ТЕРИ ГУДКАЙНД

ДУШАТА НА ОГЪНЯ

Превод: Невена Кръстева

chitanka.info

ПЪРВА ЧАСТ

ПЪРВА ГЛАВА

— КАКВО ЛИ ТРЕВОЖИ КОКОШКИТЕ? — попита Ричард.

Калан се сгуши по-плътно в него.

— Може би дядо ти тормози и тях. — След като Ричард не отвърна, тя вдигна глава към него в полумрака.

Погледът му бе прикован към вратата.

— Или пък се възмущават, задето ги държахме будни цяла нощ.

Той се усмихна широко и я целуна по челото. Кудкудякането от другата страна на вратата спря. Сигурно децата от селото, все още превъзбудени от брачната церемония, са прогонили животинките от любимото им място върху ниската стена пред къщата на духовете. И Калан така си помисли.

До притихналия им брачен храм достигаха приглушените звуци на далечен смях, разговори и песни. Уханието на борови иглички, тлеещи в огнището, се смесваше с острия мирис на изстисканата от страстта пот и възбуждащо-сладкия аромат на печени чушки и чесън. Калан потъна в отблясъците на огъня, отразени в сивите му очи. Миг след това вече се полюшваше плавно в прегръдката му, унесена от звуците на тъпани и болди.

Движението на палките по издълбаните в кухите, камбановидни болди улеи произвеждаше призрачен, натраплив звук — мелодия, която нарушаваше уединението им в къщата на духовете и отлиташе далеч към тревистите поля, за да посрещне духовете на предците и да ги приветства на празненството.

Ричард протегна ръка встрани и си взе кръгло, плоско парче хляб от чинията, която им бе донесъл дядо му Зед.

— Още е топъл. Искаш ли?

— Толкова ли бързо се отегчи от новата си съпруга, Господарю Рал?

Доволният смях на Ричард докара усмивка и на нейните устни.

— Наистина сме женени, нали? Не е било само сън?

Калан обичаше смеха му. Толкова пъти се бе молила на духовете да направят така, че той да може отново да се смее. Да се смеят и двамата.

— Един сън, превърнал се в реалност — промърмори накрая на себе си тя.

Отклони вниманието му от парчето хляб, примамвайки го за дълга целувка. Той я пое в силните си ръце и дишането му мигом се учести. Тя плъзна длани по хлъзгавите му от потта мускулести рамене и зарови пръсти в гъстата му коса. Простена тихичко, без да отделя устни от неговите.

Именно тук, в къщата на духовете, през една нощ, която сега й се струваше десетилетия назад, тя осъзна за пръв път, че е безнадеждно влюбена в Ричард. И че трябва да пази тайната на забранените си чувства заключена дълбоко в душата си. По време на онова посещение в селото, след боеве, борба и жертви, двамата с Ричард бяха приети в общността на този откъснат от света народ. При друго посещение, след като Ричард постигна невъзможното и разчупи оковите на забраната, пак в къщата на духовете той поиска ръката й. А сега двамата най-сетне бяха прекарали първата си брачна нощ в същата тази къща на духовете.

Въпреки че се бяха оженили по любов и преливащи от любов, на сватбата им можеше да се гледа и като на формално обединение на Средната земя и Д’Хара. Ако бяха направили церемонията в някой от големите градове на Средната земя, тя несъмнено щеше да се превърне в събитие, тънещо в невиждан разкош.

С разкоша Калан бе свикнала. Но тези безкористни хора тук разбираха искреността на чувствата им и простичките причини, подтикнали ги към подобна стъпка. И тя предпочиташе веселото празненство сред приятели, свързани с нея и Ричард чрез сърцата си, отколкото студената, пищна ритуалност.

За Калните, които водеха суров и тежък живот в полетата на Дивото, подобно събитие представляваше рядка възможност за веселие, празник, танци и разказване на истории. На Калан не й бе известно Калните да са приемали друг път чужденци като свои, камо ли да са организирали подобна сватба. Подозираше, че това ще влезе във фолклора им, ще се превърне в легенда, която танцьорите, облечени в ритуалните си костюми от кожи и трева, с нарисувани върху лицата маски от черна и бяла кал, ще разказват на поколенията.

— Подозирам, че злоупотребяваш с магическите си способности, като ги прилагаш върху невинно малко момиченце — предизвика го тя, останала без дъх. Вече започваше да забравя слабостта и умората в краката си.

Ричард се извърна по гръб да си поеме дъх.

— Не мислиш ли, че е редно да отидем да видим какво става със Зед?

Тя игриво го перна по корема с опакото на ръката си.

— Хм, Господарю Рал, май наистина си се отегчил от новата си съпруга. Първо кокошките, после яденето, а сега пък дядо ти.

Погледът му отново се бе спрял във вратата.

— Надушвам кръв.

Калан се изправи.

— Може да е просто някоя от ритуалните игри на ловците. Ако наистина има проблем, Ричард, щяхме да знаем. Имаме си пазачи. Всъщност цялото село ни наблюдава зорко. Пък и без друго покрай съгледвачите на Калните, пиле не може да прехвръкне. Най-малкото, щеше да се вдигне тупурдия и всички вече щяха да са разбрали, че има нещо.

Калан осъзна, че той изобщо не я слуша. Беше застинал неподвижно, приковал очи във вратата. Щом ръката й се плъзна по тялото му и нежно се отпусна върху рамото му, стегнатите мускули най-сетне изпуснаха напрежението и той се обърна към нея.

— Права си — извини й се с усмивка. — Просто явно не мога да се отпусна.

Калан бе прекарала почти целия си живот, крачейки из коридорите на властта и могъществото. Още от малка я бяха научили на отговорност и дълг, бяха разкрили пред нея опасностите, на които ще се натъква занапред в живота си. Когато настъпи мигът да застане начело на Средната земя, тя вече бе напълно готова за своя пост.

Предишният живот на Ричард бе съвсем различен. Той се бе отдал на любовта си към планината и бе станал горски водач. Обстоятелствата и съдбата го бяха тласнали към новия му живот на владетел на Д’Харанската империя. Бдителността се бе превърнала във верен негов другар, с който той винаги се съобразяваше.

Калан забеляза как ръката му тайничко се плъзва встрани към хълбока. Търсеше меча си. Но се бе наложило до селото на Калните да пътува без него.

Калан бе забелязвала неведнъж как той несъзнателно, абсолютно, без да мисли, посяга към хълбока си, за да се увери, че оръжието му си е на мястото, в готовност. С този меч Ричард не се бе разделял нито за миг от месеци насам, бе преминал заедно с него през драматични събития, касаещи както самия него, така и целия свят. Оръжието се бе превърнало в негов верен защитник, докато Ричард от своя страна пазеше него и поста, който той символизираше.

Мечът на истината в известен смисъл бе само средство. Всъщност ръката, служеща си с него, представляваше реалната сила. Търсачът на истината бе истинското оръжие. Мечът бе символ на този пост, също както характерната бяла рокля отличаваше Майката Изповедник.

Калан се наведе и го целуна по челото. Ръцете му отново я обгърнаха. Тя закачливо го придърпа върху себе си.

— Е, как е да си женен за самата Майка Изповедник?

Той се подпря на лакът и се вгледа в очите й.

— Чудесно — промърмори накрая. — Чудесно и вдъхновяващо. И уморително. — Прокара нежно пръст по лицето й. — А как е да си омъжена за Господаря Рал?

В отговор се чу бълбукащ смях.

— Лепкаво.

Ричард също се засмя и пъхна парченце хляб от тава в устата й. Изправи се и сложи дървената чиния между двамата.

Хлябът, направен от корени на тава, бе основната храна на Калните. Сервиран с почти всяко ядене, той можеше да се яде и отделно, да се увива с различни зеленчуци или пък да се използва като лъжица за загребване на каши и ястия. Изсушен, ставаше чудесна храна за ловците, излезли на дълъг лов.

Калан се прозя и се протегна, доволна, че успя да отклони вниманието на Ричард от вратата. Целуна го по бузата, зарадвана от обзелото го спокойствие.

Под топлия хляб той откри печени чушки, чесън, гъби, големи колкото дланта й, ряпа и варени зеленчуци. Имаше и няколко парчета оризов кейк. Ричард отхапа от една ряпа, после уви в парче хляб малко зеленчуци, гъба и чушка и й подаде рулото.

— Ще ми се да можехме да останем тук завинаги — промълви накрая замислено.

Калан избута одеялото към краката си. Разбра го. Светът навън ги чакаше.

— Е… — отвърна, примигвайки насреща му, — това, дето Зед дойде да ни съобщи, че Калните си искат къщата на духовете, не означава непременно, че трябва да им я върнем, преди да сме готови.

Ричард прие със смях закачливото й предложение:

— Зед просто си намери извинение в лицето на старейшините. Всъщност търси мен.

Тя отхапа от рулото, наблюдавайки го как разсеяно чопли парче оризов кейк. Мислите му явно бяха отплавали далеч.

— Не те е виждал от месеци. — Тя обърса с пръст сока, потекъл по бузата й. — Нетърпелив е да чуе всичко, което си преживял, да разбере какво си научил.

Той кимна разсеяно, докато тя облизваше сока от пръста си.

— Зед те обича, Ричард. Има неща, на които иска да те научи.

— Старецът ме учи, откакто се помня — отвлечено се усмихна той. — А за обичане, и аз го обичам.

Той приготви и за себе си руло от гъби, зеленчуци, чушка и чесън и отхапа голяма хапка. Калан издърпа със зъби подала се навън чушка и задъвка, заслушана в ленивото пращене на огъня и далечната музика.

Щом изяде рулото си, Ричард заровичка в чинията и измъкна скрита на дъното сушена слива.

— Никога не съм предполагал, че Зед може да ми е нещо повече от обичан приятел. Не ми е и хрумвало, че ми е дядо, камо ли пък, че е по-различен от обикновените хора.

Той отхапа половината от плода и й подаде другата половина.

— Той те е пазил, Ричард. Приятелството му е било най-важно за теб. — Тя взе сливата от ръката му и я лапна. Дъвчейки, се вгледа в красивото му лице.

Извърна главата му към себе си. Разбираше притесненията му.

— Зед е при нас. Ще ни помогне. Съветът му ще ни бъде както помощ, така и утеха.

— Права си. На каква по-добра помощ бих могъл да се надявам от съвета на Зед? — Той придърпа дрехите си. — А че едва се сдържа да чуе новините, в това няма съмнение.

Докато обуваше черния си панталон, Калан захапа парче оризов кейк и заровичка в раницата си. Спря и извади кейка от устата си.

— Не сме го виждали от месеци. Двамата с Ан ще искат да чуят всичко. Ще ни се наложи да повтаряме отново и отново всяка случка, докато задоволим любопитството им. Въпреки това обаче не бих отказала една топла баня, преди да започнем. Недалеч оттук има горещи извори.

Ричард се спря, докато закопчаваше черната си риза.

— Какво толкова се стреснаха Ан и Зед снощи, точно преди венчавката?

— Снощи ли? — Тя измъкна от раницата си сгъната риза и я тръсна. — Ами нещо по повод Хармониите. Казах им, че съм произнесла имената на трите Хармонии. Но Зед каза, че ще се погрижат каквото и да е станало.

Не й се искаше да мисли за това. Тръпки я побиваха при спомена за ужаса и паниката, които бе изпитала. А при мисълта какво можеше да стане, ако се бе забавила дори само с още миг в изричането на онези тези три думи, я пронизваше пареща болка. Ако бе закъсняла, сега Ричард щеше да е мъртъв. Прогони спомена от главата си.

— И аз бях останал с някакво такова впечатление — усмихна се Ричард и й смигна. — Но видът на синята ти рокля ме изпълни с по-различни мисли. Надявам се тези три Хармонии да не са нещо страшно. Поне така твърдеше Зед. А ако има някой, за когото съм сигурен, че се оправя с подобни неща, то това е именно той.

— Е, какво ще кажеш за банята?

— Моля? — Той отново гледаше втренчено вратата.

— Баня. Можем да отидем при изворите и да вземем топла баня, преди да се срещнем със Зед и Ан.

Той облече черната си туника. Широката златиста ивица по краищата й улови отблясъците на огъня. Погледна я косо.

— А ще ми изтъркаш ли гърба?

Тя потъна в усмивката му, докато той закопчаваше широкия си колан с висящите от двете страни на токата проблясващи кесийки. В тях държеше необикновени и опасни неща.

— Не само гърба, Господарю Рал, а всичко, което пожелаеш.

Той се засмя с глас, докато слагаше сребърните си накитници. Древният символ, изобразен отгоре им, отрази червеникавия пламък на огъня.

— Както изглежда, новата ми съпруга притежава таланта да превръща някаква си най-обикновена баня в цяло събитие.

Калан се заметна с пелерината и измъкна косата си изпод нея.

— Само да се обадим на Зед и тръгваме. — Тя игриво го боцна с пръст в ребрата. — Тогава ще видиш.

Той през смях улови пръста й, за да й попречи да го гъделичка.

— Ако държиш на банята си, ще е по-добре да не му се обаждаме. Ще ни подхване само с един въпрос, после ще поиска да зададе само още един, и после още един. — Закопча и своята пелерина на врата и стаята засия в златисти отблясъци. — И още преди да се усетиш, денят ще е свършил, а Зед ще продължава с въпросите. Къде се намират тези топли извори?

Калан посочи на юг:

— На час път пеша. Може би малко повече. — Тя пъхна в малка кожена торба няколко парчета хляб, четка, калъп ароматен билков сапун и някои други дребни принадлежности. — Но ако, както казваш, Зед едва се сдържа да ни види, няма ли да ни се разсърди, че сме тръгнали, без да му се обадим.

Ричард се засмя гръмогласно.

— Ако искаш баня, по-добре после да се наложи да му се извиняваш, задето не си му се обадила. Не е толкова далеч. Преди да е усетил истински липсата ни, ще сме се върнали.

Калан го стисна за ръката. Стана сериозна:

— Ричард, знам, че и ти си нетърпелив да се видиш с него. Можем да се изкъпем и по-късно, ако предпочиташ първо да отидеш при него. Няма да ти се обидя. Всъщност го предложих най-вече защото исках да останем още малко насаме.

Той я прегърна през рамене.

— Ще се видим със Зед, като се върнем след няколко часа. Ще почака. И на мен ми се иска да прекарам още известно време с теб.

Той отвори вратата и Калан го видя как пак посяга към меча, който не бе на хълбока му. Обляно от внезапната слънчева светлина, наметалото му заискри ослепително. Калан присви очи. Дробовете й се изпълниха с вкусния аромат на храните, приготвяни от жените в селото край готварските огньове.

Ричард надзърна зад ниската стена край къщата на духовете.

Хищният му поглед се стрелна по небето. Очите му обхванаха съсредоточено тесните улички между четвъртитите сгради. Постройките в тази част на селото, подобно на къщата на духовете, бяха за общо ползване от цялото село. В някои от тях стъпваха само старейшините — един вид свети места. В други ловците изпълняваха ритуалите си преди дълъг лов. През прага на трети, определени за жените, не можеше да пристъпи мъжки крак. Имаше и постройки, където се подготвяха за траурните церемонии телата на мъртвите. Калните погребваха мъртвите си.

Да се използва дървен материал за погребение бе непрактично. Дървото се намираше трудно и се носеше отдалеч, следователно бе много ценно. Дървеният материал за огнищата се допълваше с изсушена тор или пък със стегнати калъпи сушена трева. Празничните огньове, като тези, които бяха запалили по време на брачната церемония, бяха рядкост и лукс.

Тъй като в тази част на селото не живееше никой, сградите излъчваха някаква пустота и тайнственост. Усещането се засилваше от приглушените звуци на тъпани и болди, долитащи измежду сенките. Далечните гласове внушаваха призрачност. В мрака между сбутаните една в друга сгради почти не можеше да проникне слънчев лъч.

Без да отделя очи от сенките, Ричард й направи знак зад гърба си. Тя надзърна зад стената.

Сред разхвърляна перушина, подмятана на студения вятър, лежеше окървавен труп на кокошка.

ВТОРА ГЛАВА

КАЛАН ГРЕШЕШЕ. Не децата бяха причина за кудкудякането на кокошките.

— Ястреб? — попита тя.

Ричард отново огледа небето.

— Възможно е. Или пък невестулка, или лисица. Каквото и да е, нещо го е стреснало, преди да успее да си изяде плячката.

— Е, това поне ще те успокои. Просто едно животно е нападнало друго.

Кара, облечена в прилепналата по тялото й червена кожена униформа, ги бе забелязала моментално и вече вървеше към тях. Агиелът й, който на вид бе като обикновена червена пръчка, дълга петдесетина сантиметра, се поклащаше на изящна верижка на китката й. Страшното оръжие никога не бе по-далеч от един замах на ръката й.

Калан знаеше, че Кара би предпочела да е по-близо до двамата. В случая обаче Морещицата бе проявила достатъчно такт, осигурявайки им възможност за уединение. Деликатността й се изразяваше и в това, че бе успяла да държи всички останали далеч от младоженците. Познавайки непоколебимостта и всеотдайността, с която Морещицата защитаваше нея и Ричард, Калан си даде сметка за истинската стойност на жеста й да наблюдава от разстояние.

Разстояние.

Тя вдигна глава към Ричард. Точно това бе повдигнало подозренията му. Знаел е, че не са деца. Кара не би позволила на хлапетата да припарят до къщата на духовете, да се приближат до не заключена врата.

Преди Кара да каже нещо, Ричард я попита:

— Видя ли какво уби кокошката?

Кара отметна дългата си тежка плитка зад рамото.

— Не. Сигурно съм го изплашила каквото и да е било, когато се затичах към вратата.

Всички Морещици ходеха сплетени на една плитка. Това бе част от униформата им — за да не би някой да не ги познае. Малцина, ако изобщо имаше такива, бяха допускали подобна фатална грешка.

— Зед правил ли е втори опит да дойде при нас? — попита Ричард.

— Не. — Кара отметна от лицето си кичур руса коса.

— След като ви донесе храната, ми каза, че иска да ви види и двамата, когато сте готови.

Ричард кимна, очите му продължаваха да оглеждат сенчестите места между сградите.

— Още не сме готови. Първо ще отидем до близките извори да се изкъпем.

Лицето на Кара се разтегна в лукава усмивка.

— Колко очарователно. Аз ще ти изтъркам гърба.

Ричард се наклони към нея и почти допря лицето си до нейното.

— Не, няма да ми изтъркаш гърба. Само ще го пазиш и ще го гледаш отдалеч.

Лукавата й усмивка грейна.

— Ммм. И това не звучи зле.

Лицето на Ричард придоби цвета на униформата й.

Калан извърна глава, едва сдържайки усмивката си. Знаеше какво удоволствие прави на Кара да смущава Ричард. Калан никога не бе виждала по-непочтителни стражи от Кара и посестримите й Морещици. Нито по-добри.

Морещиците — древна секта защитници на Господаря Рал на Д’Хара, бяха непоколебимо верни на своя повелител. Още от детството им обучението им бе повече от жестоко. Безжалостно. То ги превръщаше в безпощадни убийци.

Калан бе израснала, без да знае много за намиращата се на изток от родината й Д’Хара.

Ричард не бе и подозирал, че Мрачният Рал е изнасилил майка му и че е негов баща. Той бе расъл с мисълта, че е син на Джордж Сайфър — добрия човек, който го бе отгледал. Зед бе пазил тайната в себе си заради сигурността на дъщеря си и внук си. Едва след като Ричард уби Мрачния Рал, старият магьосник му разкри истината.

Ричард знаеше малко за силата, заложена в него по наследство. Бе приел плаща на властта единствено заради заплахата от страшна война. Оставен без съпротива, Императорският орден щеше да завладее света.

Като господар на Д’Хара Ричард бе освободил Морещиците от жестоката дисциплина на безжалостната им професия, давайки им право да избират дали да продължат да бъдат негови защитници. Той носеше на врата си два Агнела — в знак на уважение към две от Морещиците, пожертвали живота си за него.

Той бе обект на обожание и преклонение от страна на тези жени. Въпреки това с новия си Господар Рал те се държаха по начин, недопустим в отношенията им с предишния: шегуваха се с него. Дразнеха го. Рядко пропускаха случай да се заядат.

Предишният Господар Рал, бащата на Ричард, би заповядал да ги измъчват до смърт за подобни своеволия. Калан предполагаше, че чрез това си държание те напомняха на Ричард, че ги е освободил и че сега му служат по своя воля. Може би разбитото им детство бе оставило у тях особени представи за шегата и хумора. Това бяха неща, които сега, за пръв път в живота си, имаха възможност да изпитат.

Станеше ли въпрос за сигурността на Ричард — а по негова заповед и на Калан, — Морещиците се превръщаха в безжалостни машини. Дори смъртта не бе страшна за тях. Твърдяха, че най-ужасната съдба за тях е да умрат в леглото си — стари и беззъби. Ричард неведнъж им се бе заканвал, че ще направи така, че да ги застигне именно такава участ.

Отчасти от съчувствие към тези жени, към безжалостното им обучение от страна на предците му, той рядко ги укоряваше за поведението им и обикновено не обръщаше внимание на закачките им. Въздържаността му само ги насърчаваше.

Пламналото му лице, когато Кара обеща да му пази гърба и да го гледа отдалеч, издаде смущението му.

След миг обаче той успя да се овладее и я изгледа строго.

— Може изобщо да не дойдеш. И да си останеш в селото.

Калан знаеше, че това е изключено. Кара ги последва с пренебрежителен смях. За нея дадена заповед на Ричард не съществуваше, ако по някакъв начин се окажеше в разрез със запазването на сигурността му. Кара и посестримите й Морещици спазваха заповедите му единствено ако те самите ги сметнеха за важни, и то при положение, че не излагат Ричард на риск.

Не след дълго към тримата се присъедини група от шестима ловци, изникнали изведнъж от сенките и уличките около къщата на духовете. Макар всички да бяха мускулести и атлетични, дори най-снажните не бяха високи колкото Калан. А Ричард стърчеше с цяла глава над тях. Голите им гърди и крака бяха нацапани с кал — за по-добро прикритие. Всеки носеше през рамо лък, на хълбоците им висяха ножове и по няколко къси копия за хвърляне.

Калан знаеше, че колчаните им са пълни със стрели, чиито остриета са потопени в отрова „десет стъпки“. Това бяха хората на Чандален. Единствени те сред всички Кални бяха въоръжени постоянно с отровни стрели. Тези мъже не бяха обикновени ловци — те бяха защитници на своя народ.

Щом Калан лекичко ги перна по бузите, те й отвърнаха с усмивка — това бе обичайният поздрав между Калните, символ на уважение към силата на отсрещния човек. Тя им благодари, че са стояли на стража, после преведе думите си на Кара и Ричард.

— Ти знаеше ли, че ни пазят? — тихичко попита тя Ричард, щом поеха отново.

Той погледна през рамо.

— Видях само четирима. Трябва да призная, че съм изпуснал двама.

Нямаше начин да ги е видял. Те бяха изникнали от най-отдалечения ъгъл зад къщата на духовете. Калан не бе забелязала нито един. Тя потръпна. Тези ловци сякаш можеха да стават невидими. В тревистите полета бяха дори още по-добри. Мислено благодари на всички тези мъже, бдящи над безопасността им.

Кара им бе споменала, че Зед и Ан се намират в югоизточния край на селото, така че се придържаха към западния, движейки се на юг. Следвани от Морещицата и ловците, двамата заобиколиха почти изцяло откритото пространство в центъра на селото, криволичейки из уличките между кирпичените къщи, измазани с жълтеникава лепкава кал.

Хората им махаха за поздрав и им се усмихваха, или ги потупваха по гърбовете, или пък ги плясваха по традиционния начин. Между краката на възрастните се шмугваха деца, ритащи малките си кожени топки или гонещи се помежду си. От време на време пред заливащите се от смях малки ловци се разпръскваха ужасени кокошки.

Калан, увита плътно в наметалото си, мислеше как е възможно тези хлапета, облечени толкова леко, да не измръзват в студената утрин. Повечето бяха разгърдени, по-малките — направо голи.

Децата тук се възпитаваха строго, но от определена възраст. Като малки ги оставяха да се наиграят до насита. Рядко им се търсеше сметка за нещо. Обучението им след това — напрегнато, трудно, безкомпромисно, щеше да изкупи всичко.

Най-малките, на които все още бе позволено да се държат като деца, бяха постоянна и любопитна аудитория за всичко по-необичайно, случващо се в селото. Всъщност за тях, като за повечето деца, необичайните неща бяха много. Любопитството им възбуждаха дори пилците и кокошките.

Докато малката група се придвижваше през южната част на селото, ги забеляза Чандален — водачът на най-свирепите ловци. Беше облечен в най-хубавата си еленова одежда. Косата му според обичая на Калните бе обилно намазана с лепкава кал.

Наметалото от кожа на койот на раменете му бе белег на новото му положение. Наскоро той бе избран за един от шестимата старейшини на селото. В неговия случай „старейшина“ бе знак за уважение, а не показател за възраст.

След размяната на плесници Чандален най-после се усмихна широко и перна Ричард по гърба.

— Ти си голям приятел на Чандален — обяви той. — Майката Изповедник сигурно щеше да избере Чандален за свой съпруг, ако ти не се бе оженил за нея. Вечно ще ти бъда задължен.

Преди Калан да отиде в Западната земя в отчаяно търсене на помощ и преди да срещне там Ричард, Мрачният Рал бе избил всички Изповедници, оставяйки Калан последната от своя род. Преди двамата с Ричард да открият начина, никоя от този род не се бе омъжвала по любов — докосването на Изповедник неминуемо водеше до унищожаване на обекта на нейната любов.

Досега Изповедниците винаги бяха избирали своя другар според силата, която той щеше да предаде на дъщерите им. Магията им унищожаваше техния избраник. С изявлението си Чандален не искаше да обиди никого. Той просто споделяше, че е бил изложен на голям риск.

Ричард през смях му отвърна, че с радост е поел ролята на съпруг на Калан. Той огледа с бърз поглед хората на Чандален. Гласът му изведнъж се сниши и стана сериозен:

— Случайно някой от ловците ти да е видял какво уби кокошката край къщата на духовете?

Само Калан говореше езика на Калните, само Чандален говореше езика на Ричард и Калан. Чандален внимателно изслуша рапорта на хората си, че нощта е била напълно спокойна, след като те са поели стражата. Тяхната смяна била трета.

После един от по-младите, Джуни, показа с ръце как поставя стрела в лъка си и опъва тетивата, обърна се рязко първо в едната, после в другата посока, но каза, че не е успял да види животното, нападнало кокошките. Той показа как е ругал нападателя, наричайки го с лоши имена, за да го накара да се засрами и да се покаже, но онзи не посмял. Чул превода на Чандален, Ричард кимна.

Чандален не бе превел всички думи на Джуни. Остави за себе си извиненията на мъжа. За ловец, и особено за ловец от хората на Чандален, да пропусне подобно нещо, и то по време на пост, бе срамно. Калан знаеше, че разговорът с Джуни няма да приключи с това.

Тъкмо тръгнаха, когато Пилето, разположил се върху една от откритите платформи, ги забеляза. Като главния от шестимата старейшини, а следователно и водач на всички Кални, Пилето бе ръководил сватбената церемония.

Би било неуважително да не се спрат да го поздравят, преди да продължат към изворите. Ричард сигурно си бе помислил точно това, тъй като рязко смени посоката, насочвайки се към платформата, където седеше Пилето.

Наблизо играеха деца. Разминаха се с група жени в червени, сини и кафяви рокли, които оживено разговаряха помежду си. Няколко кафяви козела обдушваха земята, търсейки остатъци от храна — явно имаха ограничен успех, едва след като успяваха да се изтръгнат от децата. Тук-там из прахта кълвяха кокошки, някои се перчеха и кудкудякаха.

По-нататък се виждаха тлеещите и догарящи огньове от предишната нощ. Около тях седяха сгушени хора от селото — привлечени от сиянието и топлината. Такива огньове бяха рядкост за Калните — палеха ги само при големи празненства или преди свикване на Съвещание с духовете на умрелите предци. Някои от местните бяха готови цяла нощ да стоят край огньовете, запленени от танца на пламъка. За децата това бе истинско чудо и огромна радост.

За празника всички бяха облекли най-хубавите си дрехи. Все още бяха с тях, тъй като празненството официално продължаваше до залез слънце. Мъжете бяха заметнати с красиви наметала и кожи и гордо носеха най-изящните си оръжия. Жените се бяха накиприли с най-ярките си рокли, украсили китките си с гривни, а лицата си с широки усмивки.

Младите обикновено бяха болезнено срамежливи, но сватбената церемония им бе вдъхнала смелост. Предишната нощ заливащи се от смях млади жени бяха отрупали Калан със смели въпроси. Младежите пък следваха Ричард навсякъде, доволни само да му се усмихват и да са близо до важния човек на вечерта.

Пилето бе с панталона си от еленова кожа и туниката, които носеше винаги. Сребристата му дълга коса покриваше раменете му. На кожен ремък на шията му висеше вечната костена свирка, с която викаше птиците. С тази свирка той без усилие — както изглеждаше — можеше да призове всяка птица, която си пожелае. Повечето долитаха веднага и кацаха послушно на протегнатата му ръка. Това винаги бе удивявало Ричард.

ТРЕТА ГЛАВА

КАЛАН СЕ ОТБЛЪСНА с крака от каменистото дъно и се плъзна в прегръдката на Ричард. Излегнати в иначе не дълбокия извор, двамата се бяха потопили до гуша. Водата започваше да й се струва провокативно различна.

Бяха открили съвършеното място, сгушено сред лабиринта от поточета, кръстосващи каменистия район в сърцето на тревистите полета. Ручейчетата от север поохлаждаха иначе горещата до непоносимост вода. Нямаше много вирчета като това, което си бяха избрали. Преди да се спрат на него, бяха изпробвали няколко други, които се бяха оказали с неподходяща температура.

Избуялите високи треви им осигуряваха усамотено кътче, забулено с покров от слънчево небе. Тук-там започваха да се прокрадват облаци, които нарушаваха кристалната небесносиня бистрота. Излезе вятър, който зафуча из буйната трева и я заизвива на тласъци.

В открито поле времето се сменяше бързо. Предишният ден бе топъл и пролетен, а сега изведнъж сви студ. Калан знаеше, че няма да е задълго — пролетта бе дошла, въпреки че зимата продължаваше да упорства с прощалните си целувки. Топлата вода им осигуряваше уютно убежище от грубата нежност на тези целувки.

Високо в небето се рееше ястреб. Полетът му следваше тласъците на ветровете в търсене на плячка. Калан със съжаление си помисли, че докато те двамата с Ричард се излежават в топлата вода, хищните нокти на птицата ще отнемат нечий живот. Знаеше какво е да си гонен от обезумял от глад хищник.

Някъде из тревистата местност, на прилично разстояние от тях, бяха заели позиции шестимата ловци. Кара ги обикаляше като загрижен за малките си женски ястреб. Калан си помисли, че макар Морещицата и ловците да не говореха един и същ език, вероятно се разбираха чудесно — все пак имаха обща професия. Задачата им бе тежка и Кара уважаваше сериозността, с която мъжете подхождаха към изпълнението й.

Калан поля с топла вода раменете на Ричард.

— Макар да имахме толкова малко време за себе си, за сватбата си, това бе най-прекрасната церемония, която бих могла да си представя. Толкова се радвам, че имах възможност да ти покажа и това място.

Той я целуна по тила.

— Никога няма да забравя дори частица от случилото се — от церемонията, от вечерта, от къщата на духовете, от този извор.

Тя го погали по бедрата под водата.

— И добре ще сториш, Господарю Рал.

— Винаги съм мечтал да мога да ти покажа прекрасните специални места, където израснах. Надявам се някой ден да имам възможност да те заведа там.

Той отново замлъкна. Калан предположи, че са го налегнали тежки мисли. Колкото и да им се искаше, все не можеха да се откъснат от отговорностите си. Армиите се нуждаеха от заповеди. Официалните лица и дипломатите нетърпеливо чакаха аудиенция с Майката Изповедник или Господаря Рал.

Калан бе наясно, че не всички ще приемат с желание каузата на свободата. За някои тиранията бе по-привлекателна.

Император Джаганг и неговият Орден нямаше да се поколебаят да ги вземат под своя власт.

— Някой ден, Ричард — промълви тя, докато пръстът й галеше тъмния камък, увесен на изящна златна верижка на врата й.

Вещицата Шота се бе появила неочаквано на сватбата им предишната нощ и й бе подарила това колие. Бе казала, че то ще я предпази от зачеване. Вещиците притежаваха таланта да виждат бъдещето, макар че понякога видяното можеше да поеме в неочаквана посока. Шота неведнъж ги бе предупреждавала за катастрофалните последици, до които би могло да доведе появата на тяхно отроче, и се бе зарекла да не допусне мъжка рожба, родена от връзката им, да оживее.

По време на опитите им да открият Храма на ветровете Калан бе започнала да разбира Шота малко по-добре и двете бяха постигнали известно споразумение. Колието бе дар, символизиращ примирието помежду им — друга възможност, заменяща перспективата Шота да унищожи отрочето им. Засега се бяха спогодили.

— Мислиш ли, че Пилето знаеше какво говори?

Калан примигна на слънцето.

— Предполагам. Заоблачава се.

— Имах предвид за кокошката.

Калан се извърна в ръцете му.

— Кокошката! — Тя се намръщи. — Ричард, той каза, че не е кокошка! Мисля, че снощи е попрекалил с празнуването.

Тя не можеше да повярва, че при всичките им грижи Ричард се тревожи за подобно нещо.

Той явно не бе съгласен с нея, но не каза нищо. Над полюшващите се треви надвиснаха мрачни сенки, слънцето изчезна зад трептящите облаци с млечнобели ръбове и зеленикаво сиви сърцевини. Сърдитият вятър миришеше тежко и влажно.

Погледът на Калан бе привлечен от внезапно затрептялото златоткано наметало на Ричард, метнато върху ниските камъни по брега. Ричард я придърпа към себе си. Не в любяща прегръдка.

Нещо се раздвижи във водата.

Бърза нишка светлина.

Може би отражение от люспите на риба. Уж беше там, а всъщност я нямаше — като нещо, мернато с крайчеца на окото. Обърнеш ли се да го погледнеш, вече го няма.

— Какво има? — попита Калан, щом той я притисна още по-силно. — Риба ли беше или нещо друго?

Той стана рязко, вдигайки я след себе си.

— Или нещо друго.

От тялото й се стичаше вода. Леденият вятър за секунди я обгърна. Тя започна напрегнато да се взира в потока. Трепереше.

— Какво друго? Какво става? Какво виждаш?

Очите му шареха напред-назад, оглеждайки водата милиметър по милиметър.

— Не знам. — Той я пусна на брега. — Може да е било просто риба.

Зъбите й тракаха от студ.

— Рибите в тези поточета не са толкова големи, че да могат да те гризнат за пръста. Освен ако не е било хапеща костенурка. Ще ме пуснеш ли обратно във водата. Замръзвам.

Ричард с неохота трябваше да признае, че не вижда нищо. Подаде й ръка и тя се плъзна обратно в потока.

— Може да е било просто сянка, пробягала точно в момента, в който слънцето се е скривало зад облаците.

Калан се потопи до шията, въздишайки облекчено, усетила обгръщащата я топлина на водата. Щом настръхналата й от студа кожа се успокои, очите й се плъзнаха към дъното на потока. Беше бистро, без растителност, каменисто. Нямаше къде да се скрие хапеща костенурка. Макар Ричард да бе казал, че няма нищо, втренченият му във водата поглед опровергаваше думите му.

— Наистина ли мислиш, че не е било риба? Или просто се опитваш да ме уплашиш? — Според нея нямаше никаква причина за притеснение, по-скоро й се струваше, че Ричард е прекалено нащрек. — Едва ли имах предвид точно това, когато си мечтаех за успокояваща баня. Ако мислиш, че нещо не е наред, кажи ми — Внезапно й хрумна друго: — Не беше змия, нали?

Той въздъхна тежко и отметна назад мократа си коса.

— Не виждам нищо. Извинявай.

— Сигурен ли си? Ако трябва, да тръгваме?

Той й се усмихна глуповато.

— Предполагам, че просто малко се смущавам, когато се кисна в поток с голи жени до мен.

Калан го мушна в ребрата.

— И често ли ти се случва, Господарю Рал?

Всъщност не й беше много до шеги и тъкмо се канеше да се гушне в него, когато той скочи на крака. Тя се изправи след него.

— Какво има? Змия ли е?

Ричард я бутна обратно в потока. Тя глътна вода и се закашля, а той се спусна към дрехите им.

— Стой вътре!

Той сграбчи ножа си и го насочи срещу тревата.

— Кара е — стоеше изправен, за да вижда по-добре.

Калан също се взря и мерна червен силует, пробиващ си път през гъстата трева, която се полюшваше в кафяво и зелено. Морещицата препускаше бясно през тревата, прецапвайки плитките поточета.

Ричард метна на Калан одеяло, без да отделя поглед от Кара. Калан видя червения Агиел в ръката й.

Агиелът, носен от Морещица, бе магическо оръжие, действащо само в нейните ръце. Оръжие, причиняващо нечовешка болка. По желание на Морещицата то можеше да бъде дори смъртоносно.

Тъй като Морещиците използваха същите Агнели, с които преди това биваха обучавани, носенето им имаше върху тях същия болезнен ефект — част от парадокса да си източник на болката. Но чувствата на една Морещица никога не личаха на лицето й.

Кара се спря задъхана.

— Стигна ли дотук?

Русата й коса отдясно бе омазана с кръв, която се стичаше и по лицето й. Кокалчетата на ръката й бяха побелели от стискането на Агнела.

— Кой? — попита Ричард. — Никого не сме виждали.

На лицето й бе изписана едва сдържана ярост.

— Джуни!

Ричард я стисна за ръката.

— Какво става?

С опакото на другата си ръка Кара обърса кървав кичур коса от очите си и огледа тревистото поле около тях.

