми цикъл мина, без да кървя, и мисля, че съм бременна. Тази сутрин малко ми се повръщаше. Мисля, че го направихме, когато слязохме от глетчера. Твое бебе е, Джондалар. Сигурна съм. Не може да бъде на друг. Започна с твоята същност. Същността на мъжеството ти.

— Мое бебе? — Нежно я погледна той. Постави ръка на корема й. — Тук имаш мое бебе? Толкова много го исках! — Отвърна поглед и замига с очи. — Знаеш ли, че дори молих Майката за това?

— Нали ми беше казал, че Майката винаги ти дава това, за което я молиш, Джондалар? — Усмихна се тя на неговото и на своето щастие. — Кажи ми, за момче или момиче я помоли?

— Само за бебе, Айла. Без значение какво.

— В такъв случай няма да имаш нищо против, че този път ще се надявам на момиче.

Той поклати глава.

— Само твое бебе и може би мое.

* * *

— Бедата при преследване на коне е, че те се движат много по-бързо от нас — каза тя.

— Предполагам, че знаят къде отиват — отвърна Джондалар, — и познавам по-кратък път през билото на този хребет.

— А ако ги няма, където мислиш, че са?

— Ще се върнем обратно и отново ще хванем следата им, но дирите им водят в същата посока. Не се безпокой, Айла, ще ги намерим.

— Ще трябва, Джондалар. Минахме през толкова много. Не мога да я оставя сега да се върне в някой табун.

Той пое напред към едно закътано поле, където често бе виждал коне по-рано. Намериха ги там. Айла бързо разпозна приятелката си.

Слязоха с труд до дъното на затревената поляна и Джондалар наблюдаваше жената внимателно, страхувайки се, че прави повече, отколкото й е възможно. Тя подсвирна познатия сигнал.

Уини вдигна глава и препусна в галон към нея, последвана от огромен светъл жребец и друг един — кафяв и млад. Светлият жребец са обърна предизвикателно към младия, който побърза да се върне обратно. Макар и възбуден от присъствието на разгонени женски, не беше готов да се сблъска с опитния жребец от стадото заради собствената си майка. Джондалар изтича при Рейсър с копиехвъргача в ръка, готов да го защити от могъщото, превъзхождащо го животно, но младият жребец се защити сам с постъпката си. Светлият жребец свърна към отзивчивата кобила.

Айла стоеше, прегърнала шията на Уини, когато жребецът пристигна и се изправи на задните си крака, демонстрирайки цялата си мощ. Кобилата се отдръпна от жената и му отговори. Джондалар се приближи разтревожен, водейки Рейсър със здраво въже, вързано за оглавника.

— Опитай да й поставиш оглавника.

— Не. Ще трябва да лагеруваме тук през нощта. Тя още не е готова да тръгне. Те правят бебе, а Уини го иска. Ще й дам тази възможност.

Мъжът сви примирено рамене.

— Защо не? Няма за къде да бързаме. Можем да останем тук още известно време — съгласи се той, наблюдавайки как Рейсър се стреми към табуна. — Той също иска да се присъедини към останалите. Смяташ ли, че ще е безопасно, ако го пусна при тях?

— Не смятам, че ще отидат някъде другаде. Поляната е огромна и ако наистина се преместят, ще можем да се изкачим на високото и да видим накъде са тръгнали. За него може да е добре да прекара някой и друг ден сред други коне. Може да научи нещо от тях.

— Мисля, че си права — пусна оглавника и загледа как конят се отдалечава в галоп през полето. — Питам се, дали някога Рейсър ще бъде водач на табун? Дали ще споделя Удоволствията с всички кобили? — „И може би ще поставя началото на малки кончета, които ще растат в тях“ — помисли Джондалар.

— Ние също бихме могли да потърсим място за лагер и да се настаним удобно — предложи тя. — Мисля да убием нещо за ядене. В дърветата покрай потока може да има гъски.

— Много е лошо, че тук няма топли извори — каза младият мъж. — Изненадващо е колко отпускащо действа топлата баня.

Айла погледна надолу в бездната към безкрайната водна шир. Отсреща, докъдето стигаше погледът й, се простираха обширни зелени равнини. Наблизо се намираше позната планинска ливада с малка пещера в скалната стена в края й. Пред стената растяха лешникови храсти и закриваха входа.

Беше я страх. Навън от пещерата валеше сняг и затрупваше входа, но когато тя разбута храстите встрани и излезе навън, разбра, че е пролет. Цъфтяха цветя и пееха птици. Навсякъде избуяваше нов живот. От пещерата долетя силен вик на новородено.

Следваше някого надолу по планината и на бедрото си носеше бебе, увито в походно покривало. Този пред нея накуцваше, помагаше си с тояга и на гърба си носеше нещо завито в плащ. Беше Креб, пазещ новороденото й. Вървяха, както им се струваше от векове, прекосявайки планини и обширни равнини, докато стигнаха долина със закътана, обрасла с трева поляна. Тя често бе посещавана от коне.

Креб спря, свали издутия плащ и го остави на земята. На нея се стори, че отвътре се подаде бялото на кост, но от плаща изскочи кафяв млад кон и изтича към една сиво-кафяво жълта кобила. Айла свирна на кобилата, но тя се отдалечи, галопирайки до светъл жребец.

Креб се обърна и й махна с ръка, но тя не можа да разбере жеста му. Беше някакъв ежедневен език, който тя не знаеше. Той отново направи знак: „Ела, ще стигнем, преди да се е стъмнило.“

Намираше се в дълъг тунел, навътре в пещера. Пред нея блещукаше светлинка. Беше изходът за навън. Изкачваше се по стръмна пътека покрай стена от млечнобяла скала и следваше мъж, крачещ с дълги, нетърпеливи стъпки. Тя познаваше мястото и побърза, за да го настигне.