— Не знам. — Тя стисна зъби. — Но го искам. — Морещицата се изтръгна от ръцете на Ричард и се втурна напред, подвиквайки им през рамо: — Облечете се!

Ричард сграбчи Калан за китката и я измъкна от водата. Тя скочи в панталона си и се спусна след Кара, пътьом събирайки каквото хване от дрехите си. Ричард, все още борейки се с панталона, залепващ по мокрите му крака, протегна ръка и я дръпна за гайката на колана, принуждавайки я да спре.

— Ти какво? — попита той, като продължаваше да се мъчи с панталона с една ръка. — Стой зад мен!

Калан се дръпна.

— Ти нямаш меч. Аз съм Майката Изповедник. По-добре ти стой зад мен, Господарю Рал.

Сам човек представляваше малка опасност за един Изповедник. Защита срещу Изповедническата сила не съществуваше. Без меча си Ричард бе по-уязвим от Калан.

Като се изключи опасността от летяща стрела или копие, нищо не можеше да попречи на устремила се към жертвата си Изповедник да употреби силата си. Веднъж извикана, тази магия не би могла да бъде върната обратно или пренасочена.

Тя бе окончателна като смъртта. В известен смисъл бе самата смърт.

Човек, докоснат от Изповедническата сила, изгубваше завинаги самоличността си. Ставаше роб на Изповедника.

За разлика от Ричард, Калан знаеше как да използва магията си. Фактът, че именно тя бе провъзгласена за Майката Изповедник, доказваше, че е наистина веща в това си умение.

Ричард изсумтя недоволно и се спусна след нея, стискайки в ръка широкия си колан с увесени на него кожени кесийки. Настигна я и повдигна ризата й, за да й помогне да пъхне ръката си в ръкава. Самият той бе гол до кръста. Закопча колана си. Единственото друго, което носеше със себе си, бе ножът.

Прецапаха през лабиринт от плитки поточета и се спуснаха през тревата, следвайки проблясъците на червената кожена униформа. Калан залитна в едно поточе, но успя да се задържи на крака. Ръката на Ричард на гърба й я подкрепи. Тя знаеше, че не е добра идея да тичат презглава, боси, по непознат терен, но кръвта по лицето на Кара не й позволяваше да намали темпото. Кара бе повече от техен защитник — бе техен приятел.

Прекосиха няколко дълбоки до глезените ручейчета и внезапно се врязаха в тревиста област. Прекалено късно, за да може да промени курса си, Калан видя пред себе си вода и се опита да я прескочи. Ръката на Ричард я подхвана за пореден път.

Докато препускаха през тревата покрай потоците, тя мерна един от ловците да се приближава отляво. Не беше Джуни.

В мига, в който установи, че Ричард не е до нея, го чу да изсвирва. Спря на хлъзгавата трева, подпирайки се с ръка, за да не падне.

Недалеч назад, Ричард се бе надвесил над един поток. Постави два пръста между устните си и изсвири отново, по-продължително, по-силно, по-пронизително — режещ звук, който разцепи тишината, обгръщаща тревистите полета. Калан видя как Кара и другият ловец, чули изсвирването, се обръщат и се спускат към тях.

Поемайки си жадно въздух, тя се върна при Ричард. Той бе застанал на едно коляно във водата, надвесен напред, с ръка, отпусната на другото коляно.

В потока по лице лежеше Джуни. Водата не покриваше дори главата му.

Калан се отпусна край Ричард, отметна мократа коса от очите си и все още задъхана, проследи с поглед как Ричард изважда мъжа от водата. Самата тя не го бе забелязала на минаване. Защитната окраска от кал и трева си бе свършила работата. Поне спрямо Калан. Ричард повдигна ловеца за раменете и го извади от ледената вода. Джуни изглеждаше мъничък и лек. Движенията на Ричард бяха бавни, без припряност. Той внимателно постави тялото на тревата до потока. Калан не видя никакви рани или кръв. Нямаше счупени крайници. Макар да не бе сто процента сигурна, вратът му като че ли също си бе на мястото.

Макар и мъртъв, в погледа на Джуни имаше нещо странно, някакъв силен копнеж, очите му искряха като стъклени.

Кара дотича и се спусна към мъжа, спирайки се едва след като видя безжизнения му поглед.

От тревата изскочи другият ловец, запъхтян като Кара. В юмрука си стискаше лък. Пръстите му обгръщаха колчана със стрелите. В другия му юмрук имаше нож, а палецът и показалецът му държаха стрела, готова да бъде поставена на тетивата.

Джуни не бе въоръжен.

— Какво е станало? — попита ловецът, докато очите му оглеждаха равнината за следа от заплаха.

Калан поклати глава.

— Сигурно е паднал и си е ударил главата.

— А с нея? — попита ловецът, сочейки към Кара.

— Нищо не знаем за момента — отвърна Калан, докато Ричард затваряше очите на Джуни. — Току-що го открихме.

— Май е минало известно време, откакто е тук — каза Кара на Ричард.

Калан я дръпна за униформата и тя се отпусна назад на пети. Калан раздели русата й коса и огледа раната. Не изглеждаше сериозна.

— Какво стана, Кара?

— Лошо ли си ранена? — попита в същия миг Ричард.

Кара махна с ръка на въпроса му, но не се възпротиви, когато Калан се опита да промие мястото със студена вода. Ричард откъсна стрък трева. Потопи го във водата и го подаде на Калан.

— Вземи.

Яростта бе изчезнала от лицето на Кара. Сега изглеждаше мрачно.

— Добре съм.

Калан не беше толкова сигурна. Нещо явно не бе наред. Притисна мократа трева до челото на Морещицата, преди да изтрие кръвта. Кара изтърпя послушно процедурата.

— Е, какво стана?

— Не знам — отвърна Кара. — Тъкмо бях тръгнала да го проверя, когато го видях да се задава насреща ми. Вървеше приведен, сякаш взрян в нещо. Повиках го. Попитах го къде са му оръжията — със знаци. Направих движение, сякаш стрелям с лък — както той бе направил в селото. — Кара невярващо поклати глава. — Не ми обърна никакво внимание. Продължи да се взира във водата. Реших, че е напуснал поста си само за да проследи някаква си глупава риба. Самата аз обаче не можах да видя нищо.

Изведнъж той се хвърли напред, сякаш рибата се бе стрелнала в друга посока. — Лицето на Кара пламна. — Оглеждах местността. Движението му ме свари неподготвена и краката се изплъзнаха изпод тялото ми. Ударих си главата в един камък. Не знам колко време е минало, докато дойда на себе си. Не биваше да му се доверявам.

— Не си права — прекъсна я Ричард. — Не знаем какво е преследвал.

След миг към тях се приближиха и останалите ловци. Калан вдигна ръка, за да прекъсне пороя от въпроси. Щом всички млъкнаха, тя преведе обяснението на Кара за случилото се. Те слушаха изумени. Джуни бе ловец от хората на Чандален — хората на Чандален не изоставяха задълженията си на стражи, за да тръгнат да ловят риба.

— Съжалявам, Гоподарю Рал — прошепна Кара. — Не мога да повярвам, че ме изненада така. Заради някаква си глупава риба!

Ричард притеснено отпусна ръка на рамото й.

— Просто се радвам, че всичко е свършило, Кара. Може би ще е по-добре да си полегнеш. Не изглеждаш много добре.

— Стомахът ми се бунтува, но иначе нищо ми няма. Трябва ми минутка да си отдъхна и всичко ще е наред.

— Как е умрял Джуни?

— Тичал е и сигурно се е подхлъзнал и е паднал — предположи Калан. — Аз самата едва не го направих. Трябва да си е ударил главата, също като теб, и да е изгубил съзнание. За нещастие точно тогава е бил във водата по лице. Удавил се е.

Калан започна да превежда думите си на ловците, но Ричард я прекъсна:

— Не мисля.

Тя го погледна.

— Така трябва да е станало.

— Погледни му коленете. Не са ожулени. Нито пък лактите или дланите му — Ричард обърна главата на Джуни. — Няма никакви следи от кръв, никакви белези. Ако е паднал и е загубил съзнание, тогава защо няма поне цицина на главата? Единственото място, където калта е измита от лицето му, е на носа и брадичката — от водата, докато главата му е била в потока.

— Значи не мислиш, че се е удавил? — попита Калан.

— Не съм казвал такова нещо. Но не виждам доказателства, че е паднал — Ричард огледа още веднъж тялото. — Прилича на удавяне. Аз бих предположил същото. Въпросът е защо?

Калан отстъпи назад, освобождавайки място на ловците, които искаха да коленичат край умрелия си другар и да го докоснат в знак на съчувствие и мъка.

Тревистите полета изведнъж се превърнаха в ужасно самотно място.

Кара притисна стръка влажна трева отстрани на челото си.

— А дори да приемем, че е напуснал поста си, за да гони някаква риба — което не ми се вярва, — защо ще оставя оръжията си? И как е възможно човек да се удави в педя вода, при положение, че не е паднал и не си е ударил главата?

Ловците ридаеха тихо, галейки Джуни по лицето. Ръката на Ричард съчувствено се присъедини към техните.

— Това, което ме интересува, е какво е преследвал. Какво е предизвикало този поглед в очите му.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ЩОМ РИЧАРД, КАРА И КАЛАН напуснаха сградата, в която бе положено тялото на Джуни, за да бъде подготвено за погребението, откъм тревистите полета се разнесе грохот, който отекна мощно в тесните улички на селото.

Къщата на мъртвите не бе по-различна от останалите — с дебели стени от тухли, направени от кал и измазани с глина, и с покрив от трева. Единствено покривът на къщата на духовете бе по-различен — от плочи. Всички прозорци в селото бяха без стъкла, някои покрити с груби парчета плат за предпазване от студ, вятър и жега. Сградите пък бяха с все същия бозав цвят, от което селото понякога придобиваше вид на изоставено. Пред къщата на мъртвите имаше ниска стена с подредени отгоре й три големи саксии със специални билки, отглеждани в знак на почит към злите духове. Те обаче не бяха достатъчни, за да съживят пустата уличка, посещавана предимно от гонещите в нея се ветрове.

Две кокошки избягаха с кудкудякане изпод краката им. Калан хвана косата си в ръка, за да не я пилее вятърът по лицето й. Хората, някои облени в сълзи, бързаха покрай тях, за да почетат загиналия ловец. Калан се почувства още по-ужасно, задето бяха оставили Джуни на място, вонящо на кисела, влажна и разлагаща се слама.

Тримата бяха изчакали, докато Нисел, старата лечителка, дойде да огледа тялото. Старицата каза, че според нея вратът не е счупен, нито пък по тялото има следи от падане. Накрая заключи, че Джуни се е удавил.

Когато Ричард я попита как ли е станало, старицата сякаш се изненада от въпроса, очевидно смятайки нещата за пределно ясни.

Обяви, че смъртта е причинена от зли духове. Калните вярваха, че освен духовете на предците, които извикваха по време на Съвещания, от време на време ги посещават и зли духове и отнемат живот като компенсация за нещо лошо, извършено от хората. Такава смърт според тях можеше да бъде причинена от болест, нещастен случай или предизвикана по друг неестествен начин. Човек, намерен удавен в педя вода, без никакви следи по тялото, изглежда, беше безспорен случай на намеса на такива сили — поне според Нисел. Чандален и останалите ловци споделяха мнението й.

Старицата нямаше време да разсъждава какво може да е разгневило злите духове. Трябваше да бърза по друга работа — чакаха помощта й в израждането на бебе.

В качеството си на официално лице — Изповедник — Калан бе посещавала селото на Калните редица пъти, също както бе ходила и при други народи в Средната земя. Макар някои от тях да затваряха границите си за външни посетители, нямаше страна в Средната земя, независимо колко откъсната, скептично настроена, уединена или могъща е тя, която да не допусне в себе си Изповедник. Наред с всичко останало Изповедниците бяха и окото на справедливостта — независимо дали това се харесва или не на съответния владетел.

Изповедниците бяха адвокати пред Съвета на Средната земя на всички онези народи, които нямаха друга подкрепа. Някои, като народа на Калните, не се доверяваха на чужденци и не желаеха чужда намеса в своите дела; единственото, което желаеха, бе да бъдат оставени на мира. Калан следеше желанията им да бъдат уважавани. Думата на Майката Изповедник пред Съвета бе окончателна и имаше силата на закон.

Разбира се, всичко това се бе променило.

Както и с други народи в Средната земя, Калан бе научила не само езика на Калните, но и техните нрави. В Магьосническата кула в Ейдиндрил се пазеха книги, описващи езиците, управлението, обичаите, храната, занаятите и нравите на всеки народ в Средната земя.

Тя знаеше, че Калните често правят дарения от оризов кейк и китки ароматни билки пред малки глинени фигурки в няколко от празните сгради в северната част на селото. Тези сгради бяха предназначени изключително за ползване от злите духове, изобразявани от глинените фигурки.

Калните вярваха, че когато злите духове са разгневени и отнемат човешки живот, душата на жертвата отива в отвъдния свят и се преселва при добрите духове, грижещи се за Калните, като по този начин помага злите духове да бъдат държани под око. Това според тях възвръщаше равновесието между световете, така че те вярваха, че злото се самоограничава.

Макар да бе ранен следобед, докато Калан, Ричард и Кара се придвижваха през селото, им се струваше, че е надвечер. Сякаш току над покривите на къщите вряха ниски, надвиснали облаци. Блесна светкавица, озарила високите стени на сградите. Последва оглушителен гръм — почти веднага — и земята потрепера.

Калан усети в тила й да се блъскат едри капки дъжд, носени на тласъци от силния вятър. Дъждът отчасти я радваше. Щеше да изгаси огньовете. Не беше правилно да горят празнични огньове, когато в селото има умрял човек. Дъждът щеше да спести някому неприятното задължение да потуши остатъците от празничните огньове.

От уважение към ловеца Ричард бе носил тялото му през целия път към селото. Останалите проявиха разбиране. Джуни бе загинал, докато бе изпълнявал задълженията си на защитник на Калан и Ричард.

Кара обаче побърза да си извади друго заключение — Джуни се бе превърнал от защитник в заплаха. Как или защо — това не бе важно. Важен бе фактът. Кара възнамеряваше следващия път, когато се случи нещо такова, да бъде готова.

Ричард бе имал кратък спор с нея по този въпрос. Ловците не разбираха думите им, но разпознаха напрежението в тях и не настояха за превод.

В края на краищата Ричард бе оставил нещата така. Може би Кара просто се чувстваше виновна, задето бе пуснала Джуни да мине покрай нея. Калан и Ричард вървяха за ръка зад Морещицата, оставяйки я да следи за опасност в село, пълно с приятели. Свиха по една уличка, после по друга, насочвайки се към мястото, където бяха отседнали Зед и Ан.

Въпреки убедеността си, че Кара греши, Калан изпитваше необяснимо притеснение. Забеляза Ричард да поглежда през рамо. В погледа му се четеше онова търсещо безпокойство, което й подсказваше, че той също е нащрек.

— Какво има? — попита го тя.

Погледът му обхождаше пустите улички. Той поклати отчаяно глава.

— Косъмчетата на тила ми са настръхнали, сякаш някой ме наблюдава, а наоколо няма жива душа.

Макар тя също да бе нервна, не знаеше дали усеща нечии лоши очи върху себе си, или просто безпокойството й я кара да бъде нащрек. Забързаха по мрачната уличка между сгушените сгради. Калан разтърка ледените иглички, плъзнали по ръцете й.

Кара тъкмо стигна до къщата, където отиваха, когато заваля силно. Стиснала Агнела си в ръка, тя огледа в двете посоки тясната уличка, преди да отвори простата дървена врата и да се плъзне първа в стаята.

Вятърът развяваше косата на Калан пред лицето й. Навън святкаше и гърмеше. Една от кокошките, претичваща през уличката, уплашена от светкавицата и гръмотевицата, се стрелна между краката й и потъна напред.

В ъгъла на скромната стаичка гореше малък огън. Върху дървена полица, закрепена за стената край сводестото огнище, бяха подредени няколко тумбести лоени свещи. Под полицата имаше складирани съчки и туфи трева. Пред огнището бе разстлано парче еленова кожа — единственото официално място за сядане. При по-силните тласъци на вятъра парчето плат, увесено на прозореца без стъкла, плющеше яростно и подгонваше пламъка в огнището.

Ричард затвори вратата с рамо и я залости, за да не се отвори от вятъра. Стаята ухаеше на свещи и горяща трева. Усещаше се и лютивият мирис на пушек, неуспял да се измъкне през дупката на покрива горе.

— Сигурно са в задните стаи — каза Кара и посочи с Агнела си тежката завеса, преграждаща прага.

Кокошката, доволно поклащайки глава и без да спира да кудкудяка, се затътри из стаята, като сякаш нарочно заобиколи един символ, изрисуван с пръст или може би с пръчка в пръстта на пода.

Още от малка Калан бе гледала как магьосници и чародейки рисуват древния символ на Създателя, живота, смъртта, дарбата и отвъдния свят. Рисуваха го, когато изпадаха в транс или когато ги подгонеше тревога. Правеха го най-вече за да внесат успокоение в душите си — да напомнят на самите себе си за връзката на всеки с всичко.

Правеха го и за да извикат магията.

За Калан това бе успокоителен спомен от детството — от времето, когато магьосниците си играеха с нея, гъделичкаха я и я гонеха из коридорите на Магьосническата кула, а тя пищеше и се заливаше от смях. Понякога й разказваха истории, които я караха да ахка от изумление, сгушила се в нечий скут, защитена и на сигурно място.

Беше време, преди да започне обучението й, когато й бе позволено да бъде дете.

Сега всички тези магьосници бяха мъртви. Всички освен един бяха пожертвали живота си, за да й помогнат в борбата и да може тя да прекоси границата и да намери помощ, с която да бъде спрян Мрачният Рал. Този единствен магьосник я бе предал. Но някога, много отдавна, всички магьосници й бяха приятели, партньори в игрите, близки хора, учители и обекти на благоговение и любов.

— Виждала съм го и друг път — каза Кара, оглеждайки набързо нарисуваното на пода. — Мрачният Рал го рисуваше понякога.

— Нарича се Милост — каза Калан.

Вятърът повдигна парчето груб плат, прикриващо прозореца и през Милостта пробяга внезапно блеснала светкавица.

Ричард понечи да попита нещо, но се поколеба и въпросът му увисна във въздуха неизречен. Наблюдаваше кокошката, кълвяща по пода близо до завесата към задните помещения. Обърна се към Кара:

— Отвори вратата, ако обичаш.

Щом Морещицата изпълни желанието му, Ричард размаха ръце, за да изгони кокошката навън. Подплашена, тя запляска с криле и се залута насам-натам, опитвайки се да се скрие някъде. Явно не искаше да излезе.

Ричард се спря с ръце на хълбоците, загледан в упоритото животно. Кафеникаво-белите й пера бяха набраздени с черни ивици. Кокошката се заоплаква с кудкудякане, щом Ричард запристъпва към нея, като подритваше с крака, за да я прогони.

Преди да стигне до нарисуваното на пода, кокошката изкудкудяка пронизително, размаха криле в пристъп на нов ужас и се спусна встрани, обиколи стаята покрай стената и най-сетне излезе през вратата. Беше странно — животно да е толкова ужасено, че да не може да излети в права линия към отворена врата, предлагаща му сигурност.

Кара затвори.

— Ако има същество, по-глупаво от кокошката — злъчно обяви тя, — значи все още не съм го открила.

— Каква е тази врява? — чу се познат глас.

Беше Зед, показал се на прага към задните помещения. Беше по-висок от Калан, но не колкото Ричард — горе-долу с ръста на Кара, но вечно разрошената му във всички посоки бяла коса създаваше илюзия, че е по-висок. Тежка червено кафява роба с черни ръкави и спуснати рамене затвърждаваше впечатлението, че клечестата му фигура е по-масивна, отколкото е в действителност. Три редици сребърен брокат обвезваха ръкавелите му. По-дебел златен ширит се спускаше около врата и надолу през гърдите му. Червеният копринен колан със златна тока прибираше дрехата му в кръста.

Зед винаги бе носил най-обикновена и незабележителна роба. За магьосник с неговия ранг и власт тази кокетна одежда изглеждаше, меко казано, странна. Бляскавите дрехи бяха знак, че магьосникът, който ги носи, е в началото на пътя си. За човек без дарбата подобни дрехи обикновено са символ на благополучие и благородническо потекло. Или знак, че притежателят им е заможен търговец. И Макар Зед да не си падаше по лъскавите неща, тези дрехи се бяха оказали ценно прикритие.

Ричард и дядо му се прегърнаха сърдечно и двамата наслаждавайки се на факта, че са заедно. Отдавна не се бяха виждали.

— Зед — започна Ричард, като задържа стареца на ръка разстояние, очевидно по-объркан от външния му вид дори и от Калан. — Къде се сдоби с тия дрехи?

Зед повдигна с пръст златната тока на колана си и каза:

— Заради златната тока е, нали? Идва ми малко в повечко?

Ан повдигна тежката завеса и се пъхна под нея. Ниска и набита, тя носеше семпла вълнена рокля, обозначаваща поста й на водач на Сестрите на светлината — чародейки от Стария свят. Бе се наложило да заблуди всички тях, че е мъртва, за да си спечели свободата да се заеме с важни дела. На години изглеждаше колкото Зед, макар Калан да знаеше, че е доста по-възрастна от него.

— Зед — смъмри го Ан, — престани с тая твоя суета. Чака ни работа.

Старецът я стрелна с намръщен поглед. Тъй като вече бе видяла подобно намръщено изражение да прескача и в двете посоки, Калан се запита как ли са успели двамата да пътуват заедно, без да се стигне до нещо повече от вербални сблъсъци. Калан се бе запознала с Ан едва предния ден, но Ричард питаеше към нея огромно уважение — независимо от обстоятелствата, които ги бяха срещнали.

Зед огледа дрехите на Ричард.

— Трябва да призная, момчето ми, че ти самият си интересна гледка.

По призвание Ричард бе горски водач и винаги се бе обличал простичко, така че за Зед тези му одежди бяха новост. Ричард бе намерил повечето от принадлежащите на далечни негови предци дрехи в Магьосническата кула. Очевидно някога е имало магьосници, които не са се обличали съвсем семпло — може би като предупреждение за силата и могъществото си.

Черните ботуши на Ричард бяха украсени по ръбовете с кожени шипове, забодени със сребърни символи с щамповани върху тях релефни геометрични изображения. Черният му вълнен панталон се пъхаше в ботушите.

Върху черната риза се спускаше черна туника без копчета, украсена със символи, криволичещи върху широка златна ивица, която обхождаше всички ръбове. Богатата туника се пристягаше в кръста от широк колан, изработен от няколко пласта кожи. Коланът бе нагизден със същите сребърни символи като ботушите, а от двете страни на токата висяха извезани със злато кесийки. Накитниците му бяха широки, изработени от кожа и сребро и украсени с още от странните символи. От мускулестите му рамене се спускаше блестящо наметало, сякаш изтъкано от чисто злато.

Дори и без меча си Ричард имаше едновременно благороден и зловещ вид. Царствен, но и смъртоносен. Сякаш бе кралят на кралете. Въплъщение на думите, с които го назоваваха древните пророчества: онзи, който носи смърт.

Под целия този блясък Калан знаеше, че тупти едно добро и щедро сърце — сърцето на същия онзи горски водач от миналото му. Вместо да заличава ефекта от всичко останало, искреността му само засилваше общото впечатление за власт и сила.

Зловещият му вид бе категоричен, но в същото време и измамен. Колкото бе целенасочен и жесток в битките си с врага, толкова — Калан го знаеше — бе нежен, мил и съчувстващ с приятелите си. Тя не познаваше по-честен и търпелив човек от него. За нея той бе наистина рядко срещана личност.

Ан се усмихна широко на Калан и докосна лицето й с жест на любяща майка, галеща челото на детето си. Калан мигом почувства топлината и искреността на тази жена. С искрящи очи Ан направи същото и с Ричард. После прокара пръсти по хванатата си на хлабава опашка посребрена коса и се обърна да хвърли в огъня още стиска трева.

— Надявам се, че първият ден от брачния ви живот върви добре?

Калан и Ричард си размениха бърз поглед.

— Преди няколко часа ходихме да се изкъпем в топлите извори.

От усмивките на Калан и на Ричард не остана и следа.

— Един от ловците, които ни охраняваха, загина.

При тези думи и Зед, и Ан насочиха към тях цялото си внимание.

— Как стана? — попита Ан.

— Удави се — Ричард покани с ръка всички да седнат. — Потокът бе плитък, но доколкото можахме да преценим, ловецът нито се е подхлъзнал, нито е паднал. — Щом четиримата насядаха около нарисувания на пода символ, той посочи с пръст през рамо. — Отнесохме го в една сграда ей там.

Зед проследи с поглед пръста на Ричард, сякаш можеше да проникне през стената и да види тялото на Джуни.

— Ще отида да го огледам. — Той погледна Кара, застанала на пост с гръб към вратата.

— Ти как мислиш, какво е станало?

Кара отвърна без колебание:

— Според мен Джуни се е превърнал в опасност. Докато е търсел Господаря Рал, за да му навреди, е паднал и се е удавил.

Зед повдигна вежди. Обърна се към Ричард:

— Опасност! Че защо ще му е да се обръща срещу теб?

Ричард изгледа свъсено Морещицата.

— Кара греши. Джуни никому не се е опитвал да навреди. — Доволен, че тя не се възпротиви на мнението му, той отново се обърна към дядо си. — Когато го открихме — мъртъв, — в очите му имаше странно изражение. Преди да умре, е видял нещо, което е оставило на лицето му маска на, не знам, на копнеж може би. Нисел, лечителката, дойде да огледа тялото му. Каза, че няма рани, но че се е удавил. — Ричард се сви напред, обгърнал коляното си с ръка. — Удавил се е, Зед, в педя вода. Нисел каза, че са го убили злите духове.

Зед повдигна вежди още по-високо.

— Злите духове ли?

— Калните вярват, че понякога злите духове идват и отнемат живота на някой от тях — обясни Калан. — Те имат традиция да оставят дарове пред глинените фигурки в някои от къщите ей там. — — Тя посочи с брадичка на север. — Очевидно вярват, че като оставят оризов кейк, ще умилостивят злите духове. Като че ли те могат да ядат или пък са толкова лесно подкупни.

Дъждът се блъскаше яростно в стените на къщата. Под прозореца потече мътно ручейче, тук-там тревистият покрив прокапа. Гърмеше почти непрекъснато, сякаш звукът бе дошъл да замести притихналите тъпани.

— Аха, ясно — обади се Ан. Вдигна глава с усмивка, която се стори странна на Калан. — Значи според теб Калните са ти организирали оскъдна сватба, в сравнение с онова, което би получила в Ейдиндрил, хм?

Объркана, Калан свъси чело.

— Разбира се, че не. Това бе най-прекрасната сватба, която можехме да си пожелаем.

— Нима? — Ан обиколи с ръка стаята, посочвайки селото. — Хора, облечени в безвкусни рокли и животински кожи? С намазани с кал коси? Голи деца, които щъкат насам-натам и непрекъснато се смеят и играят по време на толкова тържествена церемония? Мъже, боядисали лицата си в страховити бойни маски, които танцуват и разказват истории с животни, ловни случки и бойни подвизи? Това ли е представата ти за хубава сватба?

— Не, нямах предвид тези неща, материалното — Калан не знаеше какво да каже. — Онова, което прави сватбата ни толкова специална, е скритото в сърцата на тези хора. Фактът, че те искрено споделяха радостта ни, бе много важен за нас. Но какво общо има това с даровете от оризов кейк за въображаемите зли духове?

Ан прокара пръст над линията на Милостта, обозначаваща отвъдния свят.

— Когато казваш: „Добри духове, бдете над душата на майка ми“, нима очакваш от тях мигом да хукнат да го правят само защото си изразила с думи желанието си?

Калан усети как лицето й пламва. Тя често се молеше на добрите духове да бдят над душата на майка й. Започваше да разбира защо Зед намираше Ан за малко досадна и дразнеща.

Ричард й се притече на помощ:

— Човек не отправя молитвите си като директна молба — всички знаем, че при духовете нещата не са толкова прости. Но една молитва може да предаде дълбоки чувства на любов и надежда за покой на душата на близките ни в отвъдния свят. — — Той прокара ръка над линията, противоположна на онази, която бе показала Ан. — Също както моите молитви за майка ми — добави накрая шепнешком.

Ан се усмихна и бузите й набъбнаха.

— Правилно, Ричард. Калните със сигурност са наясно, че не могат да подкупят и умилостивят с парче оризов кейк могъщите сили, в които вярват и от които се боят, нали така?

— Важен е самият акт на предлагането на дара — допълни мисълта й Ричард.

По спокойното отношение на Ричард към Ан Калан разбра, че той е намерил правилния подход към тази жена. Разбра още и какво има предвид той.

— Това е молитва към силите, от които те се страхуват, отправена с цел да бъде умилостивено неизвестното.

Ан вдигна пръст във въздуха и заедно с това изви вежда.

— Именно. Самият дар е наистина само символичен, той има за цел да изрази почитта на онзи, който го предлага. А демонстрацията на подчинение пред дадената сила се прави с надеждата силата да бъде умилостивена. — Пръстът й се смъкна надолу. — Понякога актът на вежливо предлагане на един дар е достатъчен, за да задържи на разстояние разгневения враг, нали?

Калан и Ричард едновременно се съгласиха с нея.

— По-добре да убиеш врага и да приключиш с цялата работа — намеси се Кара откъм вратата.

Ан се изкикоти и се наведе напред да погледне Кара.

— Е, понякога, скъпа моя, този избор също има своите достойнства.

— И как по-точно би „убила“ злите духове? — намеси се Зед с тъничък гласец, който едва надмогна тропота на дъжда.

Кара не можеше да му отговори на този въпрос и вместо това само го изгледа яростно.

Ричард не ги слушаше. Заговори, сякаш изцяло потънал в Милостта:

— Освен това злите духове и други подобни могат да бъдат разгневени с жест на неуважение.

Калан тъкмо се канеше да отвори уста и да го попита защо така изведнъж започна да възприема насериозно злите духове на Калните, когато пръстите на Зед я докоснаха по крака. Косият му поглед й подсказа, че е по-добре да замълчи.

— Някои наистина мислят, че е така, Ричард — прошепна старият магьосник.

— Защо си изрисувал този символ, Милостта? — попита Ричард.

— Двамата с Ан го използвахме, за да преценим някои неща. Има моменти, в които Милостта може да ти окаже неоценима помощ. Тя е нещо просто и в същото време безкрайно сложно. Изучаването на Милостта може да отнеме цял един живот, но както при детето, което се учи да ходи, винаги има първа крачка. Понеже си роден с дарбата, двамата с Ан си помислихме, че моментът е подходящ да ти дадем някаква начална информация за нея.

Дарбата на Ричард бе почти изцяло загадка за него. Сега, когато бе отново с дядо си, му се искаше да се порови в мистерията на придобитото по рождение и най-сетне да започне да обхожда непознатия пейзаж на собствената си сила. Калан страстно желаеше да разполагат с времето, нужно на Ричард за това, но, уви, нямаха го.

— Зед, наистина бих искал да огледаш тялото на Джуни.

— След малко дъждът ще спре — успокои го Зед. — Тогава ще отидем да погледнем.

Ричард прокара пръст по линията, изобразяваща дарбата, магията.

— След като първата крачка е толкова важна за мен — вдигна той въпросителен поглед към Ан, — тогава защо Сестрите на светлината не се постараха да ме научат нещо за Милостта, когато ме отведоха в Двореца на пророците в Стария свят? Когато имаха тази възможност.

Калан знаеше колко бързо Ричард застава нащрек и губи доверието си в някого, стига да реши, че той се е опитал да го изпързаля — независимо колко фино го е направил или с какви невинни намерения. Някога Сестрите бяха поставили яка около врата му. Ан стрелна с очи Зед.

— Сестрите на светлината никога преди не са имали възможност да обучават човек с твоите способности роден с дарбата за Субстрактивна магия, наред с обичайната Адитивна. — Тя внимателно подбираше думите си: — Трябваше да действаме предпазливо.

Ричард ловко бе сменил ролите и сега вече бе разпитващият, а не разпитваният.

— И въпреки това сега мислиш, че е време да науча нещо за тази Милост?

— Невежеството също е опасно — загадъчно промълви Ан.

ПЕТА ГЛАВА

ЗЕД ЗАГРЕБА ШЕПА суха пръст от пода.

— Ан играе театър — — измърмори той. — Аз бих ти разказал отдавна за Милостта, Ричард, но се случи така, че бяхме разделени — това е.

Успокоен от думите на дядо си, Ричард отпусна напрежението в мускулите на раменете и врата си и Зед продължи:

— Макар Милостта да изглежда нещо просто, тя представлява цялото и единството на всичко. Така се и рисува.

Зед се наклони напред, седнал на колене. С отмерена точност започна да изпуска от стиснатия си юмрук пръстта и да дублира вече нарисувания на земята символ.

— Външният кръг изобразява началото на отвъдния — безкрайния свят на мъртвите. Извън този кръг, в отвъдния свят, не съществува нищо друго. Там е само вечността. Точно затова Милостта започва оттам: от нищото. Откъдето е нямало нищо, започва Творението.

Във външния кръг имаше квадрат, чиито ъгли докосваха кръга. Квадратът съдържаше друг кръг, докосващ отвътре страните на квадрата. Във вътрешния кръг имаше осмовърха звезда. От всеки неин връх тръгваше по една линия, пресичаща и двата кръга, като всяка втора линия минаваше през един от ъглите на квадрата.

Квадратът представляваше воала, разделящ външния кръг на света на духовете — отвъдния свят, света на мъртвите — от вътрешния кръг, очертаващ границите на света на живите. В центъра на всичко това звездата изобразяваше Светлината — Създателя — с лъчите на Неговата магическа дарба, извираща от тази Светлина и прекосяваща всички граници.

— Виждал съм вече това — Ричард завъртя китките си и ги положи на коленете си.

Сребърните накитници, които носеше, бяха украсени с различни странни символи, но в центъра им, върху всеки от накитниците, имаше по една Милост. Тъй като двата символа бяха изобразени от долната страна на китките му, Калан не ги бе забелязала досега.

— Милостта е израз на целостта и всеобхватността на дарбата — каза Ричард, — изобразена чрез лъчите: тръгващи от Създателя, прекосяващи живота и при смъртта пресичащи воала към вечността, обитавана от духовете на Пазителя във владенията му в отвъдния свят — Той прокара пръст по символите върху единия си накитник. — Това е и символ на надеждата да останеш в Светлината на Създателя от раждането си, по време на живота си и отвъд него, в отвъдния свят.

Зед примигна от изненада.

— Много добре, Ричард. Но откъде знаеш всичко това?

— Научих се да разбирам езика на символите, пък и съм попрочел някои неща за Милостта.

— Езикът на символите?

Калан забеляза, че Зед полага огромни усилия да се сдържа.

— Трябва да знаеш, момчето ми, че Милостта може да предизвика страшни последици. Тя, ако е начертана от опасни субстанции, като например магьоснически пясък, или е използвана по други начини, може да доведе до ужасни неща.

— Като например да промени начина на взаимодействие между световете, така че да се стигне до край — довърши мисълта му Ричард и вдигна глава. — Чел съм туй-онуй за това.

Зед се отпусна на пети.

— Май си чел повече от „туй-онуй“, както изглежда. Искам да ни разкажеш всичко, с което си се занимавал, откакто се видяхме за последен път. — Той размаха пръст. — До последната подробност.

— Какво означава фатална Милост? — вместо отговор попита Ричард.

Зед се надвеси към него, този път нескрито удивен.

— Моля?

— Фатална Милост — повтори Ричард, без да отделя поглед от символа на пода.

Калан не разбираше повече от Зед за какво говори Ричард, но държанието му й бе познато. И друг път го бе виждала в подобно състояние, сякаш изведнъж потъва другаде, започва да задава странни въпроси, в същото време сам унесен в някаква дълбока, мрачна дилема. Това бе поведение на истински Търсач.

Освен другото, подобно поведение бе категоричен индикатор, че според Ричард има нещо тотално не на място. По ръцете й пробягаха иглички. Тя забеляза как челото на Ан потрепва мрачно. Зед едва се сдържаше да не избухне хиляди въпроси, но Калан знаеше, че старият магьосник също е бил свидетел на подобни внезапни пропадания на Ричард, когато той започва да задава неочаквани въпроси. Трябваше да му се признае, че полага всички усилия да запази добрия тон. Прокара пръсти по челото си и пое дълбоко дъх, сякаш, за да се зареди с търпение.

— По дяволите, Ричард, никога не съм чувал подобен израз — фатална Милост? Къде си го срещал?

— Ами, попадна ми в една книга — измърмори Ричард. — Зед, можеш ли да издигнеш нова граница? Да създадеш граница като онази, която бе направил преди да се родя?

Лицето на Зед се изкриви в недоумение.

— Че защо да…?

— За да отделиш Стария свят и да възпрепятстваш из бухването на войната.

Хванат натясно, Зед млъкна със зяпнала уста, но после на лицето му се разля усмивка и бръчките обсипаха скулестото му лице.

— Много добре, Ричард. От теб ще излезе чудесен магьосник, който винаги си задава въпроси как да задейства дадена магия, за да бъде използвана тя срещу болката и страданията. — Усмивката му се стопи. — Добър начин на мислене, но не, не мога да я вдигна отново.

— И защо?

— Беше заклинание от тройки. Това означава, че бе изтъкано от три от тези и три от онези. Могъщите заклинания обикновено са добре защитени — тройната защита бе единствената мярка, способна да попречи на лесното освобождаване на опасната магия. Магията на границата бе точно такава. Открих я в една древна книга от времето на Голямата война. Ти, както изглежда, май вървиш по пътя на дядо си — интересуваш се от стари книги, пълни с всякакви странни неща. — Челото му се отпусна. — Разликата е там, че аз съм се обучавал през целия си живот и знаех какво правя. Бях наясно с опасностите и знаех как да ги избягвам или поне да ги свеждам до минимум. Познавах способностите си и докъде се простират те. Разликата е голяма, момчето ми.

— Границите бяха само две — настоя Ричард.

— Ами, по това време Средната земя бе въвлечена в ужасна война с Д’Хара. — Зед кръстоса крака под себе си, готов да разказва. — Използвах първата от трите, за да разбера как да направя заклинанието, как действа то и как мога да го освободя. Втората използвах, за да разделя Средната земя от Д’Хара — да спра войната. А третата, за да оградя Западната земя за хората, които искаха да живеят без магия.

На Калан й бе трудно да си представи един свят без магия. Самата идея за подобно нещо й се струваше мрачна и тъжна, но в същото време си даваше сметка, че има хора, които не желаят нищо друго, освен да бъдат оставени да живеят живота си без магия. Западната земя, макар и неголяма, представляваше именно такова място. Поне за известно време — вече не.

— Никакви граници повече — вдигна ръце във въздуха Зед. — Това е положението.

Беше минала почти година, откакто Мрачният Рал разтури границата, за да обедини трите земи. Жалко, че идеята на Ричард бе неосъществима, че нямаше да могат да оградят Стария свят и да възпрепятстват разпростирането на войната към Новия. Това би спасило безброй животи.

— Има ли представа някой от вас двамата къде може да се намира Пророкът? Натан?

— Аз го видях последна — каза Калан. — Той ми помогна да спася живота на Ричард като ми даде книгата, открадната от Храма на ветровете, и ми каза магическите думи, които трябваше да използвам, за да унищожа книгата и да запазя живота на Ричард, докато се възстанови от чумата.

Ан приличаше на вълк, който се кани да вечеря.

— И къде се намира в момента?

— Видяхме се някъде в Стария свят. С него беше и Сестра Вирна. Пред очите му току-що бе убит човек, на когото той очевидно безкрайно държеше. Натан каза, че понякога пророчествата излъгват опитите ни да ги надхитрим и че понякога си мислим, че сме по-умни, отколкото сме в действителност, смятайки, че можем да измамим съдбата, стига да го желаем силно. — Калан прокара пръст в пръстта. — Тръгна си с двама войници — Уолш и Болесдън, казвайки, че връща на Ричард титлата „Господар Рал“. Заръча на Вирна да не се опитва да го следва. Защото нямало да успее. — Калан се вгледа в изведнъж помръкналите очи на Ан. — Струва ми се, че Натан си тръгна, за да забрави онова, което се бе случило тази нощ. Да забрави човека, който му бе помогнал и който бе изгубил живота си, помагайки му. Не мисля, че ще го откриеш, преди да поиска сам.

Зед плясна с длани коленете си, нарушавайки надвисналата тишина:

— Искам да чуя всичко, което си преживял от последната ни среща насам, Ричард. От началото на миналата зима. Цялата история. Не пропускай нищо — подробностите са важни. Може да не го разбираш, но подробностите могат да се окажат наистина критични. Трябва да знам всичко.

Ричард го изгледа продължително, улавяйки очакването в погледа му.

— Де да имахме време да ти разкажем всичко, Зед. Но го нямаме. Тримата с Калан и Кара трябва да се връщаме в Ейдиндрил.

Пръстите на Ан човъркаха копчето на яката й. Калан си помисли, че градината на търпението й започва да хваща бурени.

— Можем да започнем сега и да продължим по време на пътуването.

— Не можете да си представите колко ми се иска да останем заедно, но нямаме време за пътуване — каза Ричард. — Трябва да бързаме обратно. Ще се върнем с Плъзгата. Съжалявам наистина, но не можете да дойдете с нас. Ще се наложи сами да пътувате до Ейдиндрил. Когато пристигнете, ще говорим.

— Плъзгата ли? — носът на Зед се набръчка, произнасяйки думата. — Какви ги дрънкаш?

Ричард не отвърна, дори като че ли изобщо не чу въпроса. Взираше се в покрития с плат прозорец. Калан отговори вместо него:

— Плъзгата е… — тя направи пауза. Как да обясни подобно нещо. — Ами тя е нещо като същество от живак. Може да комуникира с нас. Да говори, имам предвид.

— Да говори — равно повтори Зед. — И какво по-точно говори?

— Не е важно какво говори. — Докато се взираше в небесните очи на Зед, Калан човъркаше някаква нишка на панталона си. — — Плъзгата е била създадена от онези магьосници по време на Голямата война. Те превръщали някои хора в оръжия. Създали Плъзгата по подобен начин. Преди да стане това, е била жена. Използвали са животът й, за да сътворят Плъзгата — същество, което чрез магия осъществява нещо като пътуване. Била е използвана за бързо прекосяване на огромни разстояния. Наистина огромни. Като например от тук до Ейдиндрил за по-малко от ден. Също и на много други места.

Зед се замисли над думите й, толкова стъписващи, колкото тя си представяше, че ще са за него. И за нея в началото бе така. Подобно пътуване нормално отнемаше много дни. Дори на кон. Може би седмици.

Калан го докосна по ръката.

— Съжалявам, Зед, но двамата с Ан не можете да дойдете. Магията на Плъзгата, както ти самият каза, притежава своите защити. Затова се наложи Ричард да остави меча си. Магията на меча е несъвместима с магията на Плъзгата. За да пътува човек с Плъзгата, е необходимо да притежава поне мъничко Субстрактивна магия освен Адитивната. Ти не притежаваш. Двамата с Ан ще загинете, ако влезете в нея. Аз имам частица Субстрактивна магия в Изповедническата си сила, а Кара използва способностите си на Морещица, за да улови дарбата на един Андолианец, който също притежава Субстрактивна магия, така че тя вече може да пътува. Ричард също, разбира се, я притежава.

— Използвали сте Субстрактивна магия! Но, но, как… какво… къде…?

Зед млъкна, не можейки да реши кой въпрос иска да зададе по-напред.

— Плъзгата живее в онези каменни кладенци. Ричард я извика и сега можем да пътуваме с нея. Но трябва да внимаваме, защото Джаганг би могъл да изпрати през нея подчинените си. — Калан приближи китки една към друга. — Когато не пътуваме, Ричард я изпраща да спи, като доближи накитниците си върху Милостта. Така тя се съединява с душата си в отвъдния свят.

Лицето на Ан стана пепеляво.

— Зед, предупредих те за това. Не можем да го оставим да се движи сам. Твърде важен е. Ще се забърка в нещо, от което може да загуби живота си.

Зед всеки момент щеше да експлодира:

— Използвал си Милостта на накитниците си? По дяволите, Ричард, нямаш представа какво правиш! Играеш си с воала!

Ричард, насочил вниманието си в друга посока, щракна с пръсти и посочи към дебелите цепеници под пейката. Направи припрян жест към Зед, който най-сетне взе една и му я подаде. Ричард я счупи на две върху коляното си, загледан в прозореца.

При следващата светкавица Калан мерна силует на кокошка, изпъчен в рамката на прозореца от другата страна на парчето плат. Щом светкавицата и гръмотевицата удариха, сянката на пилето се плъзна към другия край на прозореца.

Ричард хвърли дървото.

Уцели кокошката право в гърдите. Тя плясна с криле, закудкудяка смутено и се изтърси навън.

— Ричард! — — Сграбчи го Калан за ръкава. — Какво правиш? Животното не пречи на никого. Горкото същество просто търсеше подслон от дъжда.

Той като че ли не я чу. Обърна се към Ан:

— Ти си живяла с него в Стария свят. Какво знаеш за пътешественика по сънищата?

— Е като че ли знам нещичко — заекна тя, хваната неподготвена.

— Знаеш ли как Джаганг успява да се вмъкне в човешкото съзнание, да се намести между мислите и да се уста нови там, без приемника дори да подозира?

— Разбира се, — Тя изглеждаше почти възмутена от подобен базисен въпрос относно врага им. — Но ти и онези, които са ти верни чрез връзката, сте защитени. Пътешественикът по сънищата не може да се настани в съзнанието на човек, предан на Господаря Рал. Не знаем защо, но е така.

Ричард кимна.

— Алрик. Заради него е.

Зед примигна удивено.

— Кой?

— Алрик Рал. Мой предшественик. Четох, че пътешествениците по сънищата били оръжие, измислено преди три хиляди години по време на Голямата война. Алрик Рал направил заклинание — връзката, — с което да предпазва своите хора или всеки, заклел му се във вярност, от пътешествениците по сънищата. Силата на връзката да предпазва се предава на всеки Рал, притежаващ дарбата.

Зед си отвори устата да зададе въпрос, но Ричард го изпревари и се обърна към Ан:

— Джаганг беше влязъл в съзнанието на един магьосник и го бе изпратил да убие Калан и мен. Бе се опитал да го използва като убиец.

— Магьосник ли? — намръщи се Ан. — Кой? Кой магьосник?

— Марлин Пикард — отвърна Калан.

— Марлин! — Ан въздъхна и поклати глава. — Бедното момче. И какво стана с него?

— Майката Изповедник го уби — без колебание отвърна Кара. — Тя е истинска сестра по Агиел.

Ан скръсти ръце в скута си и се надвеси към Калан:

— Но как разбра…

— Имаме причини да смятаме, че ще се опита да го направи отново — прекъсна я Ричард, отново приковавайки вниманието й към себе си. — Възможно ли е пътешественикът по сънищата да се всели в съзнанието на, на нещо друго освен човек?

Ан се замисли по-дълго, отколкото Калан смяташе, че си струва за този въпрос.

— Не, не ми се вярва.

— Не ти се вярва — Ричард килна глава на една страна. — Предполагаш ли, или си сигурна? Важно е. Моля те, искам точни отговори.

Тя изгледа Ричард продължително, преди накрая да поклати глава:

— Не. Не би могъл да направи подобно нещо.

— Тя е права — намеси се Зед. — Знам достатъчно за него, за да твърдя със сигурност, че на подобно нещо не е способен. Нужна му е душа. Душа като неговата. Иначе просто няма как да стане. По същия начин, по който не би могъл да продължи съзнанието си в скала, за да види какво мисли тя.

Ричард поглади долната си устна с показалеца си.

— Значи тогава не е Джаганг — промърмори под мустак.

Зед извърна очи с любопитство.

— Кое не е Джаганг?

Калан въздъхна. Понякога да се опитваш да следиш мисълта на Ричард бе като да се мъчиш да уловиш мравки с лъжица.

ШЕСТА ГЛАВА

ВМЕСТО ДА ОТГОВОРИ НА ВЪПРОСА на Зед, Ричард сякаш отново бе избягал напред по съвършено различен път.

— Хармониите. Оправи ли се с тях? Би трябвало да е проста работа. Погрижи ли се?

— Проста работа ли? — Лицето на Зед се открояваше яркочервено на фона на разрешената му бяла коса. — Кой ти каза такова нещо?

Ричард сякаш се изненада от въпроса му:

— Прочетох го. Отговори ми, погрижи ли се?

— Решихме, че няма за какво да се „погрижим“ — отвърна Ан с леко отегчен глас.

— Точно така — измърмори Зед. — Какво искаш да кажеш с това, че е проста работа?

— Коло пише, че отначало били доста притеснени, но след известни проучвания установили, че Хармониите са просто оръжие, което лесно може да се обезвреди. — Ричард вдигна ръце във въздуха. — Откъде знаете, че няма да създадат проблем? Сигурни ли сте?

— Коло? По дяволите, Ричард, кой е този Коло?

Ричард махна с ръка, сякаш да помоли за търпимост, после се изправи и се завтече към прозореца. Повдигна парчето плат. Кокошката я нямаше. Докато той се навеждаше да надзърне навън в дъжда, Калан отвърна вместо него:

— Ричард откри в Кулата един дневник. Беше написан на високо Д’Харански. Той и една от Морещиците, Бердин, която разбира малко от мъртвия език, работиха здраво, за да преведат част от дневника.

Магьосникът, който го е водил, е живял в Кулата по времето на Голямата война, но името му така и не стана известно, така че двамата го нарекоха Коло — от една дума на високо Д’Харански, означаваща „вещ съветник“. Дневникът се оказа безценен източник на информация.

Зед се извърна и изгледа Ричард подозрително. След миг погледна отново Калан. Подозрението се усети и в гласа му:

— И къде по-точно откри този дневник?

Ричард закрачи назад-напред дълбоко замислен, потропвайки с пръсти по челото си. Сините очи на Зед очакваха отговор.

— В стаята на Плъзгата. В подземието на Голямата кула — отвърна вместо Ричард Калан.

— Голямата кула — гласът на Зед прозвуча обвинително. Той отново хвърли бърз поглед на Ричард. — Не ми казвай, че имаш предвид запечатаната стая.

— Именно. Когато Ричард унищожи Кулите между Стария и Новия свят, за да може да се върне тук, силите, охраняващи тази стая, изчезнаха. Именно там той откри дневника, скелета на Коло и Плъзгата.

Ричард се спря над дядо си.

— Зед, ще ти разкажем всичко малко по-късно. Точно в момента живо ме интересува какво ти дава основание да мислиш, че Хармониите не са тук.

Калан го изгледа смръщено.

— Тук ли? Как така тук?

— Тук, в този свят. Зед, откъде знаеш?

Старият магьосник му посочи с пръст празното място в кръга им около Милостта.

— Седни, Ричард. Нервираш ме, като сновеш така напред-назад, сякаш си хрътка, която иска да я пуснат навън.

Докато Ричард хвърляше последен поглед към прозореца, преди да седне до Зед, Калан попита:

— Какво представляват тези Хармонии?

— О! — сви рамене Зед. — Просто едни досадни същества. Но…

— Досадни! — Ан се удари по челото. — По-добре пробвай с катастрофални!

— И аз съм ги извикала? — попита Калан с нарастваща тревога в гласа. Тя бе произнесла имената на трите Хармонии, за да довърши магията, спасила живота на Ричард. Нямаше представа какво означават думите, но знаеше, че без тях Ричард щеше да умре.

Зед махна с ръка, за да разсее страховете й.

— Не, не се притеснявай. Както казва Ан, те имат на вика да създават проблеми, но…

Ричард повдигна панталона на коленете си и скръсти крака.

— Зед, моля те, отговори ми на въпроса. Откъде си сигурен, че не са тук?

— Ами Хармониите действат по тройки. Реечани, Сентроси, Васи.

Калан едва се удържа да не скочи на крака.

— Мислех, че не бива да се произнасят имената им на глас.

— Ти не бива да ги произнасяш. Нормален човек може да ги казва, без да причини нищо лошо. Аз мога да произнеса имената им на глас, без да ги извикам. Ан също, както и Ричард. Но не и изключително редки хора като теб.

— Защо като мен?

— Защото ти притежаваш магия, достатъчно силна, за да призове помощта им в името на някой друг. Но без дарбата, която пази воала, Хармониите могат наред с това да използват магията ти, за да дойдат в този свят. Имената на трите Хармонии би трябвало да са тайна.

— Значи е възможно да съм ги призовала в този свят.

— Добри духове — прошепна Ричард. Лицето му бе бяло като платно. — Значи наистина може да са тук.

— Не, не. Има безброй предохранителни мерки и цяла поредица изисквания, които са точно регламентирани и доста необичайни. — Зед вдигна пръст, за да спре въпроса на Ричард още преди той да си е отворил устата. — Наред с всичко останало, например Калан трябва да ти е третата съпруга. — Зед изгледа Ричард покровителствено. — Доволен ли си, господин Всезнайко?

— Добре. — Ричард въздъхна, възвърнал цвета на лицето си. — Добре. Тя е едва втората.

— Какво! — Зед разпери ръце, едва задържайки равновесие. Изсумтя и спусна ръкавите си обратно към китките. — Как така втората? Познавам те от ей такъв и знам, че никога не си обичал никого другиго освен Калан. Защо, в името на Създателя, си се оженил и за друга?

Ричард се покашля и хвърли болезнен поглед към Калан.

— Виж, това е дълга история, но краят й е, че за да проникна в Храма на ветровете и да спра чумата, трябваше да се оженя за Надин. Така че Калан е моя втора жена.

— Надин. — Зед остави долната си челюст да се отпусне и се почеса по хлътналата буза. — Надин Брайтън? Тази Надин ли?

— Да. — Ричард започна да човърка в пръстта. — Надин загина скоро след церемонията.

Зед подсвирна тихичко.

— Надин беше приятно момиче — от нея щеше да стане лечителка. Бедното същество. Родителите й ще се съсипят от мъка.

— Да, бедното същество — промърмори като на себе си Калан.

Болната амбиция на Надин беше да спечели Ричард. Нищо не можеше да я отклони от намерението й. Всеки път, когато Ричард й обясняваше ясно и красноречиво, че между тях двамата няма нищо, усилията му отиваха напразно и той си пожелаваше тя да изчезне от погледа му възможно най-бързо. За ужас на Калан Надин просто се усмихваше и казваше: „Както желаеш, Ричард.“ И продължаваше да действа по плана си.

Макар никога да не бе пожелавала нещо наистина лошо да се случи на Надин, особено пък ужасната й смърт, Калан не можеше да се преструва, че изпитва жалост към малката кокетка — както я наричаше Кара.

— Защо ти е червено лицето? — попита Зед.

Калан вдигна глава. Зед и Ан я гледаха.

— Ами, хм… — Калан смени темата. — Почакайте. Когато произнесох имената на трите Хармонии, още не бях женена за Ричард. Оженихме се едва тук, в селото на Калните. Значи, виждате ли, излиза, че по това време не съм му била жена.

— И още по-добре — каза Ан. — Отпада още една стъпка по пътеката на Хармониите.

Ръката на Ричард намери Калан.

— Е, това може и да не се окаже съвсем вярно. Когато трябваше да изречем думите, с които да изпълним изискванията, за да мога да проникна в Храма, в сърцата си казахме думите един на друг, а не на наложения ни жених.

Така че може да се каже, че сме били женени по силата на тази дадена клетва. Понякога магията, поне магията от света на духовете, действа според подобни двусмислени правила.

Ан тревожно се намести.

— Така е.

— Но както и да го мислиш, Калан е най-много втората ти жена. — Зед изгледа и двама им подозрително. — Историята звучи все по-объркано всеки път, щом някой от вас си отвори устата. Трябва да я чуя цялата.

— Преди да тръгнем, ще гледаме да ти разкажем част от нея. Когато ни настигнете в Ейдиндрил, ще имаме достатъчно време да ви я разкажем цялата. Но сега трябва да се връщаме в Плъзгата, и то веднага.

— Защо толкова си се забързал, момчето ми?

— За Джаганг не би имало по-голяма радост от това да сложи ръка на магията в Кулата. Направи ли го, последиците ще са катастрофални. Зед, знам, че ти ще си най-добрият защитник на Кулата, но междувременно, не мислиш ли, че Калан и аз е по-добре от нищо?

— Добре, че бяхме там, когато Джаганг изпрати Марлин и Сестра Амелия в Ейдиндрил.

— Амелия! — Ан затвори очи и притисна слепоочията си с пръсти. — Тя е Сестра на мрака. Имате ли представа къде е сега?

— Майката Изповедник уби и нея — обади се Кара от към вратата.

Калан изгледа смръщено Морещицата, която в отговор й се ухили, горда със стореното от сестрата си по Агиел.

Ан отвори едно око и надзърна към Калан.

— Не е зле. Първо магьосник, направляван от пътешественика по сънищата, а после и жена, владееща тъмните таланти на самия Пазител.

— Акт на отчаяние — отвърна Калан. — Нищо повече.

Зед се изкикоти доволно:

— В актовете на отчаяние може да се съдържа могъща магия.

— Също като и в произнасянето на имената на трите Хармонии — отвърна му Калан. — Акт на отчаяние за спасяването на живота на Ричард. Какво представляват тези Хармонии? Какво ви разтревожи толкова?

Зед се намести по-удобно върху кокалестите си задни части.

— Ако имената им бъдат произнесени не от когото трябва, от човек, който търси помощта им, за да попречи на друг човек да премине границата — той докосна с пръст линията на Милостта, изобразяваща света на мъртвите, — е възможно да бъдат извикани в света на живите, където могат да изпълнят онова, за което са създадени — да сложат край на магията.

— Те я изсмукват — допълни Ан. — Също както сушава земя изсмуква жадно летния дъжд. Те са същества, но всъщност не са живи. Нямат душа.

Лицето на Зед помръкна, той кимна в знак на съгласие.

— Хармониите са същества, създадени за живот от другата страна, в отвъдния свят. Те могат да унищожат магията в нашия.

— Искаш да кажеш, че преследват и убиват съществата, притежаващи магия? Че докосването им е смъртоносно?

— Не точно — отвърна Ан. — Вярно е, че могат и наистина убиват, но дори само присъствието им в този свят е достатъчно, за да унищожи магията. Постепенно всеки, който живее с някаква форма на магия, умира. Първо най-слабите. С времето и силните.

— Трябва да сте наясно — предупреди ги Зед, — че не знаем много за Хармониите. Те са били оръжия, използвани по времето на Голямата война. Създадени са от магьосници, притежаващи повече сила, отколкото изобщо мога да си представя. Дарбата в днешно време не е, каквато е била.

— Ако Хармониите някак си проникнат в този свят и сложат край на магията — — попита Ричард, — няма ли просто да стане така, че хората, притежаващи магия, да я загубят и толкова? Например Калните да не могат повече да контактуват с духовете на предците си? Нима магическите същества ще загинат? И ще останат само обикновените хора, животните и дърветата? И светът ще стане такъв, какъвто е в моята родина, в Западната земя, където не съществуваше магия?

Калан усети тътена на мощен гръм под нозете си. Продължаваше да вали. Огънят пред тях съскаше злобно срещу течния си враг.

— На тези въпроси не можем да ти отговорим, момчето ми. Нямаме примери от миналото, към което да се отнесем. Светът е по-сложен, отколкото можем да възприемем. Единствен Създателят разбира действието на всички неща в тяхната цялост. — По лицето на Зед, чийто глас се стелеше над останалите с мрачна съсредоточеност, пробягваха четвъртити сенки. — Но предполагам, че картината би могла да се окаже и доста по-страшна.

— По-страшна ли? Какво искаш да кажеш?

Прилежно приглаждайки робата върху бедрата си, Зед не бързаше да отговори.

— На запад от тук, в платата над долината Нарийф, се събират водите на река Дамар, които постепенно се вливат в река Дрън. Реките отмиват отровите от почвите на платата.

Тези плата представляват пустош, върху която от време на време лъсват белите кокали на животно, задържало се прекалено дълго в околността или пило повечко от отровните води. Това е ветровито, изоставено, мъртво място.

Зед разпери ръце, показвайки огромна площ.

— Хилядите ручейчета и поточета, изтичащи от всички заобикалящи планини, се събират в голямо, плитко, блатисто езеро, откъдето се насочват към долината долу.

В езерото расте в изобилие растението пака — особено в широката му южна част, откъдето водите тръгват надолу.

Това растение не само понася отровата, но и избуява благодарение на нея. Единствено гъсеницата на един вид молец се храни с листата на пака и тъче пашкулите си около месестите й стъбла.

Птицата бойник живее по високите части на долината Нарийф, в скалите точно под отровното езеро. Сред любимите й храни са плодовете на пака, растящи недалеч над жилищата й, така че тази птица е сред малкото животни, които посещават платата. Не пие водата.

— Значи плодовете не са отровни? — попита Ричард.

— Не са. По чудото на Създателя, пака избуява благодарение на отровната вода, а плодовете, които дава, не съдържат отровата и водата, която се спуска надолу от планината, прочистена от избуяващата там пака, е бистра и здравословна.

В платата живее още и гамбитовият молец. Присъствието му възбужда апетита на птицата бойник, която иначе се храни предимно със семена и плодове. В онази пустош гамбитовият молец почти няма други врагове, освен птицата бойник.

И така, растението пака, нали разбирате, не може да се репродуцира само. Вероятно заради отровната вода външната обвивка на семената му е твърда като стомана и не може да се отвори, за да пусне напъпилото вътре младо растение. За да стане това, е нужна магия.

Зед присви очи, разпери широко ръце, пръстите му се плъзнаха по течението на разказа. Калан си припомни как като дете, седейки на коленете на един магьосник от Кулата, бе останала със зяпнала уста и ококорени очи, докато слушаше за пръв път историята за гамбитовия молец.

— Гамбитовият молец притежава нужната магия в прашеца на крилата си. Когато птицата бойник погълне молеца, а освен него се нахрани и с плодовете на пака, магическият прашец, попаднал в корема й, започва да разгражда обвивката на мъничките семена. С екскрементите си птицата бойник посява семената на пака и поради уникалната магия на гамбитовия молец те избуяват. Гамбитовият молец от своя страна снася яйцата си върху избуялото благодарение на него растение, новоизлюпените гъсеници се хранят и растат там, преди да изтъкат пашкулите си и да се превърнат в гамбитови молци.

— Значи — заключи Ричард, — ако се сложи край на магията, какво искаш да кажеш? Че дори същества като този молец, който притежава магия, ще я изгуби, растението пака ще загине, вследствие на което птицата бойник ще гладува, а гамбитовият молец на свой ред няма да има къде да снася яйцата си и с какво да храни гъсениците си и ще изчезне?

— Мисли — прошепна Зед, — какво още ще се случи?

— Ами първо, щом старите растения пака умрат и не се появят нови да ги заместят, ми се струва логично водата, вливаща се в долината Нарийф, да стане отровна.

— Именно, момчето ми. И тя ще отрови животните в долината. Елените ще измрат. Както и мечките, таралежите, птиците, бухалите, пойните птички. А заедно с това и всички животни, хранещи се с труповете им — вълци, койоти, лешояди. Всички. — Зед се наклони напред и вдигна пръст във въздуха. — Дори червеите.

Ричард кимна.

— Повечето от домашните животни, отглеждани в долината, също ще загинат. Посевите ще се заразят от водите на Дамар. За хората и животните в долината Нарийф ще настъпи истинска катастрофа.

— Помисли какво ще стане, когато се продаде месото на този добитък — подзе Ан. — Преди хората да са разбрали, че е отровно.

— Или посевите — добави Калан.

Зед се наведе напред.

— И до какви други последствия може да доведе всичко това.

Ричард огледа всички един по един — Ан, Калан, после Зед.

— Реката Дамар се влива в Дрън. Ако Дамар е отровна, значи ще се отрови и Дрън. Отровата ще проникне във всичко по течението й.

Зед кимна:

— А по течението й се намира страната Тоскла. За Тоскла Нарийф е като мухата за кучето. Тоскла отглежда огромни количества зърно и други зърнени култури, които изхранват редица страни в Средната земя. Те изпращат дълги кервани със стока на север, за да търгуват.

Беше минало доста време, откакто Зед бе напуснал Средната земя. Тоскла бе древна страна. Намираше се дълбоко на югозапад. Дивото, подобно на огромно море, изолираше тази страна от останалата част на Средната земя. Управляващите хора там, които в момента наричаха себе си Андерианци, непрекъснато променяха имената си, а заедно с това и името на родината си. Страната, която Зед познаваше като Тоскла, се бе преименувала във Венгрен, после в Турслан и в момента се наричаше Андерия.

— Или отровното зърно ще бъде продадено, преди да се е разбрало, че е такова, и това ще доведе до отравянето на незнайно колко хора — продължи Зед, — или народът на Тоскла ще установи навреме проблема и няма да може да продаде зърното си. Добитъкът им скоро ще измре. Много е вероятно рибата, която ловят из крайбрежните води, също да е отровена от Дрън, която се влива там. Отровата ще си проправи път към полето, уищожавайки още зърно, а заедно с него и надеждата за бъдещето.

С отровени добитък и риба и без зърно за продан хората на Тоскла ще умрат от глад. Съседните народи, които разчитат да купят зърно от тях, също ще изживеят трудни времена, тъй като те на свой ред няма да могат да продадат стоката си. С объркана търговия и скок в цените поради недостига хората из цялата Средна земя ще започнат да се затрудняват в изхранването на семействата си.

Ще започнат брожения. Гладът ще се разпростре. Може да настъпи паника. Броженията могат да прераснат във въстания, когато хората тръгнат да се заселват в незаразни земи, чиито обитатели обаче не ги искат. Отчаянието непрекъснато ще подклажда огъня. Ще настъпи истински хаос.

— Просто изказваш някакви предположения на глас — обади се Ричард. — Не мислиш сериозно, че може да се стигне до подобни сериозни последствия, нали? Ако изчезне магията, не е задължително да се стигне до подобни ужаси?

Зед сви рамене.

— Подобно нещо не се е случвало никога преди, така че е трудно да се правят предположения. Може отровата да се разтвори във водите на Дамар и Дрън и да не причини никакви вреди или да засегне ограничен район. Щом Дрън се влее в морето, огромното количество вода може да обезвреди отровата, така че е възможно риболовът да не бъде засегнат. Може всичко да свърши само с няколко дребни неудобства.

На слабата светлина Зед заприлича на Калан на бял пламък. Той се наведе напред да погледне към внука си.

— Но — прошепна след малко — ако магията на гамбитовия молец бъде унищожена, твърде е възможно това да доведе до поредица от събития, които да сложат край на живота във вида, в който го познаваме.

Ричард обърса лицето си с ръка. Умът му не можеше да го побере — как е възможно подобна катастрофа да надвисне над Средната земя! Зед повдигна вежда.

— Започваш ли да схващаш? — Той остави неловката тишина да се промъкне в стаята, след което продължи: — Не забравяй, че говорим за една прашинка магия. Примерите могат да бъдат безброй.

— Хармониите идват от света на мъртвите. Този хаос със сигурност ще се окаже по вкуса им — промърмори Ричард, забил пръсти в косата си. — Това означава ли, че ако магията изчезне, като най-напред пострадат най-слабите, гамбитовият молец ще бъде сред първите жертви?

— А колко е силна магията на гамбитовия молец? — разпери ръце Зед. — Никой не може да каже. Може да е сред първите, а може да е сред последните.

— Ами Калан? Тя ще загуби ли силата си? Нейната сила я пази. Тя има нужда от нея.

Ричард бе първият човек, приел Калан такава, каквато е, заобичал я такава, каквато е — заедно със силата й и с всичко останало. Това всъщност се бе оказала неразкритата тайна на магията й и причината Ричард да бъде запазен от смъртоносното й влияние. Това бе причината те двамата да могат да споделят и физическите измерения на любовта си, без силата на Калан да унищожи Ричард.

Зед сбърчи чело.

— По дяволите, Ричард, не ме ли слушаш? Разбира се, че и тя ще загуби силата си. В нея има магия. А магията навсякъде по света ще изчезне. Нейната, моята, твоята. Но докато вие с Калан просто ще изгубите силата си, светът около вас може да загине.

Ричард прокара пръст по пръстта на пода.

— Аз и без друго не знам как да използвам дарбата си, така че за мен не би било твърде голяма загуба. Но за останалите ще е наистина ужасно. Не можем да допуснем това да се случи.

— За щастие не може да се случи. — Зед намести ръкавите си с многозначителен жест. — Просто си поиграхме на допускания — игра, подходяща за дъждовно време.

Ричард сви коленете си и ги обгърна с ръце, явно отново потънал в далечния си, усамотен свят.

— Зед е прав — каза Ан. — Всичко е само думи. Хармониите не са на свобода. Важното в момента е Джаганг.

— Ако магията бъде унищожена — попита Калан, — Джаганг няма ли да загуби способностите си на пътешественик по сънищата?

— Разбира се — отвърна Ан. — Но няма причина да смятаме, че…

— Ако Хармониите бяха освободени в този свят — прекъсна я Ричард, — как щяхте да ги спрете? Сигурно съществува някакво просто решение. Как щяхте да го направите?

Ан и Зед се спогледаха.

Преди който и да е от двамата да е успял да отговори, главата на Ричард се извърна към прозореца. Той изведнъж скочи и прекоси стаята на три крачки. Отмести парчето плат и надникна навън. Докато се оглеждаше в двете посоки, дъждът обливаше лицето му на талази. През мрачния следобед пробяга светкавица, малко след нея дойде и гърмът.

Зед се надвеси към Калан:

— Имаш ли представа какво става в главата на това момче?

Калан навлажни устните си с език.

— Струва ми се, че предполагам нещичко, но няма да ми повярваш, ако ти кажа.

Ричард извърна глава, заслушан. В тишината Калан също напрягаше слух да долови каквото и да е извън обичайните звуци на селото.

В далечината проехтя ужасеният писък на дете.

Ричард се спусна към вратата.

— Вие стойте тук.

Всички като един се спуснаха след него.

СЕДМА ГЛАВА

БЕЗ ДА СЕ СЪОБРАЗЯВАТ с калта, Зед, Ан, Кара и Калан тичаха след Ричард, който се носеше презглава из уличките между сгушените една в друга къщи. Калан трябваше да примижи, за да вижда през пелената от дъжд. Валеше като из ведро, а ледената вода хвърляше цялото й тяло в неволни спазми.

Ловците — техните постоянни пазители — изникнаха иззад водната завеса и се присъединиха към тях. Къщите, покрай които тичаха, бяха предимно едностайни и имаха поне по една обща стена със съседната къща, в някои случаи дори до три. Заедно образуваха гъст лабиринт, в който не можеше да се види никаква подредба.

Калан остана изненадана от бързия бяг на Ан, която следваше Ричард по петите. Кокалестите ръце на Зед се подмятаха отривисто. Кара, с дългите си крака, тичаше до Калан. Ловците се движеха очевидно без усилие, с грациозни, леки движения. Ричард, който тичаше начело, представляваше внушителна гледка с развяващото се на гърба му златоткано наметало. В сравнение със слабичките ловци, той приличаше на канара, връхлитаща върху тесните улички.

Продължи да следва извивките им, докато най-сетне сви вдясно зад един ъгъл. Един черен и два кафяви козела останаха заинтригувани от бягащото множество. Любопитство проявиха и група деца, играещи в миниатюрните дворове, засадени със зърно за кокошките. От праговете, отрупани със съдове и билки, надничаха жени.

При следващия ъгъл Ричард зави наляво. Забелязала носещата се към нея група хора, млада жена вдигна в прегръдките си плачещо дете. Притисна главицата му в рамото си и се прилепи до вратата, за да направи път на тичащите хора. През цялото време се опитваше да успокои момчето, което не спираше да пищи.

Ричард спря елегантно, но рязко. Останалите зад него направиха всичко възможно да не се блъснат в него. Уплашеният, ококорен поглед на жената се стрелна между хората, които изведнъж я наобиколиха край вратата.

— Какво има? — попита тя. — Какво искате от нас?

Ричард попита какво казва, преди тя още да е свършила. Калан си проправи път към първата редица. Детето, сгушило се в майка си, беше цялото изподраскано и от раните му течеше кръв.

— Чухме писъка на сина ти. — Калан нежно погали косицата на детето. — Помислихме, че има проблем. Притеснихме се за малкия. Дойдохме да помогнем.

Облекчена, жената пусна момчето на земята. Наведе се и притисна омазан с кръв парцал до драскотините, като в същото време редеше нещо успокоително.

Огледа тълпата, насъбрала се около нея.

— Унги е добре. Благодаря ви за загрижеността, но той си е момче. А момчетата понякога забъркват каши.

Калан преведе на останалите думите на жената.

— Откъде са всичките тези драскотини по тялото му? — попита Ричард.

— Каченота — отвърна жената, щом Калан й предаде въпроса на Ричард.

— Кокошка — каза Ричард, преди Калан да му е превела. Очевидно бе научил, че на езика на Калните „ченота“ означава кокошка. — Момчето е било нападнато от кокошка? Каченота?

Жената примигна, щом Калан преведе въпроса му. Циничният й смях заглуши шума от пороя:

— Да е нападнат от кокошка? — Тя махна с ръка и продължи да се смее, сякаш за да покаже, че не се е хванала на шегата. — Унги се мисли за велик ловец. Непрекъснато гони кокошките. Този път настигна една зад ъгъла и й се нахвърли, я тя го одраска, докато се мъчеше да му избяга.

Ричард клекна пред Унги и приятелски го погали по дългата тъмна косица.

— Гонил си кокошката? Каченота? Предизвиквал си я? Не е станало точно така, нали?

Вместо да преведе въпроса му, Калан клекна до него.

— Ричард, за какво е всичко това?

Той постави приятелски ръка на гърба на момчето, докато майката продължаваше да трие кръвта, стичаща се по гърдите му.

— Погледни белезите от нокти — прошепна Ричард.

— Повечето са около врата.

Калан въздъхна раздразнено.

— Момчето без съмнение се е опитало да вземе кокошката в ръце. Паникьосаното животинче просто се е мъчело да избяга.

Ричард с неохота призна, че е възможно да е станало точно така.

— Не е чак толкова зле — обади се Зед изотзад. — Мога да се погрижа за драскотините на момчето, а после да се скрием някъде от тоя отвратителен дъжд и да намерим по нещо за хапване. Пък и имам въпроси към вас.

Ричард, все още клекнал пред момчето, вдигна пръст, за да накара Зед да млъкне. Погледна Калан в очите.

— Попитай го. Моля те.

— Първо ми кажи защо — настоя Калан. — Заради онова, което ни каза Пилето ли? Затова ли е всичко? Ричард, човекът си беше пийнал.

— Погледни зад мен.

Калан се взря през плътната пелена от дъжд. От другата страна на тясната уличка, под капещата козирка от трева в ъгъла на сградата, една кокошка подреждаше перата си. Беше от породата, преобладаваща в селото на Калните.

На Калан й беше студено, отвратително, мокро. Започваше да губи търпение. Погледът й се върна върху изпълнените с очакване очи на Ричард.

— Една кокошка, която си търси подслон от дъжда? Това ли искаш да видя?

— Знам, че си мислиш…

— Ричард! — изръмжа му тя през зъби. — Чуй ме.

Тя замълча, не искаше да се кара с него, най-малко с него. Каза си, че той просто се безпокои за сигурността на хората. Но притеснението му й се струваше някак неуместно. Накара се да си поеме дъх. Сложи ръка на рамото му и го погали.

— Ричард, кофти ти е заради смъртта на Джуни. Аз изпитвам същото. Но това не означава, че има намесени зли сили. Може да е умрял просто от изтощение от тичането. Чувала съм, че се случва при млади хора. Трябва да се примириш с мисълта, че понякога се случва да умират хора — и не винаги можем да разберем причината.