— Чакай! Чакай ме! Идвам! — извика високо.

— Айла! Айла! — разтърсваше я Джондалар. — Лош сън ли сънуваше?

— Странен, но не лош — отвърна тя. Стана, усети пристъп на гадене и легна отново, надявайки се да премине.

Той замахна с кожената постеля към светлия жребец, а Вълчо изджавка, за да го пришпори, докато Айла нахлузи оглавника върху главата на Уини. Бяха натоварили кобилата с малко багаж. Рейсър, вързан здраво за едно дърво, беше поел по-голямата част от товара.

Жената скочи върху гърба на кобилата и препусна, насочвайки се към края на дългата поляна. Жребецът ги последва, но забави бяг, когато се отдалечи от останалите кобили. Накрая спря, изправи се на задните си крака и изцвили, зовейки Уини. Изправи се отново и препусна назад към табуна. Няколко жребци вече се бяха опитали да се възползват от отсъствието му. Приближи и се изправи на задни крака, цвилейки предизвикателно.

Айла продължи да язди върху Уини, но намали скоростта на бързия галоп. Чу зад себе си тропот на копита, спря и изчака Джондалар и Рейсър с Вълчо по петите им.

— Ако бързаме, ще успеем да стигнем, преди да се е стъмнило — каза той.

Айла и Уини го последваха. Тя имаше странното усещане, че го е правила и преди.

Яздеха в спокойно темпо.

— Мисля, че сега и двете ще имаме бебета — обади се тя, — и то втори, а преди и двете имахме синове. Намирам го за добре. Ще изкараме заедно това време.

— Ще има много хора, с които ще можеш да изкараш бременността си.

— Сигурна съм, че си прав, но ще бъде хубаво да я изкарам с Уини, защото и двете забременяхме по време на това пътешествие. Все пак тя е много по-млада от мен. Аз съм стара, за да имам бебе.

— Не си толкова стара, Айла. Аз съм старецът.

— Тази година станах на деветнадесет. Това е много за бебе.

— Аз съм много по-стар. Вече преминах двадесет и три. Късно е за мъж да установява свое собствено огнище за пръв път. Даваш ли си сметка, че съм отсъствал пет години? Чудя се дали ще има някой, който да си спомни за мен.

— Ще си спомнят, разбира се. Даланар изобщо не се затрудни, както и Джоплая — увери го тя. „Всички ще го познаят — помисли тя, — но никой няма да познава мен.“

— Виж! Виж тези скали, ей там. Точно зад завоя на реката. Там убих за пръв път — пришпори той Рейсър. — Беше един голям елен. Не зная от какво се страхувах повече — дали от големите му рога или да не пропусна и се върна вкъщи с празни ръце.

Айла се усмихна на спомена му, но самата тя нямаше какво да помни. Отново щеше да бъде непозната. Всички щяха да я зяпат, да разпитват за странния й акцент и откъде е дошла.

— Един път тук проведохме Летния си събор — посочи Джондалар. — Из цялото място бяха изградени огнища. Беше първият ми събор, след като бях станал мъж. О, как се перчех, опитвайки се да изглеждам възрастен, но много се страхувах, че никоя млада жена няма да ме покани на Първия си обред. Предполагам, че не е имало защо да се тревожа. Бях поканен на три и това още повече ме уплаши.

— Там има няколко човека, които ни наблюдават, Джондалар.

— Това е Четиринадесетата пещера — помаха той с ръка. Никой не му върна поздрава. Вместо това се скриха под силно издадена напред козирка.

— Сигурно е заради конете.

— Ще свикнат с тях — намръщи се той и поклати глава.

„Разчитам на това — помисли Айла, — а също и с мен. Единственото познато ми нещо тук ще бъде Джондалар.“

— Айла! Ето я! — извика той. — Деветата пещера на Зеландониите!

Тя погледна в посоката, накъдето й сочеше, и усети, че пребледнява.

— Винаги се открива много лесно по оголената скала на върха. Виж там, където изглежда, че камъкът й е готов да падне. Но няма да стане, освен ако не се срути всичко — обърна се Джондалар към нея. — Айла, болна ли си? Толкова си бледа.

— Виждала съм това място и преди, Джондалар — спря тя.

— Не може да бъде. Ти никога досега не си била тук. Внезапно се досети: „Това е пещерата от съня ми. Този, който бе предизвикан от спомена за Креб. Сега вече зная, какво се опитваше да ми каже.“

— Казах ти, че тотемът ми те е предназначил за мен и те е изпратил да дойдеш и да ме вземеш. Той искаше да ме доведеш вкъщи, мястото, където духът на моя Пещерен лъв ще е щастлив. Аз също пристигнах в своя дом, Джондалар. Твоят дом е мой дом.

Той се усмихна, но преди да успее да отговори, дочуха глас, викащ името му: „Джондалар! Джондалар!“

Погледнаха нагоре по пътеката, водеща към надвиснала канара, и видяха млада жена.

— Мамо! Ела бързо — крещеше тя. — Джондалар се върна! Джондалар си е вкъщи!

„А също и аз“ — помисли Айла.

Издание:

Автор: Джийн М. Оел

Заглавие: Дългият път на север

Преводач: Мариана Пампорова-Стойчева, Георги Стойчев

Година на превод: 1994

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: Издателска къща „Плеяда“

Град на издателя: София

Година на издаване: 1994

Тип: роман

Националност: Американска

Печатница: Полипринт-Враца

Редактор: Лилия Анастасова

Коректор: Лилия Анастасова

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/4086

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

34

35

36

37

38

39

40

41

42

43

44

Допълнителна информация

Заслуги