Ричард огледа останалите. Зед и Ан се бяха заели да хвалят крехките мускули на Унги, за да отклонят, доколкото бе възможно, вниманието си от онова, което все повече започваше да им прилича на семеен скандал. Кара стоеше наблизо и оглеждаше напрегнато уличките. Един от ловците предложи на Унги да му покаже острието на копието си, за да отвлече вниманието на момчето от действията на майка му, която продължаваше да почиства раните му.

Явно нямайки намерение да се кара, Ричард отметна назад мократа си коса.

— Мисля, че това е същата кокошка, която изгоних от стаята преди малко — прошепна най-накрая той. — Същата, която ударих с пръчката на прозореца.

Калан въздъхна възмутено.

— Ричард, повечето от кокошките в селото изглеждат точно по същия начин. — — Тя отново погледна към козирката на отсрещната страна на улицата. — Освен това тя вече си тръгна.

Ричард се извърна, за да се убеди сам. Погледът му обиколи празната уличка.

— Попитай момчето дали е дразнило кокошката, дали я е гонило?

Застанала на сушина под навеса пред вратата й, младата жена почистваше раните на сина си, но не изпускаше от ухо разговора, който се водеше под носа й, макар и да не го разбираше. Калан облиза дъжда от устните си. Щом това е толкова важно за Ричард, реши накрая, няма друг избор, освен да попита момчето. Докосна малкия по ръката.

— Унги, наистина ли си гонил тази кокошка? Опита ли се да я хванеш?

Момчето, все още подсмърчайки през сълзи, поклати глава. Посочи покрива:

— Тя скочи срещу мен. — Унги размаха пръсти във въздуха, все едно дере с нокти. — Нападна ме.

Майка му се наведе и го плясна по дупето.

— Кажи истината на хората. Ти и приятелите ти непрекъснато гоните кокошките.

Огромните му черни очи примигваха срещу Калан и Ричард, застанали на неговата височина.

— Аз ще стана велик ловец като баща ми. Той е смел ловец, има белези от зверовете, които е ловил.

Щом Калан му преведе, Ричард се усмихна. Нежно докосна една от драскотините по тялото на детето.

— Ето, и ти ще имаш белег като на ловец, също като смелия ти баща. Значи все пак ти си гонил кокошката, както казва майка ти? Така ли беше наистина?

— Бях гладен. Прибирах се в къщи. Кокошката ме нападна — настоя Унги.

Майка му с възмущение го извика по име.

— Ами, те се нареждат на ей оня покрив. — Момчето отново посочи козирката над вратата. — Може да съм я изплашил, като се връщах, тичайки, към къщи, и да се е подхлъзнала от покрива върху мен.

Майката отвори вратата и набута момчето в стаята.

— Простете на сина ми. Малък е и непрекъснато си измисля разни историйки. По цял ден гони кокошките. Не за пръв път получава драскотини. Веднъж един петел му раздра рамото с гребена си. Въобразява си, че са орли. Унги е добро момче, но е малък и главата му е пълна с истории. Когато намери дъждовник под покрива, се втурва в къщи и крещи, че е намерил гнездо на дракони. И кара баща си да иде да ги убие, преди да са ни изяли.

Всички освен Ричард се изсмяха. Жената се поклони и тъкмо се канеше да се пъхне след сина си, когато Ричард я задържа за рамото, докато каже нещо на Калан.

— Кажи й, че съжалявам, че момчето й е пострадало. Вината не е била на Унги. Кажи й го. Кажи й, че съжалявам.

Калан се намръщи на думите му. При превода ги попромени малко, за да не бъдат изтълкувани погрешно.

— Съжаляваме, че Унги пострада. Надяваме се, че скоро ще се оправи. Ако не или ако някоя от драскотините се окаже по-дълбока, кажи ни и Зед ще излекува с магия момчето ти.

Майката се усмихна и кимна с благодарност, след което им пожела приятен ден и се пъхна зад вратата. Калан се съмняваше, че ще прояви такъв ентусиазъм, че да подложи момчето си на лечение чрез магия.

След като проследи с поглед затварянето на вратата, Калан стисна Ричард за ръката.

— Е, сега доволен ли си? Не се оказа, каквото мислеше.

Той за миг се вгледа в пустата уличка.

— Просто си помислих… — Най-накрая успя да се усмихне накриво. — Тревожа се за сигурността ти, това е.

— Докато всички и без друго сме мокри до кости — измърмори Зед, — можем да наминем да видим тялото на Джуни. Определено нямам намерение да стоя тук на дъжда, ако вие двамата решите да започнете да се целувате.

Зед махна на Ричард да тръгва напред и се постара да изглежда достатъчно настоятелен. Щом Ричард се поотдалечи, Зед хвана Калан под ръка и пусна останалите напред. Задържа я, докато те наберат малко преднина.

Обгърна раменете й с ръка и се наведе към нея, макар тя да бе сигурна, че думите му няма да бъдат чути през бумтенето на пороя.

— А сега, скъпа моя, искам да чуя какво е това нещо, дето мислиш, че няма да повярвам.

С крайчеца на окото си Калан забеляза напрежението, изписано на лицето му. Явно говореше сериозно. Реши, че ще е по-добре да го успокои.

— Нищо особено. Беше му хрумнала една налудничава идея, но аз се постарах да му влея малко разум. Всичко приключи.

Зед присви очи насреща й — гримаса, която можеше да събуди тревога, направена от магьосник.

— Знам, че не си толкова глупава, че да му повярваш. Тогава защо си мислиш, че аз съм? А? Ричард все още не си е избил идеята от главата. Тя все още го тормози.

Калан хвърли поглед към останалите. Бяха на няколко крачки напред. Макар да би трябвало Ричард да е начело, Кара, както винаги в защитна поза, си бе извоювала правото да върви пред него.

Калан не чуваше глас, но можеше да се обзаложи, че Ан си бъбри нещо с Ричард. Зед и Ан често избухваха един срещу друг, но очевидно вече бяха привикнали един с друг и се бяха научили да мелят брашно заедно.

Зед я стисна за ръката с кокалестите си пръсти. Ричард не бе единственият, който си бе наумил нещо.

Тя въздъхна и изплю камъчето:

— Подозирам, че Ричард си мисли, че в селото има кокошка-чудовище.

Калан инстинктивно посегна с ръце към носа и устата си, за да се предпази от вонята, но ги свали бързо, щом двете жени вдигнаха глава от работата си и се усмихнаха на малката група, сбутала се пред прага. От всички новодошли капеше вода, сякаш се бяха потопили едновременно в реката.

Двете жени приготвяха тялото на Джуни, украсявайки го с фигури от черна и бяла кал. Вече бяха усукали декоративни накитници от трева около китките и глезените му и бяха вързали на главата му кожен ремък, с втъкната в него туфа трева — както правеха ловците, тръгнали на лов.

Джуни бе положен на платформа от тухли от кал — една от четирите в помещението. От всичките течаха мътни ручеи вода. По пода бе разпиляна воняща мръсна слама. Разстилаха я всеки път, когато на някоя от платформите се поставяше тяло — за да попива течностите.

Сламата бъкаше от гадини. Когато нямаше тела на мъртъвци, оставяха вратата отворена, за да могат кокошките да кълват буболечките и насекомите.

Единственият прозорец се намираше вдясно до вратата. Когато за умрелия не се грижеше никой, еленовата кожа се спускаше върху прозореца, за да може тялото му да почива в мир. Двете жени бяха дръпнали кожата встрани и я бяха закачили на пирона на стената, за да може слабата светлина да осветява поне частично мрачната стая.

Телата не се приготвяха нощем, за да не се смущава покоят на душата, пътуваща към отвъдното. За Калните уважението към душата на умрелия бе закон. Някой ден можеше да се наложи да повикат именно нея на помощ на живите.

И двете жени бяха възрастни и се усмихваха, сякаш слънчевите им натури не можеха да потънат зад мрачната фасада на подобна тъжна работа. Калан предположи, че са специалистки в приготвянето на мъртъвците за погребение.

Забеляза ароматните масла, с които бе намазано тялото на Джуни. Те проблясваха там, където калта все още не бе положена. Благоуханията не можеха да задушат отвратителната воня, просмукала се в сламата и в цялото помещение. Калан се запита защо не сменят сламата по-често. Всъщност най-вероятно я сменяха, но просто последиците от разлагането, причинявано от смъртта, бяха неизменни. Може би именно заради това умрелите биваха погребвани бързо — или още в деня, в който бяха умрели, или най-късно на следващия. Джуни нямаше да чака дълго, преди да бъде положен в земята. Тогава духът му, убедил се, че всичко е както трябва, щеше да може да се присъедини към своите в света на духовете.

Калан се наклони към двете жени. От уважение към мъртвеца каза шепнешком:

— Нашите приятели Зед и Ан — тя вдигна ръка и посочи двамата — биха искали да огледат тялото.

Жените се поклониха от кръста и отстъпиха встрани, вземайки със себе си паниците с черна и бяла кал. Ричард проследи с поглед как дядо му и Ан поставят ръцете си върху тялото на младежа, как го оглеждат, без съмнение, с помощта на магия. Докато двамата се съвещаваха с приглушени гласове и провеждаха огледа си, Калан се обърна към двете жени и ги похвали каква чудесна работа са свършили и колко съжалява за смъртта на младия ловец.

Нагледал се на тялото на мъртвия си пазач, Ричард пристъпи към нея. Плъзна ръка около кръста й и я помоли да им предаде съболезнованията му. Калан прибави към своите думи и неговите.

Не след дълго Зед и Ан дръпнаха Калан и Ричард встрани. Усмихнати, направиха знак на двете жени да продължат работата си.

— Както сам каза — прошепна Зед, — вратът му не е счупен. Не намирам никакви външни следи от наранявания по главата. Бих казал, че е удавяне.

— И как предполагаш е станало? — В гласа на Ричард се долавяше нотка на сарказъм.

Зед стисна Ричард за рамото.

— Веднъж ти беше болен и припадна. Помниш ли? И в това нямаше нищо необяснимо. Счупи ли си черепа? Не. Строполи се на пода, където те намерих. Помниш ли? Може да е нещо също толкова просто.

— Но Джуни не показваше признаци…

Всички се обърнаха, щом на прага застана Нисел, старата лечителка, стиснала някаква бохча в ръце. Тя се спря за миг, за да огледа присъстващите, после се насочи към една от свободните платформи. Внимателно остави бохчата си на студената повърхност. Калан притисна сърцето си с ръка, видяла как от бохчата на Нисел се показва телцето на бебе.

— Какво стана? — попита Калан.

— Не бе щастливото събитие, което очаквах. — Тъжните очи на Нисел се спряха върху лицето на Калан. — Детето се роди мъртво.

— Добри духове — прошепна Калан. — Толкова съжалявам.

Ричард перна малка лъскава буболечка от рамото на Калан.

— Какво е станало с бебето?

Нисел сви рамене, щом Калан преведе въпроса му.

— Наблюдавам майката от месеци. Всичко, изглежда, водеше към щастливо събитие. Не видях никакви проблеми, но детето се роди мъртво.

— Как е майката?

Нисел сведе очи към пода.

— Засега още не може да си изплаче сърцето, но ще се оправи. — Старицата се насили да се усмихне. — Такива неща се случват. Не всички деца са достатъчно силни, за да оцелеят. Жената ще има и други деца.

Ричард се приближи, щом прецени, че Нисел е свършила.

— Какво каза?

Калан тръсна два пъти крак, за да махне буболечката, катереща се по панталона й.

— Детето просто не е било достатъчно силно и се е родило мъртво.

Ричард изгледа мрачно сърцераздирателната смърт.

— Не е било достатъчно силно.

Калан го проследи с поглед как се взира в малката фигурка — неподвижна, безкръвна, нереална на вид. Новородено бебе обикновено бе невъобразимо прекрасна гледка, но това, на което липсваше душата, дарена му от неговата майка, за да може да остане в този свят, представляваше самата гола грозота.

Калан се поинтересува кога ще бъде погребението на Джуни. Едната от двете жени погледна малкото трупче.

— Ще трябва да се погрижим и за другото. Утре двамата заедно ще бъдат положени за вечния си покой.

На път към вратата Ричард се поспря, загледан в поройния дъжд. Кокошка, кацнала на една от гредите недалеч, подреждаше перата си. Погледът на Ричард за миг се спря върху нея.

Мисълта, изписана толкова ясно на лицето му, се превърна в решение.

Взря се в уличката. Подсвирна и направи жест с ръка. Пазачите им ловци се спуснаха към него.

Докато ловците се спираха около тях, Ричард сграбчи в голямата си ръка рамото на Калан.

— Кажи им, че искам да съберат още хора. Искам да приберат всички кокошки.

— Моля? — Калан издърпа ръката си от хватката му.

— Ричард, няма да ги помоля да направят такова нещо.

Ще си помислят, че си превъртял. Зед провря глава между двамата:

— Какво става тук?

— Иска ловците да приберат всички кокошки в селото, просто, защото една от тях си е позволила да кацне над вратата.

— Не беше тук, когато идвахме. Специално се огледах.

Зед извърна глава и примигна в дъжда.

— Каква кокошка?

Калан и Ричард едновременно извърнаха глави. Кокошката я нямаше.

— Вероятно е отишла да си търси по-сух подслон — изръмжа Калан. — Или по-спокоен.

Зед избърса дъжда от очите си.

— Ричард, искам да знам за какво е всичко това.

— Пред къщата на духовете беше убита кокошка.

Джуни се изплю върху честта на нещото, което я бе убило. Не след дълго той загина. Аз хвърлих пръчка срещу кокошката на прозореца и не след дълго тя нападна малко момче. Моя е вината, че Унги пострада. Не искам да повторя тази грешка.

За изненадала Калан, Зед каза спокойно:

— Ричард, мисля, че си въобразяваш някои неща.

— Пилето каза, че една от кокошките не е кокошка.

Зед смръщи чело.

— Нима?

— Той беше пил — отбеляза Калан.

— Зед, ти ме избра за Търсач. Ако желаеш да преосмислиш избора си, сега е моментът. Ако не, ме остави да си върша работата. Ако греша, после ще имаш време да ми държиш конско.

Ричард прие мълчанието на Зед за съгласие и отново стисна Калан за рамото, макар и малко по-нежно от първия път. В сивите му очи гореше пламъчето на решителността.

— Моля те, Калан, направи каквото ти казах. Ако греша, ще изглеждам като глупак, но предпочитам да е така, вместо да се окажа прав, а да не съм направил нищо.

Каквото и да бе съществото, убило кокошката, го бе направило точно пред къщата на духовете, където бе Калан. От това Ричард си бе извадил заключение, че съществува заплаха. Калан му вярваше безрезервно, но в случая смяташе, че той се презастрахова в притесненията си за нея.

— Какво искаш да кажа на ловците?

— Искам да съберат кокошките. Да ги отнесат в сградата, която държат празна за злите духове. Искам всички, до последната кокошка, да бъдат събрани там. После можем да накараме Пилето да ги огледа и да ни каже коя не е истинска. Искам ловците да бъдат много внимателни, докато вършат работата. При никакви обстоятелства да не показват неуважение към някоя от тях.

— Неуважение — повтори Калан. — Към кокошка.

— Точно така. — Ричард огледа очакващите заповедите му ловци, преди да спре погледа си върху нея. — Кажи им, че се опасявам, че една от кокошките е обладана от злия дух, който уби Джуни.

Калан не беше сигурна, че Ричард се страхува именно от това, но със сигурност знаеше, че Калните ще му повярват.

Потърси погледа на Зед за съвет, но не прочете в него нищо. Изражението на Ан не й помогна повече. Кара се бе клела във вярност към Ричард. Макар тя по принцип да пуфтеше на всяка негова заповед, щом Ричард започнеше да настоява за нещо, бе готова и скала да повдигне за него.

Той нямаше да се откаже. Ако Калан не му преведе, ще отиде да намери Чандален, за да помоли него. Не стане ли и това, сам ще събере кокошките, ако се наложи.

Единственото, което тя щеше да постигне, ако откаже да изпълни молбата му, щеше да е да го накара да си помисли, че му няма достатъчно вяра. Това наклони везните на решението й.

Потрепервайки на ледения дъжд, тя за последен път се вгледа в решителните сиви очи на Ричард, после се обърна към ловците.

ОСМА ГЛАВА

— ОТКРИХТЕ ЛИ ВЕЧЕ ЗЛИЯ ДУХ? Калан се извърна и видя Чандален, който внимателно си проправяше път през хаоса от кудкудякащи кокошки. Приглушената светлина успокояваше донякъде паникьосаните затворници, но те въпреки това продължаваха да надават ужасени звуци. Имаше малко червено глави, по няколко от две-три други породи, но болшинството бяха от набраздените — най-хрисимите. Това също бе благоприятна предпоставка, защото иначе в малкото помещение би настъпил истински ад.

Калан с изумление установи, че Чандален мърмори някакви смешни извинения към кокошките, докато си проправя път напред. Тя би направила саркастична забележка относно поведението му, ако не бе странният му вид — на лявото му бедро висеше дълъг нож, на дясното — къс; през едното му рамо бе провесен колчан, през другото — лък.

Още по-притеснителна бе навитата трога, поклащаща се на колана му. Трогата представляваше нишка, дълга достатъчно, за да може да се надене на главата на човек. Мяташе се отзад, след което дървените дръжки се раздалечаваха. Човек с уменията на Чандален можеше с лекота да метне трогата на шията на врага и да го обезвреди, без оня да е успял да каже гък.

Когато той и Калан бяха участвали заедно в битката срещу Императорския орден, нападнал Ебинисия и изколил безчет невинни жени и деца, тя неведнъж бе ставала свидетел как Чандален обезврежда вражеските съгледвачи и войници със своята трога. Едва ли се бе въоръжил с нея, за да изтребва вселилите се в кокошките зли духове.

В юмрука си стискаше пет копия за хвърляне. Калан предположи, че острите като бръснач върхове на оръжията, влажни и тъмни на вид, вероятно току-що са намазани с отрова. Към подобни остриета човек трябваше да се отнася изключително внимателно.

В кожената кесийка на кръста си Чандален носеше дялана кутийка от кост, пълна с кремообразно вещество, приготвено от сдъвкани и обработени на огън листа от банду, от които се приготвяше отровата „десет стъпки“. В същата кесийка Чандален носеше и няколко листа анти отрова. Както подсказваше името на отровата, бързото прилагане на антиотровата бе от съществено значение.

— Не — отвърна Калан. — Пилето още не е открил кокошката, дето не е кокошка. Защо е тази окраска и тежкото въоръжение? Какво се е случило?

Чандален повдигна крак, за да прескочи една кокошка, която явно не възнамеряваше да се помести.

— Хората ми, които са на оглед из полетата, докладваха за проблем. Ще отида да проверя какво става.

— Проблем ли? — Калан отпусна ръце. — Какъв проблем?

Чандален сви рамене.

— Не знам точно. Пратеникът, който ми донесе съобщението, обясни, че се появили мъже с мечове.

— Орденът? От битките, които се водят на север? Може да са избягали от бойното поле чужденци или пък бойни съгледвачи. Може би няма да е зле да пратим куриер до генерал Рейбич, чиято армия вероятно все още не се е отдалечила много оттук. Може да го склоним да се върне.

Чандален махна с ръка, за да успокои тревогата в гласа.

— Не. Ние с теб заедно се бихме срещу войниците от Императорския орден. Не става въпрос нито за тях, нито за нечии съгледвачи.

Моят човек е на мнение, че тези хора не са враждебно настроени, но в същото време са очевидно тежко въоръжени. Движели се бавно и спокойно — което говори много. След като говоря езика ти, на който говорят и те, хората ми предпочитат да съм там, за да решим какво да правим с толкова опасни на вид воини.

Калан понечи да привлече с ръка вниманието на Ричард.

— Ще е най-добре и ние да дойдем.

— Не. Мнозина са онези, които желаят да прекосят земите ни. Не рядко срещаме чужденци из полетата. Това е мой дълг. Ще се погрижа да не стъпят в селото. Освен това вие двамата трябва да останете тук и да се радвате на първия си брачен ден.

Без да каже дума, Калан стрелна с искрящ поглед Ричард, който продължаваше да се взира в кокошките.

Чандален се надвеси през Калан и заговори на Пилето, който бе на няколко метра встрани:

— Многоуважаеми старейшино, налага се да отида да нагледам хората си. Приближават чужденци.

Пилето се обърна и погледна мъжа, който изпълняваше функциите на негов генерал, натоварен със задължението да пази Калните от всякаква заплаха.

— Внимавай. Наоколо се навъртат зли духове.

Чандален кимна. Преди да е успял да се обърне, Калан го хвана за ръката.

— Не разбирам от зли духове, но наоколо наистина мирише на опасности. Бъди нащрек. Нещо тревожи Ричард. Може да не са ми ясни причините, които го притесняват, но вярвам на инстинкта му.

— Ние с теб сме се били заедно, Майко Изповедник — намигна й Чандален. — Знаеш, че съм прекалено силен и умен, за да могат да ме застигнат каквито и да е опасности.

Докато наблюдаваше как Чандален си проправя път през немирната тълпа от кокошки, Калан попита Пилето:

— Откри ли нещо подозрително?

— Все още не съм намерил кокошката, която не е кокошка — отвърна той. — Но ще продължавам да търся, докато я намеря.

Калан потърси възможно най-учтивия начин да го попита дали е трезвен. Не го намери и реши да го подхване от другаде.

— Как можеш да разбереш, че една кокошка не е кокошка?

Загорялото лице на старейшината потъна в размисъл.

— Това е нещо, което чувствам.

Калан реши, че няма начин да избегне въпроса си:

— Може би заради многото питиета на празненството само си си внушил, че чувстваш нещо?

Съсредоточеното му лице разцъфна в усмивка.

— Може би питието ме е отпуснало така, че да виждам по-ясно.

— А все още ли си отпуснат?

Той скръсти ръце и се загледа в неспокойната гмеж.

— Знам какво видях.

— Как можеш да разбереш, че не е било кокошка?

Пилето се замисли над въпроса й, поглаждайки носа си с пръст. Калан зачака, вперила очи в Ричард, който ровеше из кокошките, сякаш търси загубения си домашен любимец.

— На празненства като вашето — каза след известно време Пилето — хората ни разиграват случки от историята на нашия народ. В тези случки не участват жени, а само мъже. Но в много от историите все пак се говори за жени. Ти си виждала някои от тях, нали?

— Да. Вчера гледах как танцьорите изиграха историята за първите Кални — нашите прародители майка и баща.

Той се усмихна, сякаш споменаването на точно тази история докосна за миг сърцето му. Гордееше се с народа си.

— Ако беше дошла по време на този танц, без да знаеш нищо за нашия народ, щеше ли да разбереш, че танцьорът, облечен като майката на нашия народ, всъщност не е жена?

Калан се замисли. Специално за танците си Калните приготовляваха изключителни костюми; те не се използваха по никакъв друг повод. Да видиш танцьорите в специалните им костюми, бе впечатляваща и вдъхновяваща гледка. Мъжете, които играеха женските роли, полагаха големи усилия, за да изглеждат правдоподобно.

— Не съм сигурна, но предполагам, че бих познала.

— Как? Какво би ги издало? Сигурна ли си?

— Не мисля, че мога да го обясня. Просто нещо, което не е съвсем наред. Струва ми се, че когато ги погледна, ще разбера, че не са жени.

Напрегнатите му кафяви очи за пръв път се обърнаха към нея.

— И аз знам, че не беше кокошка.

Калан сключи пръсти.

— Може би на сутринта, след като се наспиш добре, когато погледнеш кокошките, ще виждаш само кокошки.

Той за малко не се засмя на подозрителността в гласа й.

— Хайде, върви да хапнеш нещо. Вземи и новия си съпруг. Щом открия кокошката, дето не е кокошка, ще пратя някой да ви викне.

Идеята не звучеше лошо. Калан видя Ричард да се насочва към тях. Стисна ръката на Пилето в знак на мълчалива благодарност.

Събирането на кокошките бе отнело цял следобед. За настаняването им бяха използвани и двете сгради за зли духове, а също и трета празна постройка. Почти цялото село се включи в преследването. Оказа се бая работа.

Децата бяха от неоценима помощ. Запалени от отговорността в подобна дейност, касаеща цялото село, те разкриха всички тайни скривалища на животинките. Ловците внимателно прибираха всички кокошки, макар посочената от Пилето да бе от набраздените — същата като онази, която после Ричард бе прогонил на път за къщата на Зед и която бе застанала над вратата пред къщата на мъртвите, където бе положен Джуни.

Започна се интензивно дирене. Всички кокошки — до последната — бяха затворени в едно от трите помещения.

Минал напряко през тълпата от животни, Ричард поздрави с бърза усмивка Пилето, но усмивката не се отрази в погледа му. Щом очите му се вдигнаха към Калан, тя плъзна пръсти към мускулестата му ръка, радостна, че го вижда, въпреки напрежението си.

— Пилето каза, че все още не е открил кокошката, която търсиш, но ще продължава. Има още цели две сгради.

Предложи да отидем да хапнем по нещо, а той ще прати човек да ни повика, щом намери нещо.

Ричард тръгна към вратата.

— Не е тук.

— Какво искаш да кажеш? Откъде знаеш?

— Трябва да отида да проверя другите две къщи.

Докато Калан изглеждаше само отегчена, Ричард очевидно бе бесен, задето още не бе намерил, каквото търси. Калан предполагаше, че Ричард си мисли, че всички чакат неговото мнение. Ан и Зед наблюдаваха претърсването, мълчаливо застанали на прага, оставили Ричард да прави каквото смята за необходимо.

Той спря пред дядо си и прокара пръсти през гъстата си коса.

— Чувал ли си някога за книга, наречена „Двойникът на планината“?

Зед повдигна брадичка и заби поглед в тавана, дълбоко замислен.

— Не, не бих казал, момчето ми.

Ан сякаш също за момент прерови мисления си запас от заглавия.

— Не. И аз не съм.

Ричард огледа за последно прашната стая, пълна с кокошки, и изруга едва чуто. Зед се почеса зад ухото.

— Какво има в тази книга, момчето ми?

Дори Ричард да бе чул въпроса на дядо си през общата врява, не показа с нищо и не му отговори.

— Трябва да прегледам останалите кокошки.

— Ако мислиш, че е важно, бих могла да попитам Вирна и Уорън. — Ан извади от някакъв джоб малка книжка и привлече вниманието на Ричард. — Уорън може да е чувал.

Ричард бе споменавал на Калан, че книгата, която Ан носи със себе си и която в момента извади, се нарича дневник на пътуването и съдържа в себе си древна магия. Дневниците от този тип бяха свързани по двойки. Всяко съобщение, написано в единия, се появяваше в същия миг в двойника му. Сестрите на светлината използваха малките книжки, за да поддържат връзка помежду си, докато пътуваха надалеч — като например до Новия свят, когато трябваше да доведат Ричард в Двореца на пророците.

Ричард се оживи от предложението й:

— Да, моля те. Важно е. — Той отново пое към вратата. — Трябва да вървя.

— Ще намина при жената, която загуби бебето — обърна се Зед към Ан. — Ще се опитам да я успокоя.

— Ричард — извика Калан, — не си ли гладен?

Още докато тя говореше, той й махна с ръка да го последва и преди въпросът й да увисне във въздуха, вече бе потънал зад вратата. Зед последва внука си, правейки неясен знак с рамене към двете жени. Калан изръмжа ядосано и тръгна след Ричард.

— Сигурно е като детска приказка, оживяла в реалността — за един Изповедник, омъжил се за любимия си — изкоментира Ан, без да помръдне от мястото, където се бе заковала през последния час.

Калан се извърна към жената.

— Ами да, май така излиза.

Ан й се усмихна с искрена топлота.

— Толкова се радвам за теб, дете, задето получи възможност да имаш до себе си такова прекрасно нещо като съпруг, който да обичаш истински.

Пръстите на Калан подириха дръжката на затворената врата.

— Понякога е наистина крайно изненадващо за мен.

— Сигурно е малко разочароващо новият ти съпруг да има по-важни дела от това да мисли за новата си съпруга. Да изглежда сякаш те пренебрегва. — Ан стисна устни: — Особено в първия ден, в който си му съпруга.

— Аха — Калан пусна дръжката и плъзна ръце зад гърба си. — Значи затова си тръгна Зед. Ще си поговорим по женски, така ли?

Ан се изкиска:

— О, да знаеш само как се радвам мъж, когото уважавам, да се ожени за умна жена. Нищо не говори по-добре за характера на мъжа от това, доколко го привлича интелигентността.

Калан въздъхна и се облегна на стената.

— Познавам Ричард и знам, че не поставя търпението ми на изпитание нарочно, но все пак това е първият ни ден. Представях си го някак по-различно от това преследване на въображаеми кокошки-чудовища. Мисля си, че е дотолкова обладан от мисълта да ме пази, че чак сам си измисля проблеми.

Ан продължи съчувствено:

— Ричард те обича искрено. Знам, че се притеснява, макар да не разбирам точно защо. Отговорността му е наистина огромна.

Съчувствието внезапно изчезна от гласа й:

— Що се отнася до Ричард, всеки от нас е длъжен да направи необходимите жертви.

Жената се престори, че гледа кокошките.

— В същото това село, преди да падне първият сняг — поде Калан внимателно, с монотонен глас, — предадох Ричард на твоите Сестри на светлината с надеждата, че ще спасите живота му, макар да знаех, че има голяма вероятност това да унищожи бъдещето ми с него. Трябваше да го накарам да повярва, че съм го предала, за да го убедя да тръгне със Сестрите. Имаш ли изобщо някаква представа?

Калан се насили да спре, за да прекъсне потока от болезнени спомени. Всичко бе свършило добре. Двамата с Ричард най-сетне бяха заедно. Само това имаше значение.

— Знам — прошепна Ан. — Няма защо да се доказваш пред мен, но след като заповедта за довеждането му при нас бе подписана от мен, може би е редно аз да се докажа пред теб.

Жената явно бе напипала болната тема, но Калан успя да задържи тона си вежлив.

— Какво искаш да кажеш?

— Онези магьосници, преди много, много време, създадоха Двореца на пророците. Живях в Двореца, под уникалното му заклинание, над деветстотин години. Именно там, петстотин години преди да се случи, Натан Пророкът предсказа раждането на магьосник-войн.

Там, в подземията на Двореца, двамата с общи усилия залягахме над книгите с пророчества, опитвайки се да разберем този камък, който предстоеше да бъде хвърлен в езерото, опитвайки се да предскажем вълничките, които това събитие ще предизвика.

Калан скръсти ръце.

— От опит бих могла да кажа, че пророчествата често скриват повече, отколкото разкриват.

Ан издаде сподавен кикот.

— Познавам Сестри, със стотици години по-възрастни от теб, които имат да изминат още много път, докато го разберат.

Изведнъж стана сериозна:

— Отидох да видя Ричард, когато той се роди, да се запозная с душата му, току-що появила се на този свят.

Майка му бе толкова изумена, толкова благодарна за равновесието, получено с този прекрасен дар, съпоставен с бруталното изнасилване, извършено от Мрачния Рал. Тя беше забележителна жена. Не си позволи горчивината и отвращението й да се предадат върху детето. Толкова се гордееше с Ричард. Беше изпълнена с надежда и мечти за него.

Тогава, когато Ричард още сучеше от гърдата на майка си, двамата с Натан отведохме втория му баща да вземе Книгата на преброените сенки. Да може Ричард, когато порасне, да получи знанието, необходимо му, за да се спаси от чудовището, изнасилило майка му и дарило го с живот. — Ан я погледна с уморена усмивка. — Пророчества, нали разбираш.

— Ричард ми е разказвал за това. — Калан се извърна към Пилето, съсредоточен върху ровичкащите из пода животинки.

— Ричард най-сетне се появи — магьосникът-войн.

Пророчествата не казват дали ще успее, но той е роденият за борба — борбата, с която да запази Милостта неопетнена, такава, каквато е винаги била. Тази вяра обаче понякога изисква огромни душевни усилия.

— Защо? Ако той наистина е онзи, когото сте чакали — онзи, когото сте търсили?

Ан се покашля, сякаш, за да събере мислите си. На Калан й се стори, че вижда сълзи в очите й.

— Той унищожи Двореца на пророците. Заради Ричард Натан успя да избяга. А Пророкът е опасен. Нали именно той, в крайна сметка, ти е казал имената на Хармониите. Този прибързан, рискован акт можеше да доведе до гибелта на всички ни.

— Това спаси живота на Ричард — подчерта Калан. — Ако Натан не ми беше казал имената на Хармониите, Ричард щеше да е мъртъв. И тогава твоят камък щеше да по тъне на дъното на езерото — там, където не би могла да го достигнеш и където няма да е от полза никому.

— Така е — призна Ан не особено охотно, както се стори на Калан.

Калан зачовърка едно копче на дрехата си, опитвайки се да се постави на мястото на Ан.

— Сигурно ти е било трудно да го понесеш. Това, че Ричард е унищожил Двореца. Дома ти.

— Заедно с Двореца той унищожи и заклинанието около него. Сега Сестрите на светлината ще остаряват като всички останали хора. Ако всичко бе останало постарому, вероятно щях да живея още няколкостотин години. А другите Сестри още много стотици години. А сега съм просто една възрастна жена, на която дните са преброени. Ричард ми отне тези стотици години. Отне ги на всички Сестри.

Калан не каза нищо — не можеше да намери думи.

— Един ден бъдещето на всички хора може да зависи от него — накрая се обади Ан. — Трябва да поставим това пред мисълта за себе си. Затова му помогнах да унищожи Двореца. Затова следвам човека, който на пръв поглед съсипа всичко, което съм градила през живота си — защото същинският смисъл на моя живот е именно борбата му, а не собствените ми тесногръди интереси.

Калан закачи зад ухото си кичур мокра коса.

— Говориш за Ричард така, сякаш е оръдие, току-що изработено за твоя полза. Той е човешко същество, което иска да постъпва правилно, но в същото време си има и своите лични виждания и желания. Той сам ще си изживее живота. Неговият живот не е онова, което ти или някой друг е открил в дебелите прашни книги.

— Не ме разбра. Точно в това е неговата ценност — инстинктите му, любознателността му, сърцето му. — Ан се потупа по слепоочието. — Умът му. Целта ни е не да го направляваме, а да го следваме, дори да е болезнено да вървим по пътеката, по която ни води.

Калан знаеше истинността на това. Ричард бе унищожил Съвета, обединявал страните в Средната земя хиляди години наред. Като Майка Изповедник Калан стоеше начело на Съвета, а следователно и на цялата Средна земя. Под зоркото й око на Майка Изповедник Средната земя сега бе под ръководството на Ричард, в качеството му на Господаря Рал на Д’Хара. Поне онези страни от Средната земя, които бяха капитулирали пред него. Тя знаеше благородните подбуди на действията му и необходимостта от тях, но пътеката, по която той ги бе повел, наистина бе болезнена.

Смелите действия на Ричард обаче бяха единственото нещо, което можеше да обедини страните в Средната земя в една сила, с надежда да окаже съпротива срещу тиранията на Императорския орден. Сега те заедно бяха поели по тази пътека, ръка за ръка, обединени в целите и решителността си.

Калан отново скръсти ръце и облегна гръб в стената, загледана в глупавите животни.

— Ако намерението ти е да ме накараш да се почувствам виновна за егоистичните си желания относно първия ден след сватбата си, успя. Но нищо не мога да направя.

Ан нежно стисна Калан за ръката.

— Не, дете, нямам подобни намерения. Разбирам, че понякога поведението на Ричард може да бъде изнервящо.

Моля те единствено да проявиш търпение и да му позволиш да направи онова, което счита за правилно. Той не те пренебрегва, за да те дразни, а прави онова, което интуицията му подсказва, че е правилно.

И въпреки това любовта му към теб явно го разсейва от онова, което трябва да направи. Не би трябвало да му се месиш с молби да прекъсне заниманията си, когато знаеш, че иначе не би го направил.

— Да, така е — въздъхна Калан. — Но кокошките…

— Нещо не е наред с магията.

Калан изгледа смръщено старата магьосница:

— Какво искаш да кажеш?

Ан сви рамене.

— Не знам как точно да го определя. Двамата със Зед сме на мнение, че започваме да долавяме промяна в магията си. Нещо едва забележимо. Ти да си забелязала някакви различия в способностите си?

Обляна от ледената вълна на паниката, Калан се взря в себе си. Беше й трудно да си представи и най-малка промяна в Изповедническата й магия — тя просто си бе онова, което е. Същността на вътрешната сила и владението й над нея — всичко изглеждаше успокоително познато. И все пак.

Калан се отърси от мрачната завеса на предположенията.

Магията й си бе божествена както обикновено. Веднъж един магьосник чрез измама я бе накарал да помисли, че магията й е изчезнала, макар тя никога да не я бе напускала. Това, че му бе повярвала, едва не й коства живота. Оцеля единствено понеже разбра навреме, че силата й все още е с нея и че може да я използва, за да се спаси.

— Не. Същото си е — — отвърна Калан. — От опит знам, че не е трудно да се накараш да повярваш, че магията ти е отслабнала. Вероятно няма нищо — просто сте разтревожени, това е.

— Така е, но Зед е на мнение, че няма да е зле да оставим Ричард да прави, каквото мисли за правилно. Това, че Ричард, без да притежава познанието за магия като нашето, вярва, че има сериозен проблем, само потвърждава подозренията ни. Ако е така, то значи той вече е стигнал доста по-далеч от нас. Не ни остава нищо друго, освен да го следваме.

Ан отново хвана Калан за рамото.

— Бих те помолила да не го притесняваш с обяснимото си желание да ти обръща внимание. Моля те да му позволиш да направи онова, което смята за необходимо.

Какво ти внимание. Калан просто искаше да го държи за ръката, да го прегръща, да го целува, да му се усмихва и той да й се усмихва.

На следващия ден трябваше да се връщат в Ейдиндрил. Скоро мистерията около смъртта на Джуни щеше да бъде изтласкана на заден план под въздействието на доста по-сериозни проблеми и грижи. Чакаше ги император Джаганг и войната — за това трябваше да се тревожат. Просто й се искаше двамата с Ричард да разполагат с един-единствен ден за себе си.

— Разбирам — Калан бе вперила очи в кудкудякащото, кълвящо множество глупави кокошки. — Ще се постарая да не му се бъркам.

Ан не се зарадва особено на това, че е постигнала каквото иска, и само кимна.

Навън, в мрака на нощта, Кара сновеше напред-назад. По нервния й вид Калан можеше да съди, че Ричард е заповядал на Морещицата да се отдели от него и да пази новата му жена. Това бе единствената заповед, която Кара не можеше да си позволи да не изпълни, единствената заповед, която дори Калан не би могла да я накара да не изпълни.

— Хайде — каза Калан и се шмугна покрай нея. — Да вървим да видим как върви огледът на Ричард.

Калан с неудоволствие установи, че гадният дъждец не е престанал. Макар и не толкова силен както преди, бе все така студен и нямаше да мине много време, преди отново да стане мокра до кости.

— Не тръгна натам — подвикна й Кара.

Калан се обърна заедно с Ан и видя Кара все още на същото място.

Калан посочи с пръст съседната постройка.

— Мислех, че искаше да огледа останалите кокошки.

— Тръгна към другите две сгради, но промени намерението си — посочи Кара. — Тръгна натам.

— Защо?

— Не ми каза. Заръча само да остана да те изчакам. — Кара се запъти в дъжда. — Хайде, ще те заведа при него.

— Знаеш ли къде да го намериш? — още преди да е довършила въпроса си, Калан осъзна глупостта му.

— Разбира се. Нали съм свързана с Господаря Рал. Винаги знам къде се намира.

За Калан бе обезпокоителен фактът, че Морещиците винаги усещаха близостта на Ричард — като кокошка-майка пилците си. Освен това малко ревнуваше. Подхвана Ан за кръста, подбутвайки я напред, за да не изостанат в тъмнината.

— Откога със Зед подозирате, че нещо не е наред? — прошепна Калан на превитата магьосница, намеквайки за чутото преди малко, че нещо се е случило с магията им.

Ан продължи да върви с наведена глава, загледана в пътя си в мрака.

— За пръв път го забелязахме снощи. Макар да е нещо трудно за окачествяване, за потвърждение направихме няколко простички теста. Те не затвърдиха предположенията ни със сигурност. Все едно да се опитваш да кажеш дали вчера си могла да виждаш надалеч.

— Разказваш й за предположенията ни, че магията ни може би е отслабнала, а?

Калан се стресна при познатия глас, внезапно настигнал ги изотзад.

— Да — отвърна Ан през рамо, без да спират да вървят след Кара, завила зад един ъгъл. Гласът й прозвуча така, сякаш изобщо не се е изненадала от присъствието на Зед. — Как беше жената?

Зед въздъхна:

— Отчаяна. Опитах се да я успокоя и утеша, но май не постигнах толкова, колкото ми се искаше.

— Зед — прекъсна го Калан, — да не би да си сигурен, че наистина има проблем? Това е сериозно твърде ние.

— Е, не искам да твърдя нищо.

Тримата изведнъж се блъснаха в Кара, спряла внезапно в тъмнината. Тя бе застанала неподвижно, загледана напрегнато в дъжда. Накрая изсумтя нещо едва чуто и ги бутна да вървят на другата страна.

— Сбъркахме посоката — избоботи тя. — Връщаме се.

Кара ги избута обратно до завоя и ги поведе в друга посока. Беше почти невъзможно да се ориентират. Калан избърса мократа коса от лицето си. Не виждаше никой навън в отвратителното време. В нашепващия дъжд, с Кара отпред и Ан и Зед, разговарящи с приглушени гласове, изведнъж се почувства самотна и изоставена.

Дъждът и тъмнината очевидно бяха объркали Кара в разпознаването на връзката й с Ричард. Наложи се да сменят посоката на няколко пъти.

— Колко още остава? — попита Калан.

— Близо сме — бе всичко, което й отвърна Кара.

Докато Калан сновеше из превърнатото в улица някогашно тресавище, ботушите й се напълниха с кал. Тя направи физиономия срещу усещането за студена лепкавост, просмукващо се между пръстите й с всяка следваща крачка. Силно й се прииска да спре и да се измие. Беше й студено, мокро, уморено, кално и всичко това само защото Ричард си е втълпил, че из селото броди обладана от зъл дух кокошка.

С копнеж си спомни за топлата сутрешна баня и й се прииска отново да е там.

Веднага след това я споходи мисълта за смъртта на Джуни и тя промени мнението си. Съществуваха по-сериозни проблеми от егоистичното й желание за топлина. Ако Зед и Ан се окажеха прави за магията…

Стигнаха до откритото пространство в центъра на селото. Живата сянка, в която се бе превърнала Кара, спря. Дъждът трополеше по покривите, спускаше се на вадички от улуците и падайки на земята, образуваше кални локви.

Морещицата вдигна ръка и каза:

— Там е.

Калан присви очи, напрягайки се през пелената от дъжд. Усети как Зед се прилепя плътно до нея от лявата й страна, Ан от дясната. Кара, застанала леко встрани, привлечена от силата на връзката си, усещаше Ричард, докато останалите просто се взираха в тъмнината, мъчейки се да забележат онова, което вижда тя.

Изведнъж вниманието на Калан привлече мъничък огън. Едва доловими вяли пламъчета облизваха влажния въздух. Беше чудно, че изобщо гори. Като че бе остатък от сватбените огньове. Невъзможно. При положение, че почти цял ден бе валяло, едва ли можеше да се очаква да е останала някаква следа от свещената церемония.

Ричард стоеше пред огъня и го гледаше. Калан успя да различи единствено високия му силует. Острите краища на златотканото му наметало плющяха на вятъра, отразявайки искрици от призрачния огън.

Калан забеляза капчици вода по върха на ботуша му, с който разръчкваше огъня. Пламъците стигнаха до коляното му, щом той разрови останалата жарава, оцеляла в дъжда. Вятърът подгони бясно пламъците, заизвиваха се червеникаво жълти ръце, замахаха диво, излъчени и трептящи, полюшващи се в омайващия танц на горещата светлина в прегръдката на мрачния дъжд.

Ричард вдъхна огъня.

Калан едва се сдържа да не изругае.

— Сентроси — мърмореше той, протягайки крак, за да потуши пламъците.

Леденият вятър завихри една тлееща искра. Ричард се опита да я улови в юмрук, но сърцевината на светлината, понесена на крилете на вятъра, избягна дланта му и се потопи в смуглата нощ.

— По дяволите — изпуфтя Зед грубо. — На това момче му стига да намери шепа смола, горяща в стар изсъхнал дънер, и вече е готово да повярва в невъзможното.

Гласът на Ан долетя студен и резервиран:

— Имаме по-важна работа от това да се забавляваме с налудничавите предположения на необразованите.

Зед, помръкнал и явно съгласен с нея, обърса с длан лицето си.

— Може да са хиляда и едно неща, а той се е вторачил точно в това, защото изобщо не е чувал за останалите хиляда.

Ан му се закани с пръст:

— Невежеството на момчето е…

— Това е името на едната от трите Хармонии — прекъсна ги Калан. — Какво означава?

И Зед, и Ан се извърнаха и я погледнаха, сякаш бяха забравили за съществуването й.

— Не е важно — настоя Ан. — Работата е там, че ни чакат задължения, изискващи пълното ни внимание, а това момче си губи времето с притеснения за Хармониите.

— Какво означава думата.

Зед се покашля, предупреждавайки Калан да не произнася отново гласно втората Хармония.

Калан се надвеси към стария магьосник, свъсила чело.

— Какво означава?

— Огън — най-сетне отвърна той.

ДЕВЕТА ГЛАВА

КАЛАН СЕ ИЗПРАВИ и разтърка очи под гърмящата буря, разразила се с нова сила. Примигна, напрягайки взор в полумрака. Ричард не бе до нея. Нямаше представа кое време е, но си бяха легнали късно. Предположи, че е някъде среднощ, далеч от сутринта. Реши, че Ричард сигурно е излязъл навън по нужда.

Обилният дъжд, обливащ покрива, оставяше у нея чувството, че стои под водопад. При първото им посещение в селото Ричард бе използвал къщата на духовете, за да научи Калните как да правят непропускащи покриви, различни от тревните, които използваха. Вероятно това бе най-сухата сграда в селото.

Хората се въодушевиха от идеята за непропускащи покриви. Тя си помисли, че още някоя и друга година и покривите в цялото село ще са само от плочи. В случая бе благодарна за сушинката.

Калан се надяваше сега, когато вече бяха убедени, че в смъртта на Джуни няма нищо свръхестествено, Ричард да е започнал да се поуспокоява. Той, също като Пилето, бе огледал всяка кокошка в селото, но и двамата не бяха открили тази, която всъщност не е кокошка. Или пък каквото и да е пернато чудовище. Работата приключи. На сутринта мъжете щяха да пуснат на свобода животинките.

Зед и Ан изобщо не бяха доволни от Ричард. Ако той наистина вярваше, че горящото огънче е било една от Хармониите — същество от отвъдния свят, — тогава какво, в името на Създателя, си мислеше, че прави, като го стиска в юмрука си? Ричард не се бе замислял върху този въпрос или просто не каза нищо, страхувайки се да не даде на Зед още едно основание да го сметне за откачил.

Добре че поне дядо му не бе жесток в дългото си обяснение за причините на скорошните събития. Лекцията му имаше по-скоро поучителен, отколкото назидателен характер, макар да имаше нотки и на второто.

Ричард Рал, Господарят на Д’Харанската империя, човекът, пред когото се кланяха крале и кралици, стоеше мълчаливо, докато дядо му сновеше напред-назад и го кореше, назидаваше, учеше, от време на време говорейки като Пръв магьосник, от време на време като дядо на Ричард и от време на време като негов приятел.

Калан знаеше, че Ричард уважава Зед твърде много, за да посмее да се обади. След като Зед е разочарован, нека бъде така.

Преди да се оттеглят за сън, Ан съобщи, че е получила отговор в дневника си. Вирна и Уорън знаеха за книгата, от която се интересуваше Ричард — „Двойникът на планината“. Вирна й пишеше, че това е книга с пророчества, но че е попаднала в ръцете на Джаганг. По инструкция на Натан тя и Уорън я били унищожили заедно с други книги, изброени от Пророка. С изключение на „Книгата на инверсиите и двойничествата“, която Джаганг не успял да докопа.

Когато най-сетне отидоха да спят, Ричард изглеждаше мрачен или най-малкото вглъбен в свои си мисли. Не бе в настроение да се любят. И в интерес на истината, като се има предвид преживеният ден, тя не остана разочарована от това.

Калан въздъхна. Едва втората им вечер заедно, а вече нямаха желание за ласки. А колко дълго си бе мечтала за този момент?

Отпусна се по гръб, притискайки с длани уморените си очи. Прииска й се Ричард да побърза и да се пъхне в леглото, преди да е заспала. Искаше да го целуне, поне това. Да му каже, че знае, че той прави онова, което смята за най-правилно. Да го увери, че това не го прави глупав в очите й. Не бе ядосана, наистина. Просто искаше да е близо до него. А не цял ден да се скита в дъжда в търсене на някаква си кокошка.

Искаше да му каже, че го обича.

Извъртя се на една страна към празното му място. Зачака. Клепачите й натежаха, с усилие да ги задържа отворени. Щом понечи да отпусне ръка върху неговата половина от одеялото, установи, че той я е завил с нея. Защо ли, ако възнамерява да се върне веднага?

Калан се изправи. Отново разтърка очи. В полумрака, разсейван единствено от слабата светлинка на огъня, забеляза, че дрехите му ги няма.

Денят бе дълъг. Предишната нощ почти не мигнаха. Защо ли е излязъл навън в дъжда посред нощ? Имаха нужда от сън. На сутринта ги чакаше път. Трябваше да се връщат в Ейдиндрил.

На сутринта. На сутринта тръгваха. Той имаше време само дотогава.

Калан изръмжа и се спусна към дрехите си. Ричард бе отишъл да търси доказателство. Беше сигурна, че е така. Нещо, което да докаже пред другите, че не е толкова глупав.

Заровичка в раницата си и измъкна малко свещниче. Имаше конусовидна форма, така че дори в дъжда щеше да й свети. Взе от купчината край огнището дълга съчка, запали я и я поднесе към свещника. Затвори малката стъклена вратичка, за да не позволи на вятъра да угаси пламъчето. Свещникът и свещичката бяха миниатюрни и не осветяваха кой знае колко много. Но това бе най-доброто, което можеше да си достави, и бе по-добре от нищо в черната като рог дъждовна нощ.

Дръпна влажната си риза от кола, на която я бе окачил Ричард край огъня. Допира на студената материя върху кожата й я накара да потръпне. Сега вече младоженецът щеше да получи една лекция и от нея. Тя щеше да настоява незабавно да се върне в леглото и да я прегръща, докато отново се стопли. Негова бе вината, че вече бе започнала да трепери. Кривейки лице, нахлузи на голите си крака подгизналите студени панталони. Какво ли доказателство е отишъл да търси? Кокошката? Докато сушеше косата си на огъня, преди да си легнат, тя го попита защо е убеден, че е видял една и съща кокошка няколко пъти. Ричард й отвърна, че мъртвата кокошка пред къщата на духовете сутринта е имала тъмен белег отдясно на човката си, близо до гребена. И че кокошката, посочена после от Пилето, имала същия белег.

Той бе направил връзката едва по-късно. Каза, че кокошката, която стояла над вратата в стаята с мъртвото тяло на Джуни, имала същия белег на човката. Никоя кокошка от събраните в трите сгради го нямала.

Калан възрази, че кокошките непрекъснато кълват по земята, която е кишава и кална, така че най-вероятно белегът е от мръсотия. Нещо повече, подобни мръсни петна сигурно има върху други кокошки. Но просто дъждът ги е измил.

Калните бяха категорични, че са прибрали всички кокошки в селото — до последната. Следователно онази, която Ричард търсеше, трябваше да е сред намиращите се в трите сгради. На това той не отвърна нищо.

Калан попита защо ли тази кокошка — възкръснала от мъртвите — ще ги преследва цял ден. С каква цел? Ричард не отвърна и на този въпрос. Калан осъзна, че не му е особена подкрепа. Знаеше, че той не отива да се бие от любов към битките. Упорството му нито бе самоцелно, нито бе предназначено да я ядоса.

Трябваше да го изслуша с по-голямо разбиране, с повече внимание. Нали е негова съпруга. Ако не може да разчита на нея, на кого? Нищо чудно, че не бе в настроение за любов. Но кокошката…

Отвори вратата. Посрещна я мощна вълна от вятър и дъжд. Кара си бе легнала. Ловците, които пазеха къщата на духовете, мигом забелязаха Калан и я наобиколиха. Очите им се взираха в сгряното й от свещичката лице, плуващо в тъмнината. Лъщящите им тела се материализираха от тъмнината всеки път, щом небето биваше прорязано от светкавица.

— Накъде тръгна Ричард? — попита ги тя.

Мъжете замигаха глуповато.

— Ричард — повтори тя. — Не е вътре. Излезе преди известно време. Накъде тръгна?

Един от ловците потърси с поглед очите на другарите си, преди да отвърне. Всички поклатиха отрицателно глави.

— Никого не сме виждали. Вярно, че е тъмно, но въпреки това бихме го забелязали, ако излезе.

Калан въздъхна.

— Не съм сигурна. Ричард е бил горски водач. Нощта е стихията му. Той може да се стопи в тъмнината така, както вие изчезвате в тревата.

Мъжете закимаха, напълно убедени в думите й:

— Тогава значи е някъде навън, но не знаем къде. Ричард Избухливият понякога е като дух. Не прилича на никой друг човек, когото познаваме.

Калан се усмихна на себе си. Ричард бе рядко срещан човек — знакът на магьосника.

Веднъж ловците го бяха взели със себе си на състезание по стрелба с лък. Той направо ги изуми. Съсипа всичките им стрели. Уцелваше винаги десятката на мишената, като всяка следваща стрела попадаше в тялото на предната, разцепвайки я на две.

Дарбата на Ричард направляваше стрелите му, макар той да не вярваше, че е така. За него всичко бе въпрос само на практика и концентрация. „Да призовеш мишената“ — така го наричаше той. Казваше, че извиква мишената при себе си, оставяйки всичко наоколо да изчезне. И щом усети, че стрелата му е намерила единствената съществуваща във въздуха точка, я пуска. Можеше да го прави за отрицателно време.

Калан трябваше да признае, че когато той я учеше да стреля, имаше моменти, когато разбираше за какво става въпрос. Наученото веднъж дори й спаси живота. Въпреки всичко тя бе убедена, че има намеса и на магията.

Ловците дълбоко уважаваха Ричард. Стрелбата бе само една от причините. Човек трудно можеше да не го уважава. Щом тя твърдеше, че той може да става невидим, ловците нямаха причина да се съмняват в думите й.

Всъщност запознанството между Ричард и Калните едва не започва зле. При първата им среща в тревистите полета, когато Калан го водеше към селото, Ричард бе изтълкувал погрешно смисъла на поздрава с плесница и бе ударил Савидлин, един от водачите им. С този си акт той непреднамерено бе признал силата на домакините си и се бе превърнал в техен високо ценен приятел, но в същото време си бе спечелил прозвището „Ричард Избухливия“.

Калан изтри дъжда от лицето си.

— Добре. Искам да го открия. — Тя направи знак в тъмнината. — Разпръснете се. Ако го намерите, кажете му, че искам да го видя. Ако не го намерите, се върнете на това място, след като сте огледали района си. После се преместваме на друго място и така, докато го открием.

Те се наканиха да й възразят, но тя им обясни, че е уморена и иска новия си съпруг при нея в леглото. Замоли ги да й помогнат, защото иначе щяла да се впусне сама в търсене.

Помисли си, че Ричард прави точно това — търси сам, защото никой не му вярва.

Мъжете с неохота се съгласиха и се разпръснаха в различни посоки. След малко до един се стопиха в тъмнината. Тъй като не носеха тежки обувки, не им бе трудно като на нея да се придвижват в калта.

Калан се събу и хвърли ботушите си на прага на къщата на духовете. Усмихна се при мисълта, че поне в това бе успяла да надхитри калта.

В Ейдиндрил сигурно имаше цял куп жени — от аристократки, през дипломатки до съпруги на дипломати, които при вида на Майката Изповедник, боса, затънала до глезените в кал, мокра до кости, биха припаднали на мига.

Калан джапаше в калта, опитвайки се да предугади дали Ричард има някаква последователност в търсенето. Той рядко предприемаше случайни ходове. Какво би направил, ако трябва да претърси цялото село в тъмното?

Калан започваше да се съмнява в първата си мисъл, че вероятно той търси кокошката. Може би е осъзнал, че тя, Зед и Ан имат право. Може би не търси кокошката. Но тогава какво прави навън в нощта?

Дъждът барабанеше по главата й, спускаше се по тила и гърба й и тялото й се разтърсваше от ледени спазми. Дългата й коса, която така педантично бе изсушила и сресала, отново подгизна. Ризата залепна за тялото й като втора кожа. Отвратително студена кожа.

Къде може да е отишъл Ричард?

Тя се спря и вдигна свещника.

Джуни.

Може би е отишъл да види Джуни. Усети как я свива сърцето. Може пък да е отишъл да огледа мъртвото телце на бебето. Да е искал да изрази скръбта си към двамата.

Това би било нещо, което не би я учудило. Може би му се е приискало да се помоли на добрите духове за двете нови души, пренесли се в непознат за тях свят. Ричард би направил подобно нещо.

Калан мина през леден водоскок, изливащ се от един покрив, и дъхът й спря, щом струята докосна лицето й. Отметна мокрите кичури коса и изплю малко вода, после продължи напред. От усилието да държи напред свещника пръстите й измръзнаха.

Огледа се напрегнато в нощта, опитвайки се да определи къде точно се намира и да се увери, че върви в правилната посока. Посрещна я позната ниска стена с трите саксии отпред. Наблизо не живееше никой. В саксиите бяха растенията, отглеждани в чест на злите духове, обитаващи близкото помещение. Оттук нататък пътят й беше познат.

Още малко напред, после зад ъгъла и намери вратата към къщата, където се полагаха телата на мъртвите. Опипвайки с безчувствените си пръсти, най-сетне напипа дръжката. Вратата, подута от влагата, изскърца. Калан пристъпи вътре и затвори след себе си.

— Ричард? Тук ли си?

Никакъв отговор. Повдигна свещника. С другата ръка закри носа си, предпазвайки се от ужасната воня. Езикът й усети тръпчивия аромат.

Мъничкото пламъче облиза платформата, върху която бе положено телцето на бебето.

Тя пристъпи напред, стресна се, настъпила някаква буболечка на пода с босия си крак, но при вида на простиращата се пред очите й трагедия страхът й моментално се стопи.

Гледката я вцепени. Малките ръчички бяха застинали във въздуха. Крачетата бяха вкочанени, под стъпълцата имаше милиметър въздух. Мъничките длани бяха разтворени. Стори й се невъзможно да съществуват толкова малки пръстчета.

Усети как в гърлото й се надига буца. Прикри устата си с ръка, за да сподави напиращия вик. Бедното същество. Бедната майчица.

Зад гърба си чу странен повторяем звук. Загледана в мъничкото безжизнено телце, се опита да определи източника на меките отривисти звуци. Изведнъж настъпи тишина. После пак започна. И пак спря. Без много да се замисли, Калан реши, че сигурно е капеща вода.

Не можа да устои и протегна ръка напред. Нежно обгърна с длан мъничката разперена ръчичка. Дланта на бебчето можеше да побере само един неин пръст. Почти бе готова да повярва, че мъничките пръсти всеки миг ще се обвият около нейния. Но те не помръднаха.

Преглътна поредния вик, усети как по бузата й се изтърколва сълза. Толкова й дожаля за майката. Калан бе виждала толкова много смърт, толкова много трупове и не можеше да си обясни защо този пред нея толкова дълбоко я потриса. Наистина се чувстваше потресена.

Даде воля на чувствата си и заплака пред съдбата на детето. В самотата на къщата на мъртвите, сърцето й зарида за този неживян живот, за този съд, пристигнал в света без душа.

Звукът зад гърба й изведнъж привлече вниманието й и тя се обърна, за да види какво смущава молитвата й към добрите духове.

Прекъсна риданието си с вик.

Там, върху лицето на Джуни, стоеше кокошка.

Кълвеше очите му.

ДЕСЕТА ГЛАВА

КАЛАН ИСКАШЕ ДА ИЗГОНИ КОКОШКАТА, но не можеше да се накара да помръдне. Без да престава да кълве, съществото извърна око и я погледна.

Клъв-клъв-клъв. Клъв. Клъв. Това бе звукът, който бе чула преди.

— Къш! — замахна тя. — Къш!

Сигурно е дошла заради буболечките. Да, затова е тук. Заради буболечките.

Някак си не можеше да убеди сама себе си в предположението си.

— Къш! Остави го!

Съскайки, изпружила тяло, кокошката вдигна глава.

Калан отстъпи назад.

Забила нокти във вкочанената мъртва плът, кокошката бавно се завъртя с лице към Калан. Килна глава, гребенът й клюмна встрани, обичките й се залюляха.

— Къш — чу се да шепне Калан.

Не бе достатъчно светло, а и клюнът й бе оцапан с кръв, та Калан не можеше да види дали го има тъмното петно. Но и не изгаряше от желание.

— Добри духове, помогнете ми — помоли се тя шепнешком.

Кокошката изкудкудяка протяжно. Звукът беше като от истинска кокошка, но в сърцето си Калан знаеше, че не е.

В същия миг осъзна какво имаха предвид Пилето и Ричард.

Съществото приличаше на кокошка — не се различаваше от повечето от кокошките на Калните. Но не беше като тях.

Беше въплъщение на злото.

Нещо дълбоко в нея я накара да повярва в това. Съществото насреща й бе отвратително — като усмивката на смъртта.

С една ръка Калан загърна деколтето на ризата си чак до врата. Нещо я блъсна назад толкова мощно, че тя се запита дали няма да срути стената зад себе си.

Инстинктът й подсказваше да се втурне напред и да докосне с Изповедническата си сила това изчадие на злото. Магията й можеше да унищожи завинаги същността на всяко човешко същество, създавайки в празнотата тотална и неконтролируема отдаденост към Изповедника. По този начин осъдените на смърт признаваха без колебание и най-зловещите си престъпления — или невинността си. Това бе крайното средство за установяване справедливостта на правосъдието.

Срещу докосването на Изповедник нямаше защита. То бе всесилно и окончателно. Дори най-маниакалният убиец притежаваше душа, а следователно бе уязвим.

Силата й, магията й бе и средство за защита. Но действаше само върху хора. Нямаше да е валидна върху кокошка. Нямаше да повлияе на въплъщение на злото.

Погледът й отскочи към вратата, преценявайки разстоянието. Кокошката се наведе към нея. Забила нокти в ръката на Джуни, се приближи към Калан, която чак затрепера от напрежение.

Кокошката отстъпи леко назад, напъна се и се изходи върху лицето на Джуни. Нададе звук, подобен на смях.

Калан би дала какво ли не, за да убеди сама себе си, че си въобразява, че не е каквото си мисли.

Знаеше, че не е така.

Също както усещаше, че силата й няма да действа срещу това същество, така разбираше, че привидният й голям ръст и размери спрямо него няма да са й особено предимство. Много по-добре би било, мислеше си тя, просто да изчезне.

Повече от всичко на света й се искаше именно това — да се маха.

Огромна кафява буболечка се плъзна по ръката й. Тя я смачка с остър вик. Отстъпи крачка към вратата.

Кокошката скочи от Джуни и се приземи пред вратата.

Докато тя клъв-клъв-кълвеше, Калан отчаяно се опитваше да събере мислите си. Животното изяде буболечката, която Калан перна от ръката си. След като погълна плячката си, вдигна очи към нея, килна глава на едната страна, после на другата и обицата й пак се залюля.

Калан стрелна с поглед вратата. Опита се да измисли най-добрия начин да се махне оттук. Дали да не изрита кокошката встрани? Или да се опита да я прогони от вратата? А може би просто да се направи, че не я забелязва, и спокойно да мине покрай нея?

Спомни си думите на Ричард: „Джуни се изплю върху честта на нещото, което бе убило кокошката. Не след дълго той загина. Аз хвърлих пръчка срещу кокошката на прозореца и не след дълго тя нападна малко момче. Моя е вината, че Унги пострада. Не искам да повторя тази грешка.“ Тя не искаше да допуска същата грешка. Това нещо можеше да литне право в лицето й. Да изкълве очите й. Да разпори с клюн сънната й артерия. Да й източи кръвта. Кой знае каква е реалната му сила, на какво е способно. Изведнъж животът или смъртта на Калан увиснаха на думите на Ричард. Само преди миг тя ги бе мислила за глупост. Сега измерваше шансовете си, опитваше се да прецени избора си, опирайки се на казаното от Ричард.

— О, Ричард — шепнешком се примоли тя, — прости ми.

Усети нещо в краката си. Един бърз поглед — в тъмното не бе достатъчен, но й се стори, че вижда буболечки, катерещи се нагоре. Почувства как една стига до глезена й и се пъха в крачола. Тропна с крак. Буболечката се бе хванала здраво.

Наведе се, за да измъкне неприятния гост от крачола си. Искаше да го махне от себе си. Замахна прекалено силно и го размаза на крака си.

Изправи се трескаво и започна да прогонва буболечките, междувременно нападнали косата й. Простена, когато една стоножка я захапа за опакото на ръката. Разтърси длан и животинката падна. Щом стигна пода, кокошката я клъвна и я погълна.

С един замах на крилете кокошката изведнъж се озова отново върху Джуни. Ноктите й се впиваха демонстративно, главата се извърна плавно и се вгледа в Калан. Едно черно око се взря в нея с леден интерес. Калан приплъзна единия си крак към вратата.

— Майко — изкряка кокошката. Калан подскочи и нададе вик.

Опита се да успокои дишането си. Сърцето й биеше толкова бясно, че си помисли, че вратът й вероятно пулсира видимо. Беше се вкопчила в платформата толкова яростно, че почувства как разкървява пръстите си.

Сигурно просто животното бе издало звук, наподобяващ „Майко“. Нали Калан е Майката Изповедник, свикнала е да чува думата „Майко“. Просто е изплашена и си въобразява разни неща.

Нещо я захапа за глезена и тя отново нададе вик. Замахвайки към някаква буболечка, пропълзяла в ръкава на ризата й, тя, без да иска, бутна кандилото от платформата. То се разби шумно върху мръсния под.

В следващия миг в стаята настъпи непрогледна тъмнина.

Калан се завъртя в кръг и замахна яростно в областта между раменете си, близо до тила. По тежината и цвърченето реши, че е мишка. За щастие при рязкото движение успя да се освободи от нея.

Замръзна на място. Напрегна слух да долови дали кокошката е направила някакво движение, дали отново е скочила на пода. В стаята цареше мъртвешка тишина, нарушавана единствено от бесните удари на сърцето й, блъскащи в ушите й.

Запромъква се към вратата. Докато влачеше крака в разложената от мръсотия слама, изпита неистово желание да си бе обула обувките, преди да влезе. Вонята бе зашеметяваща. Струваше й се, че никога повече няма да се почувства чиста. Все едно, помисли си, само да се измъкне жива.

В тъмното нещото, приело вид на кокошка, отново нададе басовия си кикот.

Звукът не дойде от посоката, от която Калан очакваше. Кокошката беше зад нея.

— Моля те, не искам да ти сторя нищо лошо — обади се Калан в тъмното. — Нямах намерение да показвам неуважение. Щом така предпочиташ, мога веднага да те оставя да си вършиш работата.

Калан приплъзна още веднъж крак към вратата. Движеше се внимателно, бавно, в случай че съществото се окаже на пътя й. Не й се искаше да се блъсне в него и да го ядоса. Не биваше да го подценява.

Калан неведнъж се бе хвърляла със страст срещу наглед непобедими врагове. Предимствата на решителната мощна атака й бяха добре известни. Но, от друга страна, нещо й подсказваше настойчиво, че настоящият й враг, стига да поиска, може да я убие толкова лесно, колкото тя би могла да извие врата на истинска кокошка. Предизвикаше ли борба, щеше да я загуби.

Рамото й опря в стената. Плъзна ръка по релефа на тухлите, търсейки опипом вратата. Не я намери. Опипа стената във всички посоки. Врата нямаше.

Това бе лудост. Нали бе влязла през нея. Трябваше да е там. Нещото нададе шептящ кикот.

Преглъщайки сълзите си на ужас, Калан се обърна и притисна гръб в стената. Сигурно се е объркала при обръщането, докато се занимаваше с мишката. Просто се е обърнала на другата страна. Вратата няма как да се мръдне. Просто Калан се е обърнала. Тогава къде е?

Очите й бяха напрегнати до крайност и ококорени в тъмнината, сякаш се опитваха да пробият мастилено черната завеса. В мислите й се настани нов ужас: Ами ако кокошката изкълве и нейните очи? Ако това е любимото й занимание? Да кълве очи.

Чу се да стене от ужас. През тревния покрив се процеждаше вода. Капките, обливащи лицето й, я караха да трепери. Отново блесна светкавица. Калан видя светлината да минава през лявата стена. Не през вратата. Светлината се процеждаше по краищата на вратата. Трясна гръмотевицата.

Спусна се към вратата като обезумяла. В тъмнината бедрото й се драсна в ръба на една от платформите. Пръстите й пресрещнаха ъгъла. Подскачайки на другия си за равновесие, усети нещо твърдо. През стъпалото й премина режеща болка. Посегна към дръжката на вратата, но ръката й попадна на малкото вкочанено телце. За миг се вцепени. После се строполи с трясък на пода.

Ругаейки шепнешком, си даде сметка, че е настъпила още топлото кандило. Разтърка стъпалото си. В действителност не го бе изгорила. Обезумялото й въображение й бе внушило болката. Другият й крак обаче кървеше от удара в ръба.

Пое си дълбоко дъх. Не бива да се паникьосва, укори се тя, защото, ако се паникьоса, няма да може да си помогне. А никой друг не може да я измъкне оттук. Трябва да си събере мислите, да се успокои и да избяга от къщата на мъртвите.

Още веднъж си пое дъх. Единственото, което трябваше да направи, бе да стигне до вратата. Тогава щеше да е свободна. Тогава щеше да е в безопасност.

Примъкна се леко напред по корем. Сламата бе подгизнала, дали от дъжда или от разложенията, капещи от платформите, това не можеше да каже. Каза си, че Калните уважават своите мъртви. Не биха оставили мръсна сламата на това място. Сигурно си е чиста. Ами тогава защо така вони?

С огромно усилие си наложи да не обръща внимание на нападащите я отвсякъде буболечки. Когато забравеше да полага усилия да пази тишина, дочуваше как от гърлото й се надигат немощни стонове. Лицето й бе почти прилепено до земята и тя видя следващата светкавица да се промъква под вратата. Не бе далеч.

Нямаше представа къде се е дянала кокошката. Молеше се да се е заела отново с изкълваването на очите на Джуни.

При следващата светкавица видя между себе си и процепа на вратата птичи крак. Съществото бе на не повече от крачка от лицето й.

Калан бавно повдигна длан и закри очите си. Знаеше, че всеки един момент чудовището-кокошка може да започне да кълве очите й, също както бе кълвала очите на Джуни. Задъха се от ужас, представяйки си собствените си изкълвани очи. Кръвта, бликаща от разкъсаните, празни очни ями.

Щеше да ослепее. Щеше да е безпомощна. Никога повече нямаше да види насреща си усмихнатите сиви очи на Ричард.

В косата й се зарови буболечка и отчаяно се замята на-сам-натам, опитвайки се да се освободи от капана. Калан посегна да я махне, но не я улучи.

Внезапно нещо я удари по главата. Тя нададе вик. Буболечката я нямаше. Кокошката я бе клъвнала от главата й. Заболя я от острия удар.

— Благодаря — наложи си Калан да каже на кокошката. — Много ти благодаря. Оценявам жеста ти.

В същия миг клюнът се изпружи напред и я клъвна по ръката. Калан изпищя. Отново буболечка. Кокошката не се бе целила в ръката й, а в буболечката.

— Извинявай, че изпищях. — Гласът й трепереше. — Просто ме стресна. Още веднъж ти благодаря.

Клюнът се прицели в темето й. Този път не заради буболечка. Калан не знаеше дали съществото си е помислило, че там има буболечка, или просто е искало да я клъвне по главата. Болката бе пронизителна.

Премести ръката си върху очите.

— Моля те, недей. Боли. Моля те, не ме кълви.

Клюнът клъвна вената на опакото на ръката, с която бе прикрила очите си. Кокошката бе настоятелна, сякаш се опитваше да вдигне червей от земята.

Беше заповед. Искаше Калан да махне ръката си от очите.

Клюнът се заби безмилостно в плътта й. Нямаше съмнение в посланието на настоятелния жест. Махни си ръката веднага, казваше той, или ще съжаляваш.

Ядоса ли я, не беше ясно какво би могло да й причини. Над нея лежеше Джуни, като напомняне за една от възможностите.

Каза си, че ако се опита да кълве очите й, трябва да направи всичко възможно да извие врата й. Ако действа достатъчно бързо, ще получи най-много едно клъвване. Ще й остане поне едното око. В такъв случай си струваше да се бори. Но само ако кокошката се стрелне към очите й.

Инстинктите й подсказваха, че подобно действие би било най-глупавото и опасно нещо, което може да стори. И Пилето, и Ричард бяха убедени, че това не е кокошка. Сега вече й Калан не се съмняваше в това. Но можеше да няма друг избор.

Започне ли веднъж, битката щеше да е на живот и смърт. Не си правеше илюзии относно шансовете си. Но така или иначе, можеше да се окаже принудена да се бие. До последния си дъх, ако се наложи — както я бе учил баща й.

Кокошката клъвна по-надълбоко кожата й, захващайки вена, и изви клюн. Последно предупреждение.

Калан внимателно отдръпна треперещата си ръка. Съществото доволно изкудкудяка.

Отново блесна светкавица. Не й бе нужна светлина. Бе само на милиметри от нея. Толкова близо, че се чувстваше дъхът й.

— Моля те, не ме наранявай.

Гръмотевицата бе болезнено оглушителна. Кокошката изписка и се извърна.

Калан осъзна, че не е била гръмотевица, а отварянето на вратата.

— Калан! — Беше Ричард. — Къде си!

Тя скочи на крака.

— Ричард! Внимавай! Кокошката! Кокошката!

Ричард се спусна към нея. Кокошката се шмугна между краката му и излетя навън.

Калан се спусна да го прегърне, но той й препречи пътя, като се извърна рязко и измъкна лъка от рамото на единия от ловците, застанал на прага. Преди още ловецът да е успял да се съвземе от внезапното действие, Ричард вече бе издърпал една стрела от колчана му. В следващия миг стрелата бе на място, тетивата опъната до бузата.

Кокошката се щураше като побесняла в калта, отдалечавайки се по уличката. Накъсаният блясък на светкавицата сякаш улавяше съществото в статично положение, всеки път разкривайки го като вкаменено и всеки път отдалечаващо се все по-надалеч.

С опъването на тетивата стрелата изсвистя в нощта. Калан чу как оловното острие се врязва в нещо плътно с мощен удар.

На фона на светкавицата видя как съществото се обръща да ги погледне. Стрелата го бе улучила право в тила. Предната част на острието бе проникнала през разтворената човка. От него капеше кръв, която обагряше перушината на кокошката.

Ловецът подсвирна тихичко с възхищение. С отзвучаването на гръмотевицата нощта потъна в тъмнина. Следващата светкавица показа изчезващата зад ъгъла кокошка.

Калан последва Ричард, спуснал се подир бягащата кокошка. Бягайки, ловецът му подаде още една стрела. Ричард я постави на тетивата и опъна, намествайки лъка в готовност.

На завоя тримата се спряха. Точно пред тях, в калта, по средата на калната улица, лежеше стрелата. От кокошката нямаше и следа.

— Ричард — задъхано каза Калан. — Вече ти вярвам.

— И аз така си помислих — отвърна той.

Зад тях се чу мощно изсвистяване.

Всички надзърнаха зад завоя и видяха от покрива на къщата, в която се приготвяха труповете за погребение, да се издигат пламъци. През отворената врата Калан мерна горящата слама, покриваща пода.

— Носех свещ. Падна в сламата. Но бе угаснала — промълви тя. — Сигурна съм.

— Може все пак да не е — каза Ричард, без да откъсва поглед от дращещите в небето пламъци.

От ярката светлина околните сгради сякаш затанцуваха в мрака. Въпреки разстоянието Калан усети яростната жега, лъхаща към лицето й. Нощта се изпълни с горяща трева и отблясъци.

От дъжда изскочиха пазачите им ловци и ги наобиколиха. Притежателят на стрелата прошепна на другарите си, че Ричард Избухливият е уцелил злия дух и го е прогонил.

Иззад един ъгъл се появиха още двама души. Зед, както винаги ограден от облак рошава коса, озарявана от пламъците на огъня, протегна ръка. Ловецът положи стрелата в отворената му длан. Зед я огледа с бърз поглед, след което я подаде на Ан. Тя я претърколи в ръка, въздъхвайки така, сякаш стрелата й е доверила тайните си и е потвърдила опасенията й.

— Хармониите — обади се Ричард. — Тук са. Сега вече вярвате ли ми?

— Зед, видях с очите си — започна и Калан. — Ричард има право. Това нещо не е кокошка. Намерих я ей там вътре да кълве очите на Джуни. Говореше. Обърна се към мен със званието ми — „Майко Изповедник“.

Пламъците не преставаха да танцуват в тържествените му очи. Накрая кимна.

— В известен смисъл си прав, момчето ми. Наистина сме изправени пред най-сериозен проблем. Но не са Хармониите.

— Зед — настоя Калан, сочейки към горящата къща.

— Казвам ти, беше…

Зед протегна ръка и махна едно шарено перо от косата й. Калан млъкна. Зед вдигна перото в ръка, претъркулвайки го бавно между палеца и показалеца си. Пред очите им перото се превърна в дим и се изпари във въздуха.

— Било е Промъкник — промълви магьосникът.

— Промъкник ли? — Ричард смръщи чело. — Какво пък е това? И откъде знаеш?

— Двамата с Ан хвърлихме верификационни заклинания — продължи старият магьосник. — Ти ни осигури необходимото зрънце доказателство, за да сме сигурни. Следите от магия по тази стрела само потвърждават подозренията ни. Наистина сериозно сме го загазили.

— Това е дело на последователите на Пазителя — обади се и Ан. — На онези от тях, които си служат със Субстрактивна магия — Сестрите на мрака.

— Джаганг — пошепна Ричард. — Той използва Сестри на мрака.

Ан кимна.

— Последния път Джаганг изпрати магьосник-убиец, но ти се справи с него. Сега изпраща нещо по-страшно.

Зед положи ръка на рамото на Ричард.

— Прав беше да си толкова настоятелен, но заключенията ти са погрешни. Двамата с Ан сме сигурни, че можем да развалим магията, довела това същество тук. Помъчи се да не се тревожиш. Ще направим, каквото е по силите ни и ще намерим решение.

— Още не си ни казал какво представлява този Промъкник. Какво иска? С каква цел е изпратен?

Преди да отвърне, Ан погледна Зед:

— Той е създаден в отвъдния свят — каза тя — с помощта на Субстрактивна магия. Целта му е да унищожи магията тук, в този свят.

— Също като Хармониите — с ужас изпусна Калан.

— Работата е сериозна — — потвърди Зед, — но няма нищо общо с Хармониите. Двамата с Ан не сме вчерашни и разполагаме с известни познания и средства.

Засега Промъкникът си отиде благодарение на Ричард. При положение, че разобличихме същността му, няма да се върне скоро. Отидете да поспите. За щастие Джаганг се оказа тромав и Промъкникът се разкри, преди да е причинил по-сериозни проблеми.

Ричард хвърли поглед назад към бумтящия пожар, сякаш борейки се с някаква мисъл.

— Но как е възможно Джаганг…

— Двамата с Ан имаме нужда от малко почивка, за да можем да определим какво точно е сторено от Джаганг и да му се противопоставим. Нещата са сложни. Нека направим онова, което мислим, че трябва.

Най-сетне Ричард обгърна Калан през кръста с нежна ръка и я придърпа към себе си, като кимна на дядо си. На тръгване стисна Зед за рамото с приятелски жест и отведе Калан към къщата на духовете.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

РИЧАРД СЕ СТРЕСНА и Калан се събуди. Долепила гръб в неговия, тя разтърка очи да прогони съня, като полагаше припряно усилия да дойде на себе си. Ричард седна и топлото му място до Калан изведнъж се изпълни със студ. Някой чукаше настоятелно на вратата.

— Господарю Рал — чу се приглушен глас. — Господарю Рал!

Не беше сън. Отвън блъскаше Кара. Ричард скочи в панталона си и се спусна да отвори. В стаята нахлу дневна светлина.

— Какво има, Кара?

— Лечителката ме изпрати да те викна. Зед и Ан са болни. Не я разбирам какво ми говори, но схванах, че трябва да те извикам.

Ричард посегна към ботушите си.

— Колко са зле?

— По държането й не мисля, че е сериозно, но нищо не разбирам от тези неща. Помислих си, че ще предпочетеш сам да се увериш.

— Разбира се. Да. Ей сега тръгваме. Калан вече се обличаше. Дрехите й все още бяха влажни, но поне от тях не капеше вода.

— Какво ли им е станало?

Ричард нахлузи черния си потник.

— Представа нямам.

Без да си прави труда да се облича повече, закопча широкия си колан със златна тока и тръгна към вратата. Никога не се разделяше с нещата, които носеше на колана си. Бяха твърде опасни. Хвърли поглед назад да види дали тя е тръгнала. Подскачайки на един крак за равновесие, Калан тъкмо нахлузваше вкочанените си ботуши.

— Исках да кажа, смяташ ли, че може да е от магията? Че може нещо да се е объркало с нея? Заради тази история с Промъкника?

— Да не се притесняваме предварително. Съвсем скоро ще узнаем.

Щом двамата излязоха през вратата, Кара ги последва. Утринта бе мрачна и мокра, потънала в гъста мъгла. Оловните облаци, надвиснали над главите им, обещаваха още един отвратителен ден. Добре поне, че не валеше.

Дългата руса плитка на Кара изглеждаше така, сякаш цяла нощ е била държана мокра. Висеше отпусната и влажна. Но Калан бе убедена, че косата на Морещицата въпреки всичко изглежда по-добре от нейните сплъстени мокри къдрици.

За разлика от прическата, червената кожена униформа на Кара сякаш бе току-що почистена. Тези униформи бяха гордостта на всяка Морещица. Подобно ален флаг, те известяваха присъствието на притежателката си. Малко бяха думите, способни да предадат заплахата, криеща се в тази дреха.

Меката кожа явно бе обработвана със специални масла или животинска мас — водата изобщо не се задържаше по нея и мигновено се стичаше надолу. Калан винаги си бе мислила, че след като е толкова тясна, червената й униформа се е превърнала във втора кожа.

Докато бързаха надолу по уличката, Кара ги изгледа с укор в погледа.

— Вие двамата сте имали приключение снощи.

По трептенето на мускулите на лицето й можеха да познаят, че Кара не е особено доволна от факта, че са я оставили да спи, докато двамата са се лутали в тъмното като самотни жертви, изложени на смъртна опасност — при това абсолютно безпричинно.

— Открих кокошката, дето не е кокошка — каза Калан.

На връщане към къщата на духовете в калта и тъмнината, под дъжда двамата с Ричард бяха усетили колко всъщност са уморени, така че не си бяха говорили много. На въпроса й той отвърна, че търсел кокошката, когато чул гласа на Калан откъм къщата с тялото на Джуни. Тя очакваше той да я укори за липсата й на вяра в него, но Ричард не го направи.

Извини му се, че се е държала толкова лошо с него предния ден, че не му е вярвала. Той отвърна само, че е благодарен на добрите духове, задето са бдели над нея. Прегърна я и я целуна по челото. Калан си помисли, че вероятно би се почувствала по-добре, ако я бе укорил.

Смъртно уморени, и двамата се пъхнаха под завивките. Макар и изтощена до крайност, Калан бе убедена, че ще прекара остатъка на нощта с ужасния спомен за въплъщението на злото, което бе почувствала в тялото на кокошката. Но топлото присъствие на Ричард и нежната ръка на рамото й я приспаха за секунди.

— Никой все още не ми е обяснил как така можете да твърдите, че тази кокошка не е кокошка — оплака се Кара, докато свиваха зад един ъгъл.

— Не мога да ти го обясня — каза Ричард. — Просто нещо в нея не бе наред. Инстинкт. Нещо, което караше косъмчетата на тила ми да настръхват, щом това същество се приближи наоколо.

— Ако беше там с мен, щеше да разбереш — обади се и Калан. — Щом ме погледна, в очите й видях образа на злото.

Кара изсумтя невярващо:

— Може да е искала да снесе яйце.

— Обърна се към мен със званието ми.

— Ами? Е, сега вече съвсем ме убеди. — Гласът на Кара изведнъж стана по-сериозен, ако не притеснен: — Наистина ли те е нарекла „Майко Изповедник“?

Калан кимна, трогната от искреното притеснение, изписано на лицето на Кара.

— Ами, всъщност започна, но каза само първата част. Не бях достатъчно учтива да изчакам да довърши.

Щом тримата се появиха на вратата, Нисел се изправи от еленовата кожа на пода пред малкото огнище. Загряваше канче с ароматни билки. Самун хляб от тава бе поставен на малката полица зад огнището, където щеше да се запази топъл по-дълго време. Усмихна им се с онази своя особена усмивка, която казваше: „има неща, които само аз знам“.

— Добро утро, Майко Изповедник, добре ли спа?

— Да, благодаря. Нисел, какво им е на Зед и Ан?

Усмивката на Нисел се изпари, погледът й отскочи към завесата, отделяща задната стаичка.

— Не съм съвсем сигурна.

— Е, поне какво им причинява болката? — попита Ричард щом Калан му преведе. — В какво се изразява болестта им? Треска? Корем? Глава? Какво? — Той разпери ръце: — Да не би главите да са се отделили от раменете им?

Докато Калан й превеждаше въпросите му, Нисел не отделяше поглед от него. Странната усмивка се върна на лицето й.

— Твоят нов съпруг е доста нетърпелив.

— Тревожи се за дядо си. Питае изключително топли чувства към него. И така, знаеш ли какво може да им е?

Нисел се извърна за малко да разбърка канчето. Старата лечителка си имаше своите странности, като например навика й да си мърмори нещо под мустак, докато работи, или пък да кара болния да балансира камъчета на стомаха си, за да разсейва вниманието му, докато тя зашива раната му. Но Калан се бе убедила, че жената притежава остър ум и в уменията си няма равна. Прегърбената старица разполагаше с опита на един дълъг живот и с огромно познание.

С едната си ръка Нисел загърна простичкия си шал и най-накрая се приведе над символа на Милостта, все още изрисуван в пръстта на пода. Протегна се и със сгърчения си пръст бавно проследи една от линиите, излизащи от центъра — линията на магията.

— Това, предполагам.

Калан и Ричард се спогледаха с тревога.

— Може би ще разберете доста по-бързо, ако просто влезете вътре и видите сами — намеси се Кара.

Ричард я изгледа гневно.

— Искахме да знаем какво да очакваме, ако нямаш нищо против.

Калан се поотпусна малко. Кара не би проявила неуважение към нещо толкова важно за тях, ако наистина смяташе, че нещата са сериозни. И все пак Кара не разбираше много от магията. И изобщо не си падаше по подобни работи.

Кара, както и жестоките Д’Харански войници, се страхуваха от магията. Всички те вечно щяха да повтарят с убеждение, че са стомана срещу стомана, докато техният Господар Рал трябва да е магия срещу магия. Това бе част от връзката на Д’Харанците с техния Господар — те защитават него, той тях. Сякаш вярваха, че тяхното задължение е да опазят тялото му, за да може той да пази душите им.

Парадоксът се състоеше в това, че уникалната връзка между една Морещица и нейният Господар Рал представлява симбиоза, вдъхваща сила на Агнела — изумителното средство за мъчения, което всяка Морещица носеше на китката си — и което е по-важно, че благодарение на древната си връзка с Господаря Рал, Морещиците можеха да завладеят магията на родения с дарбата. Преди Ричард да ги освободи, задължението на Морещиците бе не само да защитават своя Господар Рал, но да измъчват до смърт враговете му, притежаващи магия, и в същото време да измъкват от тях цялата информация, която носят.

С изключение на Изповедническата магия, не съществуваше друга, способна да устои на магията на една Морещица. Така както Морещиците се страхуваха от магията, така и всеки, притежаващ магия, имаше достатъчно основание да изпитва страх от Морещиците. Но от друга страна, хората винаги бяха казвали на Калан, че змиите се страхуват от нея повече, отколкото тя от тях.

Кара зае позиция с ръце на кръста. Ричард дръпна завесата встрани и я задържа пред Калан.

Стаята без прозорци, в която попаднаха, бе осветена от свещи. По прашасалия под бяха изрисувани магически фигури. Калан веднага разбра, че не са символи с практическа насоченост като този отвън. Тези тук бяха изрисувани с кръв.

Тя стисна Ричард за лакътя.

— Внимавай. Не стъпвай върху това. — Тя посочи с другата си ръка символите на пода. — Те примамват и впримчват непредпазливия.

Ричард кимна и продължи през лабиринта от магически фигури. Край далечната стена на сламеници лежаха Зед и Ан, допрели глава в глава. И двамата бяха завити чак до брадичките с груби вълнени одеяла.

— Зед — прошепна Ричард и се отпусна на коляно. — Буден ли си?

Калан коленичи край Ричард и го хвана за ръката. Двамата се отпуснаха назад на пети. Изведнъж Ан отвори очи и се огледа. Калан я стисна за ръката. Зед се намръщи, сякаш дори най-слабата светлина дразнеше очите му.

— Ето те и теб, Ричард, така. Трябва да поговорим.

— Какво става? Болни ли сте? Как можем да ви помогнем?

Чупливата бяла коса на Зед изглеждаше по-рошава от обикновено. На слабата светлина бръчките му не се виждаха ясно, но въпреки това в този момент изглеждаше много, много стар.

— Двамата с Ан просто сме малко изтощени, това е. Опитвахме се…

Той измъкна ръка изпод одеялото и направи знак към плетеницата от символи на пода. Червената униформа на Кара бе по-изпъната върху тялото й от собствената й кожа.

— Кажи им — промълви Ан в тягостната тишина — или ще го направя аз.

— Какво да ни каже? Какво става тук?

Зед отпусна ръка на мускулестото бедро на Ричард и с усилие си пое дъх няколко пъти.

— Нали си спомняш какво си говорихме? Онзи разговор с многото „ако“ за магията, която ще изчезне?

— Разбира се, че си спомням.

— Почна се.

Ричард ококори очи.

— Значи все пак са Хармониите.

— Не — промълви Ан. — Сестрите на мрака. — Тя избърса струйка пот, влизаща в очите й. — В заклинание то за извикване на онова кокоше същество.

— Промъкникът — помогна й Зед. — С извикването на Промъкника те нарочно или несъзнателно дадоха старт на разрушаването на магията.

— Едва ли е несъзнателно — вметна Ричард. — Вероятно са го направили нарочно. Поне за Джаганг съм сигурен. А Сестрите на мрака изпълняват неговата воля.

Зед кимна и затвори очи.

— Сигурен съм, че си прав, момчето ми.

— Значи не сте успели да го спрете? — попита Калан.

— Говорехте така, сякаш няма да е проблем да се противопоставите на този процес.

— Верификационните заклинания, които хвърлихме, ни струваха скъпо. — Гласът на Ан бе толкова тъжен, колкото Калан си представяше, че би бил собственият й глас на мястото на жената. — Изчерпаха силите ни.

Зед вдигна ръка и отново я отпусна на бедрото на Ричард.

— Заради онова, което ние двамата представляваме, заради факта, че притежаваме повече сила и способности от останалите, атрофията започна първо от нас.

Калан свъси чело.

— Нали каза, че ще започне от най-слабите.

Ан просто поклати глава.

— Ами защо не влияе на нас? — попита Ричард. — Калан притежава силна магия — благодарение на Изповедническата си сила. Аз притежавам дарбата.

Зед повдигна ръка и направи уморен жест.

— Не, не. Нещата не стават така. Започна с нас. С мен повече, отколкото с Ан.

— Не ги заблуждавай — упрекна го Ан. — Твърде важно е. — Гласът й набра малко сила и тя продължи: — Ричард, силата на Калан скоро ще започне да угасва. Както и твоята, макар ти да не зависиш от нея толкова, колкото ние или тя, така че за теб това няма да е от особено значение.

— Калан ще загуби Изповедническата си сила — потвърди Зед, — както и всеки друг, роден с магия. Всяко магическо нещо. Тя ще остане беззащитна и ще трябва да бъде пазена.

— Не бих казала, че съм беззащитна — възпротиви се Калан.

— Не може да няма някакъв начин да оправите нещата. Нали снощи твърдяхте, че си имате своите средства. — Ричард стисна юмруци. — Че можете да се преборите с проблема. Трябва да намерите изход!

Ан повдигна ръка и едва докосна главата на Зед:

— Би ли му казал, старче? Преди момчето да е изпаднало в ярост и да не може да ни помогне?

Ричард се наведе напред.

— Мога да помогна ли? Какво мога да направя? Само ми кажи и ще го направя.

Зед успя да се усмихне.

— Винаги съм могъл да разчитам на теб, Ричард. Винаги.

— Какво можем да направим? — попита и Калан. — Можеш да разчиташ и на двама ни.

— Нали разбирате, знаем какво трябва да се направи, но няма да успеем сами.

— Тогава ще ви помогна — настоя Ричард. — Какво ви трябва?

Зед с мъка си пое дъх.

— В Кулата.

Калан усети лъч надежда. Плъзгата щеше да им спести седмици пътуване. В Плъзгата двамата с Ричард можеха да стигнат до Кулата за по-малко от ден.

Зед бе почти не на себе си, дъхът му изведнъж секна. Объркан до крайна степен, Ричард притисна слепоочията си между палеца и показалеца на едната си ръка. Въздъхна дълбоко. Отпусна ръката си на рамото на Зед и лекичко го разтърси.

— Зед? Какво можем да направим, за да помогнем? Какво искаше да кажеш за Магьосническата кула? Какво има в нея?

Старият магьосник преглътна с мъка.

— В Кулата. Да.

Ричард въздъхна още веднъж, цял разтреперан, опитвайки се да остане спокоен и гласът му да звучи убедително за самия него:

— Така, в Кулата. Това го разбрах. Какво има там, Зед?

Зед се помъчи да овлажни с език пресъхналото си небце:

— Вода.

Калан спря с ръка Ричард, готов да скочи в същия миг.

— Аз ще донеса.

Нисел я посрещна на вратата, но вместо водата, за която я помоли Калан, й подаде топла чаша.

— Дай му това. Току-що го приготвих. По-добре е от вода. Ще му вдъхне сили.

— Благодаря, Нисел.

Калан допря чашата до устните на Зед. Той преглътна няколко пъти. Калан предложи чашата на Ан, която допи съдържанието й. Нисел се надвеси над рамото на Калан и й подаде комат хляб от тава, намазан с нещо, подобно на мед, ухаещо леко на мента. Нисел й прошепна да ги накара да хапнат по малко.

— Ето, Зед — каза Калан, — хапни си тава с мед.

Зед вдигна ръка и избута парчето хляб, което Калан бе поднесла към устата му.

— Може би после.

Калан и Ричард се спогледаха косо. Беше почти нечувано Зед да откаже храна. Кара бе решила, че работата не е сериозна, като съдеше по спокойствието на Нисел. Докато старата лечителка не изглеждаше ни най-малко притеснена от състоянието на двамата, тревогата на Калан и Ричард вече бе избухнала с пълна сила.

— Зед — продължи Ричард, щом дядо му преглътна напитката, — какво казваше за Кулата?

Зед отвори очи. На Калан й се видяха малко просветлели, мъгливото изражение в тях като че се бе по избистрило. Той леко стисна Ричард за китката.

— Мисля, че чаят ми подейства добре. Още.

Калан се извърна към старата жена:

— Казва, че чаят му действа добре. Би искал още.

Нисел направи гримаса, изпружила глава назад.

— Разбира се, че действа добре. Какво си мисли той, защо иначе ще го правя?

Тя поклати глава на глупостта на стареца и се затътри към предната стая да донесе още чай. Калан бе убедена, че не си внушава, че Зед едва забележимо, но е по-добре.

— Слушай ме внимателно, момчето ми — той вдигна пръст, за да звучи по-убедително. — В Кулата има заклинание с огромна мощ. Един вид скрита в бутилка противоотрова на покварата, вилнееща из света на живите.

— И ти я искаш? — предположи Ричард.

Чаят като че ли се бе отразил благотворно и на Ан.

— Опитахме се да хвърлим противодействащи заклинания, но силата ни вече е прекалено увредена. Не можахме да установим навреме какво става.

— Но невидимата сила в бутилката ще стори с покварата онова, което покварата причини на нас — допълни мисълта й Зед.

— И по този начин ще балансира силата, така че вие ще имате възможност да направите противоборстващи заклинания и да я унищожите — припряно довърши Ричард.

— Да — едновременно отвърнаха Зед и Ан.

Калан се усмихна широко.

— В такъв случай проблем не съществува. Ще ви донесем бутилката.

Ричард също грейна в усмивка.

— Можем да отидем до Кулата с Плъзгата. Ще имате тази бутилка със заклинания за нула време. Почти.

Ан покри очи с ръка и изруга тихичко:

— Зед, на нищо ли не си научил това момче?

Усмивката на Ричард изведнъж угасна.

— Защо? Какво не е наред?

Нисел се върна в стаята с две глинени чаши в ръце. Подаде едната на Калан, другата на Ричард.

— Накарайте ги да го изпият.

— Нисел казва, че трябва да изпиете всичко — преведе Калан.

Калан допря чашата до устните на Ан и жената сръбна малко. Зед сбърчи нос, но веднага след това трябваше да започне да преглъща, тъй като Ричард вече изсипваше съдържанието на чашата в гърлото му. Като се задавяше и кашляше, той бе принуден или да изпие всичко, или да се удави в него.

— И така, какъв е проблемът да ви донесем това магическо нещо от Кулата? — попита Ричард, щом дядо му успя да си поеме дъх.

— Първо — успя да започне Зед, — не е нужно да го носите тук. Просто трябва да счупите бутилката. Заклинанието ще бъде освободено. То не се нуждае от направление — вече е създадено.

Ричард кимна.

— Мога да счупя бутилката. Ще я счупя.

— Чуй ме. Заклинанието се намира в бутилка, създадена да пази магията. Ще бъде освободено единствено ако бутилката бъде счупена правилно — с предмет, съдържащ определена магия. В противен случай просто ще се изпари, без да помогне.

— Какъв предмет? Как трябва да се счупи правилно?

— Мечът на истината — каза Зед. — Той притежава правилната магия, с която да се освободи заклинанието невредимо, щом контейнерът му бъде счупен.

— Това не е проблем. Оставих меча в анклава ти в Кулата. Но магията на меча няма да се повреди, докато стигнем до него, нали?

— Няма. Той е създаден от магьосници, които са му изградили защита срещу опити да бъде увредена магията му.

— Значи мислиш, че Мечът на истината ще спре Промъкника?

Зед кимна:

— Не знам много за всичко това, но силно вярвам, че Мечът на истината е единственото нещо, което има силата да те защити. — Пръстите на Зед се впиха в потника на Ричард и го придърпаха по-близо. — Трябва да си вземеш меча.

Щом Ричард кимна с участие, очите на стареца светнаха. Зед се опита да се изправи на лакът, но Ричард го притисна надолу и го принуди да остане легнал.

— Почивай си. Ще станеш, щом се възстановиш. А сега ми кажи къде е тази бутилка.

Зед се намръщи на нещо и погледна зад Калан и Ричард. И двамата се обърнаха да видят. Когато не забелязаха нищо освен Кара, която ги наблюдаваше от вратата, отново се извърнаха към Зед, който вече се бе изправил на лакът. Усмихна им се на малката си победа. Ричард се намръщи.

— А сега ме чуй добре, момчето ми. Нали ми каза, че си влизал в анклава на Първия магьосник?

Ричард кимна, без да прекъсва Зед.

— Спомняш си мястото, нали?

Ричард отново кимна.

— Така. Има един вход. И дълъг коридор между различни предмети.

— Да, помня го. Застлан е с червен килим. От двете страни са наредени бели мраморни колони, горе-долу на моя височина. В края.

Зед вдигна ръка да го спре.

— Точно така. Белите мраморни колони. Помниш ги, нали? Помниш ли нещата, поставени отгоре им?

— Някои. Не всички. Имаше скъпоценности, брошки, златни верижки, сребърен потир, фино резбовани ножове, купи, кутии. — Ричард млъкна, напрягайки мисълта си да си спомни повече. Щракна с пръсти. — Петата колона от ляво, върху нея имаше бутилка. Помня я, защото ми се видя много красива. Мастилено черна бутилка със златна филигранна запушалка.

На лицето на Зед се прокрадна лека усмивчица.

— Именно, момчето ми. Точно за тази бутилка става въпрос.

— И какво трябва да направя? Просто да я счупя с меча?

— Просто да я счупиш.

— Нищо магическо? Никакви заклинания? Не е нужно да я слагам на определено място по определен начин? Или да чакам луната да изгрее в определена фаза? Нито пък дадено време от деня? Не трябва първо да я обръщам нанякъде? Нищо магическо?

— Нищо магическо. Просто я счупваш с меча. Ако бях на твое място, първо внимателно бих я поставил на пода, само от притеснение да не би да не съм се прицелил добре и да я бутна, без да съм счупил стъклото и тя да се разбие сама в пода. Но говоря за себе си.

— Нека бъде на пода тогава. Ще я сложа на пода и ще я разсека с меча — Ричард започна да се надига. — Преди зората да е срещнала утрото, работата ще бъде свършена.

Зед го хвана за ръката и го дръпна на мястото му.

— Не, Ричард, не може да стане така.

Ричард се отпусна и въздъхна недоволно:

— Как не може да стане? — Ричард се надвеси леко над дядо си.

Зед си пое няколко пъти дълбоко въздух.

— Не можеш да пътуваш с онази твоя Плъзга.

— Но се налага — настоя Ричард. — Тя ще ни отведе там за по-малко от ден. Ако се движим по обикновения начин, ще отнеме знам ли, седмици.

Старият магьосник тъжно вдигна пръст пред лицето му.

— Плъзгата си служи с магия. Ако влезеш в нея, ще умреш, преди да си стигнал Ейдиндрил. Ще попаднеш в някое от мрачните пропадания на живачното същество, ще вдъхнеш магията му, която ще е започнала да се разрушава. Никой няма да открие тялото ти.

Ричард облиза устни. Прокара пръсти през косата си.

— Сигурен ли си? Не е ли възможно да стигна, преди магията да се е разрушила? Зед, важно е. Дори да има риск, трябва да го поема. Ще тръгна сам. Калан и Кара остават тук.

При мисълта да остави Ричард сам в Плъзгата и в същото време магията й да се разруши, Калан усети как я обзема паника. Представи си го удавен завинаги в магическото същество. Стисна го за ръката, готова да запротестира, но Зед я изпревари:

— Чуй ме, Ричард. Аз съм Пръв магьосник. И ти казвам: магията загива. Ако влезеш в тази Плъзга, ще умреш. Не може би. Със сигурност. Цялата магия се срива. Трябва да стигнеш в Ейдиндрил без помощта на магия.

Ричард стисна устни и кимна:

— Добре тогава. Щом се налага. Ще стане по-бавно.

Колко време ви е нужно с Ан?

Зед се усмихна.

— Твърде слаби сме, за да пътуваме, Ричард. Не се тревожи за нас. Само ще те забавяме по пътя, и то без да има смисъл. Ти сам можеш да се справиш. Щом счупиш бутилката, тези неща тук — той описа с ръка кръг над символите, изрисувани на пода — ще започнат да действат. А стане ли това, вече ще мога да направя нужното заклинание за противодействие.

Дотогава Магьосническата кула е уязвима. Паднат ли предпазните щитове около нея, отвътре могат да бъдат откраднати вещи с нечувана магия. А всяко откраднато нещо може да бъде използвано срещу нас.

— Имаш ли представа каква част от магията на Кулата ще се срине?

Зед объркано поклати глава.

— Подобно нещо досега не се е случвало. Не мога да предвидя точните последици, но съм убеден, че магията ще загине. Трябва да останеш в Кулата и да я защитаваш. Двамата с Ан ще тръгнем веднага щом свършим тази работа тук. Разчитаме на теб. Ще го направиш ли заради мен, момчето ми?

Ричард кимна с блеснали очи. Стисна дядо си за ръката.

— Разбира се. Можеш да разчиташ на мен.

— Обещай ми, Ричард. Обещай ми, че ще стигнеш до Кулата.

— Обещавам.

— Ако не го направиш — предупреди го Ан тихо, — оптимизмът на Зед, че се чувства добре, може да се окаже лъжлив.

Зед свъси чело.

— Прозвуча така, сякаш…

— Ако не казвам истината, наречи ме лъжкиня.

Зед отпусна ръце върху очите си и замълча. Ан вдигна глава така, че да погледне Ричард в очите.

— Разбра ли ме?

Той преглътна.

— Да, госпожо.

Зед потърси за успокоение ръката на Ричард.

— Важно е, Ричард, но гледай да не си строшиш врата, за да стигнеш там.

Ричард се усмихна.

— Разбирам. Едно леко пътуване, без рисковани мероприятия е по-вероятно да те изведе до целта.

Зед съумя да се изкиска тихичко:

— Значи все пак си ме слушал като малък.

— Винаги.

— Тогава ме чуй и сега. — Клечестият пръст отново се извиси над слабия юмрук. — Не бива да използваш огън, ако е възможно, изобщо не прибягвай до него. Промъкникът може да те открие по огъня.

— Как?

— Предполагаме, че заклинанието може да открива по светлината на огъня. Било е изпратено за теб, така че може да те търси чрез огън. Пази се от огън. Както и от вода. Ако трябва да прекосяваш река, използвай мост — ако е възможно. Дори ако това ще те забави с дни. Прекосявай поточетата върху дънер, или се мятай отгоре по въже. Или ако можеш, ги прескачай.

— Искаш да кажеш, че рискуваме да свършим като Джуни ли? Ако се приближим до вода?

Зед кимна.

— Съжалявам, че се налага да усложнявам нещата, но работата е наистина сериозна. Промъкникът се опитва да те пипне. Ще си в безопасност, всички ние ще сме в безопасност, ако успееш да се добереш до Кулата и счупиш бутилката, преди да го е направил.

Без да изглежда стреснат от думите на дядо си, Ричард се усмихна.

— Така ще спестим време — като не се налага да събираме дърва за огън или пък да се къпем.

Зед отново нададе слабия си гърлен кикот.

— Успешно пътуване, Ричард. И на теб. Кара. Грижи се за Ричард. — Клечестите му пръсти се впиха в ръката на Калан. — И на теб, новата ми внучка. Толкова ви обичам. Пазете се един друг. Ще се видим в Ейдиндрил и отново ще се радваме на компанията си. Чакайте ни в Кулата.

Калан стисна кокалестата му длан между своите и преглътна сълзите си.

— Ще ви чакаме. Ще сме там. И отново ще сме едно семейство — веднага щом дойдете при нас.

— Успешно пътуване на всички — пожела им и Ан.

— Нека добрите духове не ви изоставят дори за миг. Нашите молитви и вяра също ще са с вас.

Ричард кимна в знак на благодарност и се накани да се изправя, но се спря. Сякаш изведнъж му хрумна нещо. Накрая се обади с тих глас:

— Зед, през цялото време, докато растях, не съм и предполагал, че си мой дядо. Знам, че си го правил в името на моята безопасност, но така и не съм разбрал. — Той зачовърка стръкче слама, изскочило от сламеника. — Никога не получих възможност да чуя нещо за майката на майка ми. Майка ми никога не говореше за нея. Да е споменавала само някоя и друга дума — толкова. Така и не знам нищо за нея. За твоята жена.

Зед извърна лице встрани, по бузата му се изтърколи сълза. Той се покашля.

— Ерилин беше прекрасна жена. Както сега ти имаш прекрасна жена, така някога и аз имах.

Ерилин бе заловена от врага, от четворка, изпратена от другия ти дядо, Панис Рал, още, когато майка ти бе почти дете. Майка ти видя всичко — какво са правили с майка й. Ерилин живя само колкото да ме дочака. Заради онова, което бе видяла, за майка ти бе болезнено да говори за Ерилин.

След дълъг миг на неловка тишина Зед се извърна с гръб към тях и се усмихна, озарен от сладостта на спомена.

— Тя беше красива, със сиви очи, също като на майка ти. Като твоите. Беше умна като теб и обичаше да се смее. Трябва да го знаеш. Обичаше да се смее.

Ричард се усмихна. Покашля се, за да може да говори отново.

— В такъв случай тя със сигурност се е омъжила за правилния човек.

Зед кимна:

— Така е. А сега си събирайте багажа и тръгвайте, за да можем по-скоро да оправим нещата с магията. Когато най-накрая ви настигнем в Ейдиндрил, ще ти разкажа всичко за Ерилин — за баба ти — всичко, което досега не съм имал сили да ти разкажа. — Той се усмихна като истински дядо. — Ще си говорим за семейството.

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

— ФЕЧ! ХАЙДЕ, МОМЧЕ! ФЕЧ[1]!

Мъжете се изсмяха. Жените се закикотиха. На Фич му се прииска лицето му да не пламва като косата му всеки път, щом майстор Дрюмонд му се подиграва по този начин. Той остави тела в загорялата тенджера и забърза да откликне на вика на кухненския управител.

Докато заобикаляше една от дългите маси, закачи с лакът шише, което някой бе поставил почти на самия ръб. Успя да улови тежкото, кобалтово синьо стъкло миг преди да се разбие в пода. Въздъхвайки с облекчение, го бутна по-навътре, близо до самун хляб. Чу да изкрещяват името му още веднъж.

Закова се пред майстор Дрюмонд и застина, забил очи в пода. Не искаше цицина на главата си, задето се е опитал да протестира, че го взимат на подбив.

— Да, майстор Дрюмонд?

Едрият кухненски управител избърса ръцете си в бялата хавлиена кърпа, която винаги държеше увесена на колана си.

— Фич, ти си най-тромавият работник, който съм имал.

— Да, сър.

Майстор Дрюмонд се протегна на пръсти и надзърна през прозореца. Някой зад Фич изруга, явно изгорил се на горещ тиган. Откъм огнището се чу издрънчаване на метал по каменния под. Не последваха крясъци и Фич разбра, че пострадалият не е от Хакенците, работещи в кухнята.

Майстор Дрюмонд махна с ръка към сервизната врата на огромната кухня.

— Донеси дърва. Ще ни трябва дъб, а също и малко ябълка, за да ароматизираме ребърцата.

— Дъб и ябълка. Добре, сър.

— Но преди това окачи един голям котел на огъня. И побързай с дъба.

Фич изпусна едно „да, сър“. От големите дъбови цепеници за жаравата винаги му се забиваха трески. А те бяха най-отвратителните от всички — щеше да го боли с дни наред. Добре поне, че ябълковите не бяха толкова зле. В имението се очакваше голямо събитие, знаеше, че трябва да донесе достатъчно дърва.

— И си отваряй очите на четири за каруцата на месаря. Трябва да е тук всеки миг. Ще му извия врата на Ингер, ако я е изпратил по-късно.

Фич се поизпъна.

— Каруцата на месаря? — Не се осмели да попита онова, което го интересуваше. — Ще пожелаете ли да я разтоваря после, сър?

Майстор Дрюмонд подпря ръце на широките си хълбоци.

— Да не би да искаш да ми кажеш, Фич, че започваш да мислиш занапред?

Няколко от жените наблизо, приготвящи сосовете, се изкикотиха.

— Разбира се, че ще искам да я разтовариш! И само да изпуснеш нещо като предния път, ще изпека на жаравата кокалестия ти задник като компенсация.

Фич се поклони два пъти.

— Да, майстор Дрюмонд.

С отдалечаването си той се дръпна встрани, за да направи място на млекарката, която носеше за одобрение от майстор Дрюмонд мостри сирене. Една от жените, приготвящи сосове, дръпна Фич за ръкава, преди той да е успял да се оттегли.

— Къде са лъжиците, за които те помолих?

— Ей, сегичка, Джили, веднага, щом…

Тя го дръпна за ухото.

— Не ми говори с такъв тон! — изръмжа Джили. Извъртя му ухото. — Такива като теб никога няма да се оправят!

— Не, Джили аз, кълна се. Към Андерианците изпитвам единствено най-голямо уважение. Ежедневно работя над злата си природа, така че в сърцето и душата ми да не остане никакво местенце за омраза или злоба, и се моля на Създателя да ми вдъхне сили да преобърна пропуканата си душа. И нека ме хвърли във вечния огън, ако не успея — избърбори той машинално. — Ще ти донеса лъжиците, Джили. Моля те, пусни ме да отида да ги взема!

Тя поклати глава.

— Тръгвай тогава, и по-бързо.

Като разтъркваше пулсиращото си ухо, Фич изтича до скарата, където бе оставил лъжиците да се сушат. Грабна цяла шепа и ги подаде на Джили с възможно най-голямото уважение, на което беше способен, без да забравя, че майстор Дрюмонд го наблюдава с крайчеца на окото си и без съмнение си отбелязва да го накаже, задето не е занесъл лъжиците на Джили по-рано, за да може сега да изпълни незабавно заповедта му и да окачи котела над огъня, след което да донесе дърва.

Докато й подаваше лъжиците, Фич се поклони.

— Надявам се ще се погрижиш тази седмица да отидеш на допълнително наказателно събиране. — Джили грабна лъжиците от ръката му. — Какви унижения само сме длъжни да търпим ние, Андерианците, от такива като теб — измърмори тя, печално клатейки глава.

— Да, Джили, наистина се нуждая от успокоението на едно допълнително наказателно събиране. Благодаря, че ми напомни.

След като жената изсумтя презрително и се върна към работата си, Фич, засрамен от факта, че неволно е позволил на злата си природа да унизи една Андерианка, се завтече да повика на помощ някой от другите кухненски работници Хакенци, за да вдигнат тежкия котел на куката.

Откри Морли, потопил ръце до лакти в горещата сапунена вода и твърде доволен, че му се удава случай да ги извади навън, било то и за вдигане на тежкия котел.

Докато му помагаше, Морли хвърли бърз поглед през рамо. За него физическото усилие не бе толкова голямо, колкото за Фич. Фич бе слабоват. Морли имаше мускулесто тяло.

Усмихна му се заговорнически.

— Иде голямата вечер. Знаеш какво означава това.

Фич му се усмихна в отговор, че знае. При всичките тези гости ги очакваше неспирен глъч от смехове, викове, песни, ядене и пиене. Заедно с това виното и бирата щяха да текат в изобилие и никой нямаше да обръща внимание дали му пълнят чашата наполовина или му дават полу празна бутилка.

— Означава, че това е единственото предимство да работиш за Министъра на културата.

Морли, напрегнал вратните си жили под тежестта, се надвеси над котела, който влачеха по пода.

— Което пък иде да покаже, че трябва да се постараеш да проявяваш повече уважение към Андерианците. В противен случай ще загубиш и това предимство. Както и покрива над главата си и удоволствието от пълния корем.

Фич кимна. Не беше имал намерение да показва неуважение — това бе последното, което би си помислил. На Андерианците дължеше всичко, което имаше. Но все по-често се убеждаваше, че те са лесно обидчиви натури. Знаеше обаче, че към това водят вродената му безчувственост и невежество, затова предполагаше, че сам си е виновен.

Веднага щом котелът бе закачен на куката, Фич се огледа припряно. Прошепна на Морли, че тази вечер ще се отрежат до козирката. Морли отметна назад червената си Хакенска грива и изимитира пиянско, макар и тихичко хълцукане, след което отново потопи ръцете си в сапунената вода.

С усмивка на лице Фич се запъти навън за дърва. Скорошните мокри дъждове се бяха изместили на изток, оставяйки след себе си сладкото ухание на свеж, влажен въздух. Новият пролетен ден обещаваше да бъде топъл. В далечината тучните ливади с избуяла зелена пшеница блестяха на слънцето. Имаше дни, когато вееше южнякът, в които над ливадите се плъзваше ароматът на море. Днес обаче морският дъх отсъстваше, макар в небето да се рееха няколко чайки.

Всеки път, щом разтовареше поредния наръч дърва, Фич хвърляше по един поглед към пътя, за да види дали не идва каруцата на месаря. Нямаше я. Докато привърши с дъбовите цепеници, туниката му вече бе плувнала в пот. Успя да се размине само с една треска, макар и доста големичка, забита дълбоко в ципата между два пръста.

Докато събираше цепеници от купчината с ябълково дърво, долови ритмичното скърцане на приближаваща каруца. Докато смучеше нараненото място и безуспешно се мъчеше да докопа треската със зъби, той тайничко хвърляше по един поглед към сянката между огромните дъбове, ограждащи дългата входна алея към имението, и най-после мерна клатещата се походка на Брауни, крантата на месаря. Човекът, изпратен с товара, седеше от другата страна на капрата. От такова разстояние Фич не можеше да определи кой е.

Освен каруцата на месаря към огромното имение прииждаха още цял куп хора — от учени, привлечени от богатата Андерианска библиотека, през слуги, изпратени със съобщения или рапорти, до работници, натоварени на каруци със стока. Освен това течеше и непрекъснат поток добре облечени хора, дошли по друга работа.

Когато дойде да работи в кухнята, тя, както и цялото имение се сториха на Фич необятни и гъмжащи от хора. Плашеше го всичко и всеки, но знаеше, че това ще е новият му дом и че ще трябва да се приспособи към работата и условията, ако иска да има подслон и храна.

Майка му заръча да работи здраво и каза, че ако има късмет, подслонът и храната ще му са осигурени завинаги. Предупреди го да уважава по-висшестоящите, да изпълнява нарежданията им и дори правилата да му се струват сурови, винаги да ги спазва. Допълни още, че дори заповедите да му се струват непосилни, трябва да ги изпълнява без коментар и най-вече без да се оплаква.

Фич нямаше баща — или поне не го познаваше, макар от време на време около майка му да се навъртаха мъже, за които той си мислеше, че ще се оженят за нея. Тя живееше в стая, осигурена й от нейния работодател — търговец на име Ибсон. Намираше се в града, до къщата на господаря Ибсон, в една сграда, където живееха и другите му работници. Майка му работеше в кухнята, беше готвачка. Можеше да ти сготви всичко.

Въпреки това винаги й бе трудно да изхранва Фич и нямаше възможност да му обръща много внимание. Когато не беше на наказателно събиране, тя го взимаше със себе си на работа, за да може да го държи под око. В кухнята той обръщаше шишовете, разнасяше това-онова, миеше някои по-малки съдове, премиташе двора, а често трябваше и да изрива конюшните, където господарят Ибсон държеше някои от товарните си коне.

Майка му се държеше добре с Фич — поне когато го виждаше. Той знаеше, че тя го обича и е загрижена за бъдещето му. Че чувствата й към него не са като тези на мъжете, които понякога се отбиваха при нея. Те се отнасяха към Фич като към някакво досадно леке. Някои от тях, за да останат насаме с майка му в нейната стаичка, просто го изхвърляха навън за през нощта.

Бедната жена кършеше ръце, но бе прекалено срамежлива, за да каже на мъжете да не гонят сина й.

Когато това се случеше, той трябваше да спи или на прага към улицата, свит под стълбата, или пък у някои комшии, ако се съгласяха да го пуснат у тях. Понякога, когато валеше, нощният пазач на конюшните, който живееше в съседство, го пускаше да спи в конюшните. Фич обичаше конете, но едва издържаше мухите.

Но мухите бяха нищо в сравнение с перспективата да се срещне нощем с някои от Андерианските момчетии.

Рано на следващата сутрин майка му тръгваше за работа, обикновено с приятеля си, който също работеше някъде в стопанството, и Фич се промъкваше обратно в стаичката. Когато се връщаше у дома след вечер, в която Фич бе прекарал навън, тя обикновено му носеше някакъв подарък, откраднат от кухнята, в която работеше.

Майка му искаше да го изучи за търговец, но не познаваше някой, който би се съгласил да го вземе за помощник, камо ли за чирак. Така че преди около четири години, когато Фич порасна достатъчно, за да може сам да си изкарва прехраната, господарят Ибсон й помогна да го настани на работа в кухнята в имението на Министъра на културата, което се намираше недалеч от столицата Феърфийлд.

Още с пристигането му един от служителите в имението извика Фич и другите новопостъпили и им обясни реда в този дом — къде ще спят кухненските работници, какви са им задълженията и други подобни. Служителят се постара със сериозен глас да изтъкне важността на мястото, където ще работят оттук нататък. От това имение Министърът на културата упражняваше контрол върху почти всички аспекти от живота в Андерия. Освен това имението бе и частната резиденция на Министъра. Самият Министър на културата бе подчинен единствено на самия Суверен.

Отначало Фич бе разбрал, че го изпращат на работа при обикновен търговец. Нямаше и представа, че майка му е успяла да го нареди в толкова високопоставен дом. И бе изключително горд. По-късно установи, че работата е тежка, както всяка друга работа, на всяко друго място. В нея нямаше нищо изтънчено. Но въпреки това се гордееше, че той, един Хакенец, работи в министерското имение.

Като се изключи това, което му обясняваха, че Министърът прави закони и подобни неща, които да гарантират запазването на уникалността на Андерианската култура и спазването на правата на всички хора в Андерия, Фич всъщност не разбираше какво налага при Министъра на културата да се изсипват толкова много хора, и то непрекъснато. Не разбираше още и защо е необходимо непрекъснато да се измислят нови закони. Та нали в крайна сметка правото си е право, а кривото — криво. Веднъж попита един Андерианец и му бе отговорено, че непрекъснато се появяват нови кривини, които трябва да бъдат оправяни. Фич и това не го разбра, но не му го каза. Още първия въпрос бе извикал на лицето на Андерианеца кисела гримаса.

Като не можа да извади треската от пръста си, той се наведе да допълни наръча с ябълкови цепеници, без да изпуска от око пътя и каруцата на месаря. Един от приближаващите пътници му направи силно впечатление. Беше едър мъж, облечен в непозната кафява военна униформа и със странно наметало, което му заприлича като да е покрито с кичури коса. На всеки пръст мъжът имаше по един пръстен. От всеки пръстен излизаше по един кожен ремък, който минаваше над кокалчетата и се вливаше в широк кожен накитник, продължаващ и към лактите. Накитниците му бяха осеяни с кабзи. Кабзи покриваха и ботушите му. Фич с изненада установи, че на ухото и носа на мъжа също проблясват метални кабзи.

От кожените колани и ремъци по униформата му висяха оръжия, каквито Фич не бе сънувал дори в най-черните си кошмари. На дясното му бедро се полюшваше страховит ятаган с толкова извит връх, че чак приличаше на кука. От дървената му дръжка, потъмняла от времето и употребата, се поклащаше топка, обсипана с шипове, свързана с дървото с верижка. Най-отгоре на дръжката стърчеше дълъг и остър щик.

Тъмният облак гъста черна коса го правеше да прилича на Андерианец, но тежките му вежди веднага опровергаваха подобно предположение. Рошавата тъмна коса се спускаше над як врат, който сигурно бе широк колкото кръста на Фич. Дори от разстояние видът на мъжа предизвика болезнени спазми в корема на малкия работник.

Докато надминаваше бавната каруца на месаря, мъжът хвърли дълъг поглед на седящия зад Брауни кочияш. Когато продължи пътя си, погледът му пак се залепи за прозорците на имението. В очите му сякаш блестеше някакво мрачно намерение.

[1] Игра на думи. Името на момчето е Фич, а Феч, от англ. fetch, означава, от една страна, вземам, донасям, вкл. и за пръчка от куче, от друга дух, привидение, призрак. — Бел. прев. ↑

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ФИЧ НЕ МОЖЕШЕ ДА СИ ПОЗВОЛИ да изчака каруцата да измине останалата част от пътя и да паркира в кухненския двор, затова припряно сложи още няколко цепеници върху наръча и го отнесе вътре. В бързането си да се върне на двора по-скоро хвърли товара си във варела при другите дърва, без да се замисли. В целия кошер от говорещи и викащи хора, под звуците на стотици съскащи в тиганите храни, през пукането на огньове, дрънченето на лъжици, чукането на хаванчета, стърженето на четки и цялата глъчка от работещи хора никой не обърна внимание на небрежния му жест. Част от цепениците се разпиляха встрани и Фич бе готов да ги остави така, но забеляза, че майстор Дрюмонд е наблизо, затова бързо коленичи и се зае да върне цепениците във варела.

Щом най-сетне успя да изтича отново навън с разтуптяно сърце, дъхът му рязко заседна в гърлото. Видя кой е докарал каруцата на месаря.

Беше тя.

Фич скръсти ръце и проследи с поглед как тя въвежда Брауни в двора. Щом сви ръката си, треската, загнездила се в плътта му, се заби още по-надълбоко и лицето му се сви в гримаса. Той изруга тихичко, после стисна устни. Надяваше се тя да не го е чула. Запъти се към каруцата, като разтърсваше наранената си ръка, за да разсее болката.

— Добър ден, Беата.

Тя само вдигна поглед.

— Фич.

Той трескаво затърси думи, но не можа да измисли нищо смислено. Стоеше безмълвен, докато тя хъскаше на Брауни да мръдне назад. С едната си ръка държеше юздата, с другата галеше коня по гърдите, насочваше го, успокояваше го, а животното неуверено пристъпваше заднишком. Какво ли не би дал Фич, за да го докосне тази ръка тъй нежно, както докосваше коня.

Късата й червена коса, тъй мека, тъй лъскава, галеше тила й и лудуваше на лекия пролетен бриз.

Фич чакаше край каруцата и мълчеше, уплашен да не изтърси някоя глупост, та Беата да го помисли за тъпак. Макар самият той честичко да се присещаше за нея, предполагаше, че в малката й главица едва ли се свъртат мисли за него. Това, както и да е, но да го вземе за тъпак, вече щеше да е непоносимо. Прииска му се да може да й разкаже някакви интересни новини или изобщо нещо, което да остави у нея добро впечатление.

С безстрастно лице Беата заобиколи каруцата и като се приближи до Фич, попита:

— Какво е станало с ръката ти?

Фигурата й, толкова близо до него, го парализираше. Мътно синята й блузка, измъкнала се от дългата лумнала пола, бе пристегнала кръста й и обгърнала гърдите й така, че направо му секна дъхът. Отпред се пъчеха захабени дървени копчета. Яката й бе захваната високо на врата с обикновена карфица със спираловидно калпаче.

Като цяло дрехите й бяха вехти. Та нали в крайна сметка и тя бе Хакенка като него и не заслужаваше по-добро. Тук-там ръбовете на синята й блузка бяха изтънели, раменете бяха избелели. И въпреки това Беата изглеждаше божествено.

С нетърпелива въздишка тя взе ръката му да погледне сама.

— Няма ми нищо, само една треска — заекна той.

Тя обърна ръката му с дланта нагоре върху своята и подръпна кожата му, за да види колко надълбоко се е забила треската. Изненада го неочакваната топлина на ръката й, държаща неговата. С ужас установи, че ръцете му, от непрекъснатото миене на съдове в сапунената вода, бяха по-чисти от нейните. Уплаши се тя да не си помисли, че той не работи нищо.

— Миех съдовете — обясни смутено. — После трябваше да донеса дъбови цепеници. Доста цепеници, тежки. Затова съм потен.

Без да каже нищо, Беата измъкна карфицата от яката си. Деколтето й се отвори малко, разкривайки трапчинката в основата на шията й. При толкова щедрата гледка челюстта му увисна. Обикновено всичко това оставаше скрито от погледа му. Той не бе достоен за помощта й, още по-малко заслужаваше да види плътта на шията й, която тя обикновено държеше скрита. Насили се да отвърне поглед.

Фич простена, щом усети острата карфица да се впива в плътта му. Смръщила вежди съсредоточено, Беата смотолеви някакво извинение и продължи да ровичка към треската. Като правеше всичко възможно да не загрозява лицето си с болезнени гримаси, той заби крака в прахта и зачака тя да свърши.

Почувства дълбоко, болезнено пробождане. Тя набързо огледа дългата, остра като игла дъбова треска, която бе извадила, и я хвърли встрани. Прибра си яката и я забоде с карфицата.

— Готово — каза накрая и се извърна към каруцата.

— Благодаря ти, Беата.

Тя кимна.

— Беше много мило от твоя страна. — Той я следваше по петите. — Дай да ти помогна да разтовариш.

Фич придърпа огромна касетка говеждо към края на каруцата и се пъхна отдолу, за да може да я качи на рамо. От тежестта коленете му почти се разтрепераха. Когато най-сетне успя да запази равновесие, забеляза, че Беата, натоварена с пълна мрежа пилета в едната ръка и пакет овнешки ребра на противоположното рамо, вече вървеше към вратата, така че нямаше как да види юнашките му усилия.

Вътре го пресрещна Джудит, една от помощничките на майстор Дрюмонд, и му каза да направи списък на всичко, изпратено от месаря. Фич кимна и обеща, но вътрешно потръпна.

Когато се върнаха при каруцата, Беата му показа целия товар, като плясваше с ръка всяко нещо, което изброяваше. Тя знаеше, че Фич не може да чете и че ще трябва да запомни списъка наизуст. Постара се да изброява ясно всяка стока. Имаше свинско, овнешко, биволско, говеждо и месо от бобър, три стомни костен мозък, осем мяха прясна кръв, половин варел свински шкембета за пълнене, две дузини гъски, кошница гълъби и три мрежи пилета, включително тази, която Беата вече бе отнесла вътре.

— Сигурна съм, че сложих и… — Тя отмести едната мрежа с пилета, търсейки нещо. — Ето ги — каза накрая. — За момент си помислих, че не съм ги взела. — Тя вдигна търсеното. — И една чанта врабчета. Министърът на културата винаги поръчва врабчета за празненствата си.

Фич усети как лицето му пламва. Всеки знаеше, че врабчетата и техните яйца се ядат, за да стимулират потентността — макар той да не можеше да си обясни защо. Според него страстта нямаше нужда от допълнително подбутване. Когато Беата вдигна поглед, за да се убеди, че той е добавил и последното нещо в мисления си списък, Фич изпита непреодолимо желание да каже нещо, каквото и да е, само и само да смени темата.

— Беата, мислиш ли, че някога ще успеем да се освободим от наследствените си престъпления и ще бъдем отново с чисти сърца като Андерианците?

Гладкото й чело се сбърчи.

— Ние сме Хакенци. Никога не можем да станем добри колкото Андерианците, нашите души са покварени и не могат да бъдат чисти. Техните души са чисти и не могат да бъдат покварени. Ние никога няма да можем да се прочистим напълно. Единственото, на което можем да се надяваме, е да се научим да владеем злата си природа.

Фич знаеше отговора толкова добре, колкото и тя. Задаването на този въпрос вероятно я е накарало да го помисли за пълен тъпак. Никога не успяваше да изрази гласно мислите си така, както се въртяха в главата му.

Искаше да си плати дълга, да спечели свободата си, да се сдобие с правото да носи титлата „сър“. На пръсти се брояха Хекенците, извоювали си подобна привилегия. Той никога нямаше да може да изпълни мечтата си, ако не постигне това. Отпусна глава напред, търсейки думи за следващия си въпрос.

— Но аз исках да кажа след толкова време, дали не сме се поучили от грешките на дедите си? Нима не искаш поне да можеш да се разпореждаш сама с живота си?

— Аз съм Хакенка. Не съм достойна сама да решавам съдбата си. Би трябвало да знаеш, че по този път дебне злото.

Той зачовърка разраненото място, откъдето Беата бе измъкнала треската.

— Но някои Хакенци служат по начини, доближаващи ги до свободата. Нали веднъж ми спомена, че искаш да се запишеш в армията. Аз също бих искал.

— Ти си мъж. Не ти е позволено да носиш оръжие. Би трябвало да знаеш и това, Фич.

— Не исках да кажа. Знам, че не ми е позволено.

Просто имах предвид, не знам. — Той пъхна ръце в задните си джобове. — Имах предвид, че ми се иска да можех, за да имам възможност да правя добро, да докажа себе си. Да помогна на онези, които сме накарали да страдат.

— Разбирам — Тя посочи с ръка прозорците на горните етажи. — Самият Министър на културата прокара закона, според който жените Хакенки могат да служат в армията наред с жените Андерианки. В този закон се казва още и че всички трябва да се отнасят с уважение към жените Хакенки. Министърът е състрадателен към всички хора. Ние, Хакенките, сме му изключително задължени.

Фич усещаше, че не може да стигне до същността на онова, за което искаше да говорят.

— Но не ти ли се иска да се омъжиш.

— Той прокара и закона, според който на Хакенките трябва да се осигурява работа, за да могат сами да се изхранват, без да се налага да се омъжват и да се превръщат в роби на мъжете си, тъй като самата природа на мъжете Хакенци е завоевателска и като им се дава тази възможност чрез брака, те са готови да я проявят дори спрямо сънародничките си. Министър Чанбоор е герой за всички жени Хакенки.

Той би трябвало да е герой и за мъжете, тъй като ви окултурява, за да можете да преодолеете войнствената си природа и да се присъедините към обществото на миролюбивите хора. Мога да реша да се запиша в армията, защото това е начин една Хакенка да спечели уважение. Такъв е законът. Законът на Министър Чанбоор.

Фич се чувстваше, сякаш бе на наказателно събиране.

— Аз те уважавам, Беата, нищо че не си в армията. Знам, че си готова да правиш добро на хората, независимо дали служиш в армията или не. Ти си добър човек.

Разгорещеността на Беата се поохлади. Тя леко повдигна едното рамо. Гласът й стана по-мек.

— Главната причина, поради която ми се иска един ден да се запиша в армията, е точно както ти каза — за да помагам на хората да правят добро. Аз също искам да бъда добра.

Фич й завиждаше. В армията тя щеше да има възможност да помага на народи, изправени пред всякакъв вид трудности — от наводнения до глад. Армията помагаше на хора, изпаднали в беда. Хората, участващи в армията, биваха уважавани.

И не беше както преди, когато да се запишеш в армията можеше да е опасно. Не и с Домини дирч. Веднъж задействан, Домини дирч можеше да повали всеки опонент, без войниците да се налага да се бият. За щастие вече Андерианците отговаряха за Домини дирч и те биха използвали подобно оръжие единствено в името на мира — никога, за да навредят съзнателно някому.

Домини дирч бе единственото Хакенско нещо, което използваха Андерианците. Андерианците никога не биха могли да изобретят сами подобно нещо — те не бяха способни дори да си сътворят злите мисли, изискващи се, за да се изобрети подобно оръжие. Единствено Хакенците биха могли да създадат оръжие, отличаващо се с такава жестокост.

— А може и да имам късмета да ме изпратят да работя тук като теб — добави Беата.

Фич вдигна глава. Тя гледаше към прозорците на третия етаж. Той понечи да каже нещо, но побърза да си затвори устата. Тя продължи да се взира в прозорците и каза:

— Веднъж той влезе у Ингер и аз практически го видях. Бертранд, искам да кажа Министър Чанбоор, е къде-къде по-приятен за гледане от месаря Ингер.

Фич нямаше представа как се преценяват подобни неща у един мъж. Не разбираше възхитата на жените към мъже, които той самият смяташе за непривлекателни. Министър Чанбоор беше висок и може би някога е изглеждал добре, но в черната му Андерианска коса вече започваха да се мяркат сребристи кичури. Жените в кухнята винаги се кискаха, когато споменаваха името му. Когато той влизаше, някои се изчервяваха и свеждаха глави с въздишки. На Фич Министърът му изглеждаше отблъскващо стар.

— Всички казват, че Министърът е очарователен човек. Ти виждал ли си го? Говорил ли си с него? Чувала съм, че говорел дори с Хакенците като с обикновени хора. Всички казват за него толкова хубави неща. Чувала съм Андерианците да говорят, че един ден е много вероятно именно той да стане Суверен.

Фич се облегна на каруцата.

— Виждал съм го няколко пъти. — Той не й спомена, че Министър Чанбоор веднъж го шамароса, задето изпусна току до крака му тъп нож за рязане на масло. Заслужаваше си плесницата.

Отново я погледна. Тя все още не сваляше очи от прозорците. Фич заби поглед в коловозите, очертани във влажния прахоляк.

— Всички обичат и уважават Министъра на културата. За мен е огромна радост, че имам възможност да работя за такъв прекрасен човек, макар и да съм недостоен. Това, че дава работа на Хакенци, за да не гладуваме, е още едно доказателство за благородното му сърце.

Беата изведнъж се огледа смутено и избърса ръце в полата си. Фич се опита за последен път да подири начин да я накара да прозре благородните му намерения.

— Надявам се някой ден да върша добро. Да бъда полезен за обществото. Да помагам на хората.

Беата кимна одобрително. Жестът й му вдъхна смелост. Фич повдигна брадичка.

— Надявам се един ден да си върна дълга и да спечеля титлата „сър“, и тогава ще мога да отида в Ейдиндрил, в Магьосническата кула, и да помоля магьосниците да ме нарекат Търсач на истината и да ми поверят Меча на истината. Ще се върна тук и ще защитавам Андерианския народ и ще върша добрини.

Беата запримига насреща му. След това започна да се смее.

— Дори нямаш представа къде се намира Ейдиндрил, колко далеч от тука е. — Тя поклати глава, все още заливайки се от смях.

Той знаеше къде се намира Ейдиндрил.

— На север и изток — измърмори след малко.

— Говори се, че Мечът на истината е магически предмет. Магията е жестоко, покварено и зло нещо. Какво знаеш за магията?

— Ами предполагам, че нищо.

— Не знаеш дори основното, което трябва да се знае за магията. Или за мечовете. Сигурно ще си отрежеш някой крак. — Тя се облегна на каруцата, вдигна кошницата с гълъбите и още една мрежа с пилета и като продължаваше да се киска, са запъти към кухнята.

На Фич му се прииска да умре. Той сподели с нея съкровената си мечта, а тя му се изсмя в лицето. Брадичката му потъна в гърдите. Тя е права. Той е Хакенец. Изобщо не бива да се надява някой ден да има възможност да докаже, че струва нещо.

Докато приключиха с разтоварването на каруцата, той не вдигаше поглед от земята и не каза нито дума повече. Чувстваше се като глупак. С всяка следваща стъпка все повече се укоряваше безмълвно. Защо не запази мечтите за себе си. Как само му се искаше да си върне думите обратно.

Преди да свалят и последната стока от каруцата, Беата го хвана за ръката и се покашля, сякаш имаше намерение да каже още нещо. Фич моментално заби поглед в земята, не желаейки да слуша повече за глупостта си.

— Извинявай, Фич. Покварената ми природа на Хакенка ме накара да се изпусна и да бъда жестока. Не биваше да ти говоря такива неща.

Той поклати глава.

— Права беше да ми се изсмееш.

— Виж, Фич всички ние таим в сърцата си невъзможни мечти. Това също е част от покварените ни души. Трябва да се научим да преодоляваме първичните си мечти.

Той отметна кичур коса от челото си и плахо погледна към сиво-зелените й очи.

— И ти ли имаш мечти, Беата? Истински мечти? Неща, които силно желаеш?

— Имаш предвид като глупавата ти мечта да станеш Търсач на истината?

Той кимна.

Тя най-сетне отмести поглед от неговия.

— Предполагам, че ще е честно да ти кажа, за да можеш и ти на свой ред да ми се изсмееш в лицето.

— Няма да се смея — прошепна той, но очите й вече следяха малките пухести облачета, носещи се по ярко-синьто небе и тя сякаш не го чу.

— Мечтая си да се науча да чета.

Тя го погледна крадешком, за да види дали се смее. Не се смееше.

— И аз съм си го мечтал. — Той се озърна, за да се увери, че никой не ги гледа. Бяха сами. Наведе се над каруцата и с пръст изрисува някакви знаци в прахта на пода й.

Любопитството надви неодобрението на Беата:

— Това писане ли е?

— Една дума. Научих я. Тя е единствената, която знам, но е дума и мога да я чета. Веднъж на едно празненство чух един човек да казва, че я пише на дръжката на Меча на истината. — Фич подчерта думата с една линия.

— Мъжът я изписа в маслото, за да я покаже на една жена на празненството. Това е думата „Истина“.

Мъжът разказваше на жената, че някога избраният за Търсач бил човек с огромна репутация, обречен да върши добро, но че сега Търсачите са обикновени престъпници — в най-добрия случай, и главорези — в най-лошия. Също като нашите предци.

— Като всички Хакенци — поправи го тя. — Като нас.

Той не й възрази, защото знаеше, че е права.

— Това е още една причина да мечтая да стана Търсач. Ще възвърна доброто име на званието Търсач, ще върна нещата, каквито са били, за да могат хората отново да вярват в истината. Искам да докажа на света, че един Хакенец също може да служи достойно. Това би било добро дело, не мислиш ли? Нима така няма да уравновеся причиненото от престъпленията ни?

Тя потърка рамото си с ръка и се огледа бързешком. — Да мечтаеш да станеш Търсач е детинско и глупаво. — Тя сниши многозначитено глас: — Да се научиш да четеш е престъпление. По-добре не се опитвай да учиш повече.

Той въздъхна:

— Знам. Но никога ли не ти се е…

— Всяка магия е зло. Да докоснеш магически предмет е като да извършиш престъпление.

Тя стрелна с бърз поглед тухлената фасада, издигаща се пред лицата им. С рязко движение изтри думата от пода на каруцата. Той понечи да изпротестира, но тя го изпревари, отнемайки му възможността да говори:

— По-добре да приключваме.

С леко мигване посочи към горните прозорци. Фич вдигна глава и почувства как по гърба му се плъзват ледените иглички на ужаса. На прозореца, загледан в тях, стоеше самият Министър на културата.

Фич нарами пакет овнешко и се запъти към кухнята. Беата го последва с торба гъски в едната ръка и врабчетата в другата. И двамата довършиха работата в мълчание. На Фич му се прииска да не беше казвал толкова много и тя да му бе казала още нещо.

Щом приключиха, той искаше да я изпрати до каруцата, преструвайки се, че трябва да провери дали са разтоварили всичко, но майстор Дрюмонд попита Беата и тя му отговори, че всичко е готово. Той ръгна Фич в гърдите и му нареди да се връща при мръсните съдове. Докато се отдалечаваше по грубия, незавършен дървен под към ваните със сапунена вода, Фич търкаше все още щипещата рана на ръката си. Хвърли поглед през рамо и видя как Беата си тръгва. Надяваше се, че и тя ще се обърне и поне ще му се усмихне за довиждане.

В кухнята влезе помощникът на Министър Чанбоор — Далтон Камбел. Фич никога не бе срещал Далтон Камбел — не бе му се удавала тази възможност, но мислеше с добро за човека, тъй като той не бе сторил зло никому поне доколкото бе чувал Фич.

Нов на своя пост като помощник на Министъра, Далтон Камбел бе приятен на вид Андерианец с типичен андериански прав нос, тъмни очи и коса и силна брадичка. Жените, особено Хакенките, намираха това за привлекателно. Далтон Камбел имаше благороден вид с тъмносиния си памучен жакет над горнище в същите нюанси на синьото, и двете осеяни с лъскави копчета.

От широкия му, изящно изработен двоен колан висеше посребрена ножница. Дръжката на красивото оръжие бе скрита под кафеникаво червена кожа. Фич искрено копнееше и той да носи някога такъв красив меч. Беше убеден, че момичетата си падат по мъже с мечове.

Преди Беата да е успяла да се извърне към Фич или пък да се скрие от погледа му, Далтон Камбел бързо я настигна и я грабна под мишница. Тя пребледня. Фич също усети как стомахът му се свива от внезапен ужас. Инстинктът му подсказваше, че това е знак за големи неприятности. Опасяваше се, че знае причината. Ако Министърът, докато е гледал към тях, е видял Фич да изписва думата в прахта…

Далтон Камбел се усмихна, успокоявайки я с нежни думи. С отпускането на нейните рамене се размина и буцата в корема на Фич. Той не можеше да чуе повечето от думите му, но успя да долови как Далтон Камбел й говори нещо за Министър Чанбоор, видя как накланя глава към стълбата в дъното на кухнята. Тя ококори очи. Бузите й пламнаха.

Изведнъж цяла засия.

Далтон Камбел на свой ред се усмихна и я покани с жест към стълбата, побутвайки я лекичко за ръката, макар тя явно да не се нуждаеше от насърчаване — изглеждаше сякаш се носи във въздуха. Докато изчезваше зад вратата към стълбите, не се обърна нито веднъж.

Майстор Дрюмонд изведнъж перна Фич по тила.

— Какво си се изпънал тука като статуя? Заемай се с ония загорели тигани!

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ЗЕД СЕ СЪБУДИ при отварянето на външната врата. Поотвори едно око и надзърна през вдигнатата встрани завеса на тяхната стая.

Видя, че е Нисел, и се успокои. Прегърбената лечителка се затътри бавно през стаята.

— Тръгнаха — съобщи тя.

— Какво казва? — попита Ан, която също надзърташе с едно око.

— Сигурна ли си? — прошепна Зед на Нисел.

— Събраха си целия багаж. Взеха храна за из път. Някои от нашите жени им помогнаха да подредят припасите си. Аз им дадох билки за дребни неразположения. Ловци те ги дариха с мехове и оръжия. Сбогуваха се набързо с приятелите си, с онези, които бяха започнали да обичат. Накараха ме да обещая, че ще направя всичко възможно, за да сте добре. — Нисел се почеса по брадичката. — Нямаше какво толкова да обещавам, както ми се струва.

— И ти ги видя? — настоя Зед. — Сигурна ли си, че наистина са тръгнали?

Нисел се поизвърна и описа полукръг на североизток.

— Тръгнаха. И тримата. Видях с очите си, точно както ме помоли. Изпратих ги с всички останали до края на селото, но повечето от нас искаха да повървят и в полето, за да са с тях колкото се може повече, да изпратят своите нови сънародници. Накараха ме и аз да повървя още малко, макар че краката ми не са така бързи, както някога. Но все пак реших, че имам сили за една разходка, и ги последвах.

След като вече бяхме вървели доста, Ричард настоя да се връщаме, вместо да вървим под дъжда напразно. Настояваше най-вече да се връщам аз, за да мога да се грижа за вас двамата. Струва ми се, че просто бе нетърпелив да се насладят на пътуването си, а всички ние ги забавяхме. Те обаче бяха твърде мили, за да ни кажат такова нещо.

Ричард и Калан ме прегърнаха и ми пожелаха всичко хубаво. Жената в червената кожа не ме прегърна, но ми се поклони с глава в знак на уважение и Калан ми преведе думите й. Искаше да знам, че ще защитава Калан и Ричард. Добра жена е тази чужденка в червено, макар и да не е от народа на Калните. Пожелах им всичко хубаво.

Всички ние, които бяхме ги изпратили в полето, стояхме там под дъжда и им махахме, докато се изгубиха на североизток. Тогава Пилето ни помоли всички да сведем глави. Заедно, под ръководството на неговите думи, се помолихме на духовете на предците ни да се грижат за нашите нови сънародници и да ги пазят в това пътуване. След това той извика един сокол и го изпрати да ги следва известно време, като знак, че сърцата ни са с тях. Изчакахме, докато не можехме да следим с поглед и сокола, кръжащ над тримата. След това се върнахме в селото. — Килнала глава на една страна, Нисел повдигна вежда. — Това задоволява ли те по-пълно от думата ми, че са тръгнали?

Зед се покашля. Помисли си, че когато в селото не остане никой за лекуване, тази жена ще трябва да практикува сарказъм.

— Какво каза? — попита Ан.

— Че са тръгнали.

— Сигурна ли е? — настоя Ан.

Зед отметна одеялото си.

— Откъде да знам? Изприказва цял куп думи. Но вярвам, че са тръгнали.

Ан също отметна вълненото одеяло.

— Имах чувството, че ще се изпотя до смърт под това грапаво чудо.

Двамата бяха останали под завивките през цялото време, опасявайки се, че Ричард може да се върне с някой забравен въпрос или нова идея. Момчето често вършеше подобни неочаквани неща.

Докато чакаха, Ан се бе потила и ядосвала под дебелото одеяло. Зед си бе поспал.

Доволна, че Зед я бе помолил за помощ, Нисел им бе обещала да им каже, щом тримата тръгнат. Бе изтъкнала, че хората на възраст трябва да се поддържат и че единствената защита срещу младостта е хитростта. Зед не можеше да бъде по-съгласен. В очите на лечителката Ан забеляза едно пламъче, което я накара да смръщи чело с досада.

Зед отърси ръце от сламата и пооправи робата си. Болеше го гърбът. Най-накрая прегърна лечителката.

— Благодаря ти, Нисел, за всичко, което направи за нас. Дълбоко ценя жеста ти.

Тя се изкиска тихичко в рамото му:

— За теб бих направила всичко.

Докато се разделяха един от друг, тя го щипна по задника. Зед й намигна.

— Какво стана с онова парченце тава с мед, сладката ми?

Нисел пламна. Погледът на Ан отскачаше от единия към другия.

— Какво й каза?

— О, само че дълбоко ценя помощта й и помолих за нещо за ядене.

— Това са най-бодливите одеяла, които съм виждала — изръмжа Ан, без да престава да се чеше по ръцете. — Предай на Нисел и моите благодарности, но ако нямаш нищо против, ще пропусна щипването по задника.

— Ан прибавя и своите искрени благодарности. А тя е доста по-стара от мен.

В обществото на Калните възрастта придаваше тежест на думите.

Лицето на Нисел се сгърчи в усмивка, тя протегна ръка и щипна закачливо Зед по бузата.

— Ей, сега ще донеса и на двама ви чай и хляб от тава.

— Май доста си пада по теб — Ан приглади коси и проследи с поглед как Нисел се пъхва под завесата на прага.

— Че защо не?

Ан извърна очи и поотупа роклята си от сламата.

— Кога си научил езика на Калните? Не си споменавал пред Ричард и Калан, че го говориш.

— О, беше доста отдавна. Аз знам много неща. Не мога да ги споменавам всичките. Освен това съм на мнение, че винаги е по-добре да си запазиш малко неприкосновено пространство, в случай че някога ти се наложи да го използваш. Както стана сега. Всъщност не съм ги лъгал.

В заключение Ан каза гърлено:

— Макар да не е чиста лъжа, все пак си е измама.

Зед й се усмихна.

— Между другото, като говорим за измама, трябва да отбележа, че изпълнението ти бе брилянтно. Наистина страхотно убедително.

Това свари Ан неподготвена.

— Хм, ами, благодаря, Зед. Сигурно наистина съм била убедителна.

Той я потупа по рамото.

— Така си беше.

Усмивката й се превърна в подозрителна смръщена гримаса.

— Не се опитвай да ме омаеш с приказки, старче. Доста по-стара съм от теб и съм видяла всичко през живота си. — Тя му се закани с пръст: — Кристално ти е ясно, че съм ти сърдита!

Зед докосна с върховете на пръстите гърдите си.

— Сърдита? На мен? Че какво съм направил?

— Какво си направил ли? Нужно ли е да ти напомням думата Промъкник? — — Тя запристъпва в кръгче с вдигнати ръце, клюмнали китки и разперени пръсти, имитирайки зъл демон. — Леле, колко страховито. Промъкникът Душата на огъня идва. Леле, колко ужасяващо. Наистина да се вцепениш от страх.

Тя спря пред него.

— Какви мисли минават през изкуфялата ти глава!

Какво ти стана, та да измислиш подобна тъпа дума като Промъкник! Да не си се побъркал!

Зед се нацупи възмутено:

— Че какво й е на думата? Какво й е лошото за означаване на несъществуващо чудовище! Направо си е чудна.

— Чудна ли! Когато я спомена за пръв път, за малко да получа сърдечен удар. Реших, че сега Ричард със сигурност ще разбере, че си измисляме, и изведнъж ще избухне в смях. Само тая мисъл ми попречи самата аз да не се взривя от смях!

— Смях ли! Какво й е смешното на думата Промъкник! Думата си е прекрасна. Притежава всички елементи на страховито същество.

— Ти май наистина си се побъркал. Хващала съм десетгодишни момченца в лъжа, да говорят за несъществуващи чудовища, които ги преследвали. Те моментално, на мига, в който ги стиснех за ухото, измисляха къде по-добри имена от твоя Промъкник.

Знаеш ли какво ми струваше да остана сериозна? Ако проблемите ни не бяха толкова тежки, нямаше да мога да го постигна. Когато днес ти отново повтори тая дума, направо бях убедена, че заговорът ни е разкрит.

Зед скръсти ръце.

— Не забелязах да се смеят. И тримата си помислиха, че нещата са страшни. Дори ми се струва, че когато за пръв път казах името, краката на Ричард се разтрепериха.

Мърморейки си нещо, Ан се плясна по челото.

— Единствено късметът ни спаси. Би могъл да съсипеш всичко с подобна глупост. — Тя поклати глава. — Промъкник!

Зед предположи, че по всяка вероятност реакцията й се дължи на факта, че е обзета от отчаяние и страх, така че я остави да си поснове напред-назад из стаята. Накрая тя спря и го изгледа с несдържан гняв.

— Къде, в името на Създателя, си чувал подобно нелепо име за чудовище? Наистина, Промъкник — добави накрая едва чуто.

Зед се почеса по врата и се покашля.

— Ами ще ти кажа. Когато се ожених, бях още момче, донесох за подарък на новата си булка котенце. Тя толкова хареса мъничкото същество, не преставаше да се смее на реакциите и движенията му. Доставяше ми огромно удоволствие да гледам сълзите от щастие в очите на Ерилин, докато се заливаше от смях пред мъничката топка козина.

Попитах я как ще нарече котенцето и тя отвърна, че толкова й харесва да го гледа как непрекъснато щъка насам-натам и се промъква навсякъде, скачайки от предмет на предмет, че ще го нарече Промъкник. Оттам дойде името. Винаги ми е харесвало заради спомена.

Ан извърна очи. Въздъхна, замислена над думите му. Понечи да каже нещо, но се отказа, и след като въздъхна още веднъж, го потупа утешително по рамото.

— Е, всъщност нищо не е станало — заключи тя. — Нищо лошо. — Наведе се и с един пръст повдигна одеялото. Докато го сгъваше, попита: — А бутилката? Онази, която каза на Ричард, че се намира в анклава на Първия магьосник в Кулата? Какво може да стане, когато я счупи?

— О, тая бутилка я купих от някакъв магазин по време на едно от пътуванията ми. Още щом я видях, бях запленен от майсторството, с което бе изработен този красив, изящен предмет. След дълги преговори успях да склоня търговеца да ми я продаде на изключително ниска цена.

Бутилката толкова ми харесваше, че когато се върнах, я поставих на оная колона. Това непрекъснато ми напомняше как, поради вродените си търговски умения, съм успял да се сдобия с нея на такава приемлива цена. На това място тя изглеждаше добре и ме караше да се гордея със себе си.

— Е, и това ако не е вирене на нос — скастри го Ан.

— Да, така си е. Скоро след това открих съвсем същата бутилка на половин цена. И то без пазарлъци. Запазих първата на мястото й, за да ми напомня да не се възгордявам само защото съм Пръв магьосник. Това е просто една стара бутилка. Нищо няма да стане, когато Ричард я счупи.

Ан се изкикоти и поклати глава.

— Ако я нямаше дарбата ти, направо ме е страх да си помисля какво би станало от теб.

— Това, от което се страхувам, е, че ще ни се наложи да разберем.

Зед вече усещаше, с отслабването на магията му, болки в кокалите, отслабване на мускулите. И нещата щяха да стават все по-зле.

Осъзнала тъжната истинност на думите му, Ан стана сериозна:

— Не разбирам. Това, което каза на Ричард, е вярно. Калан трябва да е неговата трета съпруга, за да извика Хармониите в този свят. Оказва се, че те са тук, макар това да е невъзможно.

Дори да се имат предвид неясните пътища, по които магията може да интерпретира предпоставките, за да осигури изпълнение на изискванията за задействане на дадено събитие, тя не може да бъде считана за повече от негова втора съпруга. Ето, имаме първата, онова момиче Надин, и после Калан. Едно и едно прави две. Калан не може да е повече от номер две.

Зед сви рамене.

— Знаем, че Хармониите са на свобода. Това е проблемът, на който трябва да търсим разрешение, а не на това как се е появил.

Ан бе принудена да се съгласи.

— Мислиш ли, че този твой внук ще направи както обеща и ще отиде направо в Кулата?

— Нали ми обеща.

Ан извърна поглед към него.

— Не забравяй, че говорим за Ричард.

Зед разпери ръце в безпомощен жест.

— Не виждам какво повече бихме могли да направим, за да сме сигурни, че той ще отиде в Кулата. Дадохме му цялата възможна мотивация, от благородна до егоистична, за да има основание да бърза с всички сили натам. Няма накъде да шава. Обяснихме му последствията, в случай че не направи онова, което му казахме, че трябва да направи. При това с ужасяваща яснота.

— Да — каза Ан, приглаждайки сгънатото одеяло. — Направихме всичко, освен да му кажем истината.

— Нали почти му казахме истината за това какво ще стане, ако не отиде в Кулата. Не го излъгахме, само дето истината е още по-страшна и тъжна, отколкото му я обрисувахме.

Познавам Ричард. Калан освобождава Хармониите, за да го спаси. Той ще се чувства задължен и решен на всяка цена да оправи нещата, за да помогне. Тук можеше само да ги влоши. Не можем да му позволим да си играе с огъня. Дадохме му онова, от което се нуждае най-много — начин да помогне.

Неговата единствена сигурност е Кулата. Хармониите не могат да го стигнат там, откъдето са извикани, а Мечът на истината е единствената магия, която вероятно все още действа. Ще се погрижим за това. Кой знае, ако не успеят да заловят Ричард, заплахата може пък сама да отшуми.

— Не особено надежден косъм, на който можем да увесим света. Въпреки всичко, мисля, че си прав — от върна Ан. — Той е решителен човек — също като дядо си. — Тя метна одеялото на сламеника. — Но трябва да бъде защитаван на всяка цена. Той е предводителят на Д’Хара и обединява всички страни под идеята да застанат за общ отпор срещу Императорския орден. В Ейдиндрил, освен че ще е на сигурно място, ще може да продължи започнатото дело за обединяване на страните. Вече доказа лидерските си способности. Пророчествата предупреждават, че единствен той има шанса да поведе към успешен край тази борба. Без него сме загубени със сигурност.

В стаята влезе Нисел, носейки поднос с хляб от тава, намазан с мед и мента. Усмихна се на Зед и остави на Ан да свали от подноса трите димящи чаши чай, които също бяха подредени. Старата лечителка постави подноса на пода пред сламениците и седна там, където допреди малко бе лежал Зед. Ан й подаде една от чашите и седна на сгънатото одеяло, в горната част на другия сламеник.

Нисел потупа мястото до себе си.

— Ела, седни и си хапни тава с чай, преди да заминеш на пътешествието си.

Зед, угрижен от проблемите, изправили се пред тях, успя да й отвърне само със слаба усмивка и седна до нея. Тя долови мрачното му настроение и безмълвно повдигна подноса, предлагайки му тава. Зед, забелязал, че жената разбира загрижеността му, макар и не причините за нея, я прегърна през раменете в знак на благодарност. С другата ръка си взе лепкаво парче тава.

Облиза меда от хрупкавата коричка.

— Ще ми се да знаехме нещо за тая книга, която спомена Ричард — „Двойникът на планината“. Чудя се дали има представа за какво става въпрос вътре.

— Както изглежда, май нямаше. Всичко, което ми каза Вирна, бе, че книгата е унищожена.

Когато Ричард я попита, Ан вече знаеше отговора. Бе предложила да се консултира с Вирна чрез дневника, макар магията на книжките да се бе сринала само за да скрият от Ричард истинския размер на проблема.

— Ще ми се да й бях хвърлил едно око, преди да бъде унищожена.

Ан гризна малко хляб, подъвка и след малко попита:

— Зед, ами ако не можем да ги спрем? Нашата магия вече е разклатена. Няма да мине много време, и тя ще се срине съвсем. Как ще спрем Хармониите без магия?

Зед облиза меда от пръстите си.

— Все още се надявам, че отговорите могат да бъдат открити на мястото, което са обитавали Хармониите, намиращо се някъде в Тоскла. Или както там наричат сега тази страна. Може би ще открия някакви книги там. Исторически съчинения или книги, описващи културата й. Може би това ще ми даде нужните отговори.

С всеки изминал ден силите на Зед отслабваха. Отиващата си сила изсмукваше жизнеността му. Пътуването щеше да е бавно и мъчително. Ан имаше същите проблеми.

Нисел се сгуши до него, щастлива да е с човек, който я харесва като жена и който не иска от нея да го лекува. Нейните лечителски способности нямаше да му помогнат. Той истински я харесваше. Изпитваше към нея съчувствие и топлота — към жената, която повечето хора не можеха да разберат. Не бе лесно да си различен от хората, с които живееш.

— Имаш ли изобщо някакви теории по въпроса как могат да бъдат изгонени Хармониите? — попита Ан, дъвчейки.

Зед разчупи своето парче хляб на две.

— Знам само онова, за което говорехме. Ако Ричард остане в Кулата, е твърде вероятно Хармониите да се върнат в отвъдния свят дори без наша помощ. Знам, че надеждата е само искрица, но ако се наложи, просто трябва да открия начин да ги натикаме обратно в отвъдния свят. Ами ти? Някакви идеи?

— Никакви.

— Все още ли мислиш за освобождаването на твоите Сестри на светлината от Джаганг?

Тя перна с ръка един комар.

— Магията на Джаганг ще изтлее точно като всяка друга магия. Пътешественикът по сънищата ще загуби властта си над Сестрите ми. В опасността откривам и една възможност за спасение. Трябва да я използвам, докато е възможно.

— Джаганг все още разполага с многобройна армия.

— За човек, който често критикува моите планове, не си много по-добра от мен в това.

— Резултатът си струва риска. — Ан отпусна ръката, в която държеше хляба си. — Не би трябвало да го признавам, но след като така или иначе ще се наложи да се разделим, ще го кажа. Ти си умен човек, Зедикус З’ул Зорандер. Ще ми липсва дразнещата ти компания. Хитростите ти са спасявали кожите ни неведнъж. Възхищавам се на упорството ти и разбирам на какво дължи Ричард своето.

— Нима? Е, въпреки това планът ти не ми харесва. Ласкателствата ти няма да променят мнението ми.

Ан просто се усмихна на себе си.

Планът й бе твърде безискусен, но той разбираше решеността й. Освобождаването на Сестрите на светлината бе важно, и то не само защото те бяха обругавани пленнички. Ако Хармониите можеха да бъдат прогонени, Джаганг щеше отново да властва над тези жени, а следователно и над силата им.

— Ан, страхът може да бъде силен господар. Ако някои от Сестрите не ти вярват, че могат да избягат, не можеш да им позволиш да останат заплаха, макар и неволна, за нашата кауза.

Ан го погледна с крайчеца на окото си.

— Разбирам.

Той искаше от нея или да ги освободи, или да ги убие.

— Зед — с тихо съчувствие промълви тя. — Не обичам да го казвам, но ако онова, което Калан е сторила…

— Знам.

С извикването на Хармониите Калан бе призовала тяхната помощ за спасяването на Ричард. Това си имаше цена.

В замяна на това, че Ричард бе останал в света на живите, докато се възстанови, тя неволно бе предоставила на Хармониите нещото, от което се нуждаеха, за да останат и те в този свят.

Една душа. Душата на Ричард.

Но той щеше да е на сигурно място в Кулата. Мястото, откъдето те бяха извикани, бе сигурен храм за обречения.

Зед поднесе половината от хляба си към устните на Нисел. Тя се усмихна и отхапа голяма хапка. На свой ред му подаде от своя хляб, като преди това докосна хапката до носа му. Глупостта на възрастната лечителка, оцапала носа му с мед като закачливо малко момиченце, го накара да се изкикоти.

Накрая Ан попита:

— И какво стана с онова коте, Промъкник?

Зед смръщи чело, напрягайки мисълта си да си спомни.

— Честно да ти кажа, не помня. Оттогава насам се случиха толкова неща. Войната с Д’Хара, водена от другия дядо на Ричард, Панис Рал, тъкмо започваше. Тепърва предстоеше да бъда избран за Пръв магьосник. Ерилин беше бременна с дъщеря ни. Предполагам, че при толкова много събития просто сме изгубили следите на котето. В Кулата е пълно с мишки. То вероятно е решило, че е къде-къде по-забавно да се промъква сред тях, вместо сред някакви си двама заети хора.

Зед преглътна болезнения спомен.

— След като се преселих в Западната земя и се роди Ричард, винаги държах при себе си котка — като спомен за Ерилин и дома ни.

Ан се усмихна с нежно, искрено съчувствие.

— Надявам се не си се изкушавал да назовеш някоя от тях Промъкник, давайки по този начин възможност на Ричард внезапно да си спомни, че е чувал това име.

— Не — прошепна Зед. — Никога.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

— ФЕЧ! — ПРОВИКНА СЕ МАЙСТОР ДРЮМОНД. Фич стисна устни и положи всички усилия, макар да знаеше, че е безполезно, да не се изчервява. Усмихна се учтиво и се промъкна покрай хихикащите жени.

— Да, сър?

Майстор Дрюмонд махна с ръка към дъното на кухнята.

— Донеси още ябълкови цепеници.

Фич се поклони с едно „да, сър“ и се насочи към вратата. Макар кухнята да бе изпълнена с прекрасни аромати — от цвърчащо масло, лук и подправки до неустоимото ухание на печени меса, той се радваше на възможността да се откъсне за малко от загорелите котли. Пръстите го боляха от търкане и стъргане. Беше доволен още и че майстор Дрюмонд не го прати за дъбови цепеници. Радваше се, че е направил поне едно нещо както трябва и е уцелил точното количество дъб.

Докато се наслаждаваше на слънчевата светлина, обливаща отсечката до купчината ябълкови цепеници, се питаше защо ли Министърът пожела да види Беата. Тя очевидно не бе недоволна от този факт. Всички жени, на които се отваряше шанс да се видят с него, изглеждаха абсолютно зашеметени.

Фич не намираше в този мъж нищо особено. В крайна сметка косата му вече бе започнала да посребрява. Беше стар. Фич не можеше да си представи, че един ден ще остарее толкова, че да побелее. При самата мисъл носът му се надигаше в отвращение.

С приближаването до купчината цепеници нещо привлече вниманието му. Вдигна ръка към челото си, засенчвайки очите си от слънцето, и се взря по-добре. Отначало си помисли, че е просто още някаква доставка, но скоро установи, че е Брауни, който все още стоеше впрегнат в каруцата на месаря.

Фич бе зает в кухнята и си мислеше, че Беата отдавна си е тръгнала. Навън водеха множество врати и той нямаше как да разбере кога точно си отива тя. Просто бе предположил, че вече си е тръгнала.

Сигурно бе минал час, откакто тя се качи нагоре по стълбите. Може би Министър Чанбоор е искал чрез нея да предаде някакво съобщение на месаря. Някаква специална поръчка за гостите. Да, наистина би трябвало да е приключил с нея отдавна.

Тогава защо каруцата е все още тук? Фич се наведе и взе една цепеница. Изумено поклати глава. Министър Чанбоорн сигурно й разказва нещо. Фич взе още една цепеница от купчината. Поради някаква причина всички жени обичаха Министърът да им разказва истории. Понякога, по време на вечери и празненства, се събираха около него на кикотещи се групички. Може би просто от учтивост — все пак нали беше важна клечка.

Нито едно момиче не се тревожеше дали се държи учтиво с Фич. Пък и изобщо не обичаха да го слушат да им разказва истории. Той запълни наръча дърва и се запъти към кухнята. Според него историите му за това как е бил пиян бяха доста смешни, но така или иначе, момичетата не обичаха да ги слушат.

Поне Морли ги харесваше. Морли и останалите, чиито сламеници бяха в стаята, в която спеше и Фич. Те обичаха да си разказват истории и всички до един обичаха да се напиват. Нямаше какво друго да се прави в малкото време, когато не бяха на работа или на наказателно събиране. След тези събирания поне можеха да поговорят с момичетата, ако, разбира се, си бяха свършили работата и не трябваше да се връщат в кухнята. Но Фич, подобно на останалите, считаше събиранията за потискащи — да слушаш всички тези ужасни неща. Понякога на връщане от тях, ако можеха да се сдобият отнякъде с малко вино или бира, предпочитаха просто да се напият.

След като бе внесъл в кухнята десетина наръча, майстор Дрюмонд го дръпна за ръкава и пъхна в ръката му листче хартия:

— Занеси това на пивоваря.

Фич се поклони и изстреля своето, „да, сър“, след което забърза да изпълни поръчката. Не можеше да прочете листчето, но при положение, че предстоеше празненство и имаше опит с разнасянето на бележки отпреди, предположи, че колонките с изписани думички вероятно са поръчки какво е необходимо в кухнята. Радваше се на тази задача, защото разнасянето на бележки реално не изискваше усилия, а му даваше възможност да се махне от горещината и шума в кухнята за известно време — макар уханията там да му се нравеха и понякога да му се удаваше възможност да си крадне по някой вкусен остатък. Въпреки това наистина се радваше за малко да се откъсне от врявата и суетенето.

Старият пивовар — почти изцяло загубил тъмната си Андерианска коса, с изключение на няколко напълно бели косъма — прочете бележката, която му подаде Фич, и изсумтя. Вместо да го отпрати, пивоварят накара Фич да пренесе няколко тежки чанти с хмел. Това не бе изненадващо. Фич бе обикновен кухненски работник, така че всеки имаше право да му възлага работа. Той въздъхна и си каза, че това е цената за бавния ход, с който дойде насам и с който щеше да си отиде обратно в кухнята.

Щом стигна да сервизната врата, през която се внасяха повечето от провизиите в имението, забеляза, че Брауни все още е на мястото си, впрегнат в каруцата на месаря. С облекчение отбеляза, че пакетите, които трябва да пренесе в пивоварната, са само десет. След като свърши работата, го пуснаха да си върви.

Все още дишайки тежко, той се запъти обратно през сервизните зали към кухнята, срещна малко хора, всички, с изключение на един, бяха прислужници Хакенци, така че само веднъж се наложи да спира, за да се покланя. Докато се изкачваше по главната стълба към кухнята и първия етаж, зад него отекваха собствените му стъпки. Точно преди да влезе през вратата, се спря.

Загледа се в квадратния силует на стълбата, извеждаща към третия етаж. В коридора нямаше никой. Майстор Дрюмонд нямаше да се усъмни, когато му каже, че пивоварят го е накарал да пренесе пакети с хмел. Майстор Дрюмонд и без друго беше зает с подготовката на тазвечерното празненство. Едва ли щеше да си направи труда да го пита колко точно пакета е пренесъл, а дори и да го направи, Фич нямаше да се поколебае да удвои бройката. Още преди да е осъзнал решението си да иде да погледне какво става горе със собствените си очи, той вече тичаше по стълбите, прескачайки по две наведнъж. Защо, с какво основание — това не знаеше.

Беше се качвал на втория етаж два-три пъти, на третия — само веднъж предишната седмица, за да занесе на новия помощник на Министъра, Далтон Камбел, вечерята, поръчана в кухнята. Една от служителките Андерианки му бе обяснила да остави подноса на масата в един празен кабинет. На горните етажи в западното крило, в което се намираше и кухнята, се намираха повечето от кабинетите на високопоставените служители.

Кабинетите на Министъра би трябвало да бъдат на третия етаж. От историите, които Фич бе слушал, Министърът имаше няколко кабинета. Защо му е повече от един, това за него бе загадка. Никой не можеше да му го обясни.

На първия и втория етаж в западното крило, така бе чувал Фич, се намираше огромната Андерианска библиотека. В нея се съхраняваха паметници на богатата и представителна култура на тази земя и тя привличаше в имението учени и важни особи. Андерианската култура бе източник на гордост и пораждаше завист у всеки — така бе учен Фич.

На третия етаж в западното крило се намираха семейните покои на Министъра. Дъщеря му, по-малка от Фич с може би две-три години и зла, както бе чувал да се говори, бе изпратена да учи в някаква академия. Беше я виждал само от разстояние, но смяташе, че мълвата за нея отговаря на истината. По-възрастните слуги понякога шепнешком си разказваха за някакъв Андериански страж, който бил хвърлен в тъмница заради дъщерята на Министъра — Марси или Марша, в зависимост от това кой разказваше историята. Войникът бил обвинен в нещо си. Фич бе чувал различни версии за престъплението му — от това, че просто си стоял на пост в един коридор, през това, че подслушвал дъщерята, до най-тежкото — че я бил изнасилил.

По стълбата отекнаха гласове. Фич замръзна с крак на горното стъпало, напрегнал слух, изпънал всеки мускул, неподвижен. Установи, че шумът идва от коридора на първия етаж под него. Някой се качваше.

За щастие съпругата на министъра, лейди Хилдемара Чанбоор, рядко слизаше в западното крило, където работеше Фич. Лейди Чанбоор бе Андерианка, пред която дори другите Андерианци трепереха. Имаше отвратителен характер и никога не бе доволна от никого и нищо. Веднъж бе уволнила група работници само защото я били погледнали, докато се разминавали с нея по коридора.

Осведомени бяха споделяли с Фич, че лицето на лейди Чанбоор напълно съответствало на характера й — било грозно. Нещастните работници, които вдигнали очи към нея, били изхвърлени от имението на секундата. Фич бе чувал, че са станали просяци.

Жените в кухнята говореха, че понякога лейди Чанбоор изчезвала от имението със седмици, тъй като на Министъра му писвало от това или онова поведение на жена му и я изгонвал. Други твърдяха, че в такива моменти заминавала на пиянски гуляи. Една стара прислужница пък шепнешком пусна мълвата, че от време на време госпожата отивала при любовник.

Фич стигна до най-горното стъпало. По коридорите на третия етаж нямаше жива душа. През прозорците, обрамчени с ефирна дантела, се процеждаше слънчева светлина, която обливаше грубото дървено дюшеме. Фич застана на площадката пред стълбата. Отпред и от двете му страни имаше по една врата, отзад бе стълбата. Огледа празните коридори вляво и вдясно, питайки се дали има достатъчно смелост да поеме по някой от тях.

Можеше да го спре всеки — от куриер до страж, и да поиска обяснение какво прави тук. Какво ще отвърне? Не искаше да става просяк.

Колкото не обичаше да работи, толкова обичаше да яде. Струваше му се, че е вечно гладен. Храната не бе като онази, която се сервираше на важните особи от имението или на гостите, но бе прилична и в достатъчно количество. А когато наоколо нямаше никой, той и приятелите му можеха да откраднат и по глътка вино или бира. Не, със сигурност не му се ставаше просяк.

Пристъпи внимателно към средата на площадката. Коляното му изведнъж се подкоси и той едва не извика от внезапна остра болка. Под босото му стъпало имаше карфица със спираловидно калпаче. Карфицата, с която Беата прикрепяше яката на роклята си.

Фич я взе. Не можеше да си отговори какво ли означава това, че я намира там. Можеше да я прибере и по-късно да й я върне, и тя вероятно щеше да му се зарадва. Но можеше и да не се зарадва. Може би е добре просто да я остави там, където си е, за да не се наложи после да дава обяснения на някого, особено на Беата, къде и как я е намерил. Може би тя ще поиска да знае какво е правил тук горе. Нея я поканиха, него не. Може да си помисли, че Фич я шпионира.

Тъкмо се навеждаше да остави карфицата на мястото й, когато долови движение — сенки — в светлината, излизаща изпод една от вратите пред него. Килна глава на една страна. Стори му се, че чу гласа на Беата, но не беше сигурен. Дочу приглушен смях.

Отново се огледа надясно и наляво. Не видя никого.

Нямаше да се налага да тръгва по коридорите. Просто щеше да прекоси площадката. Ако някой го попита, винаги може да каже, че само е искал да погледне през прозореца, за да види красивата гледка на полята от третия етаж — да огледа житните нивя, обграждащи столицата Феърфийлд, гордостта на Андерия.

Това му се струваше уважителна причина. Можеше да му се скарат, със сигурност щяха да му се скарат, но нямаше да го изгонят от имението. Не и задето е гледал през прозореца. Със сигурност.

Сърцето му заби лудо. Коленете му се разтрепераха. Преди да е успял да се замисли дали рискът, който поема, е твърде глупав, вече пристъпваше на пръсти към тежката резбована врата. Дочу нещо като женски стенания. С тях се смесваше кикот и тежкото дишане на мъж.

Топката на вратата бе стъклена, запечатала в себе си стотици мънички балончета. Ключалка нямаше, следователно нямаше и дупка, откъдето да може да надзърне в стаята. Фич отпусна тежестта си на пръстите и лекичко се спусна надолу, докато се озова легнал по корем на пода.

Колкото повече се приближаваше до отвора под вратата, толкова по-ясно се чуваха звуците. Сякаш мъжът вътре правеше някакво усилие. Кикотът, който се намесваше от време на време, идваше от друг мъж. Фич долови и накъсаните, умолителни стонове на жена, сякаш не можеше да си поеме дъх. Беата, каза си той.

Прилепи дясната си буза до студения дъбов под. Приближи лице до широкия няколко милиместра отвор под вратата и видя, малко вляво от него, краката на стол, а точно пред тях, отпуснат на пода, един черен ботуш, обсипан със сребърни кабзи. Ботушът леко помръдна. След като бе само един, значи мъжът бе прехвърлил другия си крак през първия.

На Фич му се стори, че косата му настръхва. Той много добре си спомняше кой е притежателят на ботуша. Беше мъжът със странното наметало, с пръстените, с всичките онези оръжия. Мъжът, който бе удостоил Беата с дълъг поглед, докато минаваше покрай каруцата й.

Фич не можеше да види източника на шумовете. Тихо се превъртя на другата страна и надзърна с лявото око. Прилепи се до вратата и носът му опря в дървото.

Примигна веднъж невярващо, след това още веднъж от ужас.

На пода лежеше Беата. По гръб. Полата й бе вдигната високо около кръста. Между голите й, разтворени крака имаше мъж, чийто гръб беше гол. Правеше бързи и яростни движения срещу нея.

Фич скочи на крака, потресен от гледката. Отстъпи няколко крачки. Дишаше тежко, с широко отворени очи, от шокиращата гледка чак му прилоша. Ужасяваше го фактът, че е видял голите, разтворени крака на Беата. И Министърът между тях. Извърна се, готов да се спусне надолу по стълбите. В очите му пареха сълзи, устата му бе зейнала, опитваше се да си поеме въздух като риба, извадена от водата.

Чу стъпки. Някой се качваше нагоре. Закова се в средата на площадката, на три метра от вратата и на още толкова от стълбите. Не знаеше какво да стори. Стъпките шумоляха нагоре по стълбите. Открои два гласа. Огледа коридорите в двете посоки, като се опитваше да прецени дали някой от тях е подходящ за бягство, дали няма да се окажат задънени улици, в които да се окаже приклещен в капан. Дали е възможно да се сблъска със стражи, които да го хвърлят в тъмницата.

Тези, които се качваха по стълбите, спряха на площадката на долния етаж. Бяха две жени. Андерианки. Клюкарстваха за тазвечерното празненство. Кой ще присъства. Кой не е поканен. Кой е. Макар да говореха почти шепнешком, във възбуденото си състояние на неописуем ужас Фич долавяше всяка отделна дума. Сърцето му пулсираше в ушите, дишаше в застинала паника. Молеше се жените да не продължат нагоре към третия етаж. Двете започнаха да си разказват коя какво ще облече, за да привлече вниманието на Министър Чанбоор. Фич не можеше да повярва, че е свидетел на разговор за това колко ниско над зърната им ще минават деколтетата на роклите им. Ако не бе в подобна ситуация, в очакване всеки момент да го заловят на място, където не би трябвало да е, да гледа неща, които не би трябвало да знае, гледката сигурно би му се сторила ослепителна. Сега обаче можеше във всеки един миг да бъде изхвърлен на улицата или дори повече. Доста повече.

Първата жена явно бе по-смела от втората, която спомена, че възнамерява да бъде забелязана, но че не желае друго. Първата се изкиска и обяви, че тя пък иска повече от това да бъде забелязана от Министъра и че другата жена не би трябвало да се притеснява, тъй като съпрузите и на двете биха били доволни съпругите им да привлекат пълното внимание на Министъра.

Фич се извърна, за да не изпуска от поглед вратата на кабинета на Министъра. Една жена вече бе привлякла вниманието на високопоставения мъж. Беата.

Фич внимателно пристъпи наляво. Подът изскърца. Той замръзна, напрегнат, почувства сякаш ушите му се удължават от усилието. Двете жени долу се кикотеха, говорейки за съпрузите си. Фич отстъпи назад. По гърба му течаха струйки пот.

Двете, без да спират да говорят, тръгнаха по коридора долу. Той затаи дъх. Чу да се отваря врата. Прииска му се да изкрещи надолу да побързат и да отидат другаде да клюкарстват. Една от жените спомена името на съпруга на другата — Далтон.

Вратата зад тях се затвори. Фич въздъхна.

Точно пред него вратата на Министъра се отвори широко.

Огромният гост държеше Беата високо за ръката. Тя беше с гръб към Фич, докато я изхвърляха от стаята. Мъжът я дърпаше така, сякаш не тежеше повече от пухена възглавница. Тя се стовари на пода с тъп звук. Още не знаеше, че Фич е точно зад нея.

Небрежният поглед на госта срещна ококорените очи на Фич. Гъстата тъмна коса на мъжа, разделена на несресани заплетени кичури, се спускаше над раменете му. Дрехите му бяха тъмни, обсипани с кожени платки, ремъци и колани. Повечето от оръжията му лежаха на пода в кабинета на Министъра. Приличаше на човек, който не се нуждае особено от тях, тъй като може с огромните си груби ръце да прекърши всеки врат.

Щом мъжът се обърна към стаята, Фич с ужас установи, че странното му наметало е направено от скалпове. Затова изглеждаше сякаш е покрито с кичури коса. Защото наистина беше — с човешки кичури коса. Всякакъв цвят — от руси до черни.

Отвътре Министърът повика непознатия, обръщайки се към него с името „Стейн“, и му подхвърли малко бяло парче плат. Стейн го хвана и разпъна гащичките на Беата между месестите си пръсти, за да ги огледа. После ги хвърли в скута и. Тя седеше на пода, полагаше сериозни усилия да си поеме дъх и в същото време да не заплаче.

Стейн се вгледа в очите на Фич с тотално незаинтересован поглед и му се усмихна. Усмивката му разцепи встрани гъстата му брада. След това закачливо му смигна.

Фич бе удивен от пълната незаинтересованост на човека относно това, че там има някой, че някой е видял случилото се. Министърът надзърна навън, докато закопчаваше панталона си. Той също се усмихна, след което излезе в коридора и затръшна вратата зад себе си.

— Дали вече да не посетим библиотеката?

Стейн протегна ръка напред.

— След вас, Министър.

Беата седеше на пода, отпуснала глава към гърдите си, докато двамата мъже, бъбрейки приятелски, се отправиха надолу по левия коридор. Случката явно я бе съсипала, бе разгромила илюзиите й твърде брутално, за да може да се накара да събере сили да стане, да си тръгне, да се завърне обратно в живота си.

Вцепенен, Фич продължаваше да чака, надявайки се, че невъзможното все пак ще се случи — че тя може би няма да се обърне, че ще се обърка и ще поеме по другия коридор, че няма да го забележи зад себе си — немигащ, задържащ дъха си.

Като преглъщаше стоновете си, Беата се изправи клатешком. Когато се обърна и видя Фич, се вкамени и изпусна вик. Той стоеше като парализиран, изпълнен с неистово желание никога да не се бе качвал горе, никога да не бе виждал това. Но бе видял доста повече от онова, което бе искал да види.

— Беата — искаше му се да я попита дали я боли, разбира се, че я болеше. Искаше му се да я успокои, но не знаеше как, не знаеше какво да й каже. Искаше му се да я поеме в прегръдките си и да я приласкае, но се опасяваше тя да не разбере погрешно болезнената му загриженост.

Мъката, изписана на лицето на Беата, се трансформира в сляпа ярост. Ръката й най-неочаквано се вдигна и се стовари върху лицето му с такава сила, че главата му забумтя като камбана.

Ударът го отметна встрани. Наоколо всичко се завъртя пред погледа му. Стори му се, че в далечината, в дъното на коридора, мярва някаква фигура, но не беше сигурен. Докато се опитваше да се съвземе, да докопа перилото на стълбата, ръката му напипа пода. Коляното последва ръката му. Пред очите му като в мъгла се мярна синята блузка на Беата, втурнала се надолу по стълбите. Резките звуци на бързите й стъпки изпълниха цялата стълба.

Ослепителна болка, остра и пареща, се впи в горната му челюст, точно пред ухото му. Заболяха го очите. Не можеше да повярва, че тя го е ударила толкова силно. Чак му прилоша. Запримига, опитвайки се да проясни погледа си.

Една ръка, пъхната под мишницата му, го сепна. Помогна му да се вдигне на крака. Пред лицето му изникна лицето на Далтон Камбел.

За разлика от другите двама мъже, той не се усмихна, по-скоро се вгледа в лицето на Фич със съсредоточеността, с която майстор Дрюмонд оглеждаше палтус, донесен от търговеца на риба. Миг преди да го изкорми.

— Как се казваш?

— Фич, сър. Работя в кухнята, сър. — Между болката и ужаса, краката на Фич бяха сякаш варени макарони.

Мъжът хвърли поглед към стълбите.

— Май малко си се отклонил от кухнята, не мислиш ли?

— Носех съобщение за пивоваря. — Фич спря, за да си поеме дъх, мъчейки се да накара гласа си да не трепери. — Тъкмо се връщах обратно в кухнята, сър.

Ръката под мишницата му се стегна и го приближи към лицето.

— След като си бързал към пивоваря, там долу на първия етаж, и след това обратно към кухнята, значи сигурно здраво работиш. — Той пусна ръката на Фич. — Май си спомням, че съм те виждал долу да бързаш към кухнята, след като си ходил при пивоваря? Без да се отклоняваш никъде по пътя?

Загрижеността на Фич за Беата се трансформира в надежда да се спаси от изхвърляне от имението или от по-тежко наказание.

— Да, сър. Тъкмо се връщах обратно в кухнята.

Далтон Камбел отпусна ръка на дръжката на меча си.

— Ти си си вършил работата и нищо не си видял, нали така?

Фич преглътна с ужас.

— Не, сър. Нищо. Кълна се. Само Министър Чанбоор ми се усмихна. Той е велик човек, Министърът. Благодарен съм, че толкова велик човек като него дава работа на един безполезен Хакенец като мен.

Ъгълчетата на устните на Далтон Камбел се повдигнаха точно колкото Фич да си помисли, че помощникът може би е доволен от чутото. Пръстите му забарабаниха по медния предпазител на дръжката на меча. Фич не можеше да откъсне поглед от царственото оръжие. Почувства се длъжен да каже нещо в настъпилата тишина.

— Искам да бъда добър и да съм достоен член на това домакинство. Да работя здраво. Да си заслужа прехраната.

Усмивката се разшири.

— Това наистина е добре да се чуе. Ти ми изглеждаш добър младеж. Може би след като си толкова искрен в желанието си, мога да разчитам на теб?

Фич не бе съвсем сигурен за какво може да разчита на него Далтон Камбел, но без да се замисли, изстреля своето „да, сър“.

— След като се кълнеш, че нищо не си видял на връщане към кухнята, това ми подсказва, че си момче с потенциал. На което може би може да се поставят повече отговорности?

— Отговорности ли, сър?

Тъмните очи на Далтон Камбел искряха с ужасяваща, неразгадаема светлина. Такава, каквато Фич си представяше, че мишките виждат в очите на домашните котки.

— Понякога имаме нужда от хора, които желаят да се издигнат в службата си в имението. Ще видим. Отваряй си ушите за лъжите на онези, които искат да почернят репутацията на Министъра, и ще видим.

— Да, сър. Не обичам никой да говори лошо срещу Министъра. Той е добър човек, Министърът. Надявам се, че слуховете, които съм чувал, са истина — че един ден може да се окажем възнаградени от Създателя и да видим Министър Чанбоор като Суверен.

При тези думи усмивката на помощника грейна.

— Да, наистина мисля, че в теб има потенциал. Ако чуеш някакви лъжи за Министъра, ще съм благодарен да узная за тях. — Той махна с ръка към стълбите. — А сега най-добре се връщай в кухнята.

— Да, сър. Ако чуя нещо такова, ще ви докладвам. — Фич се запъти надолу. — Не искам никой да разпространява лъжи за Министъра. Това би било грешно.

— Млади човече Фич беше, нали?

Фич се извърна на най-горното стъпало.

— Да, сър, Фич.

Далтон Камбел скръсти ръце и поизвърна глава, взирайки се във Фич въпросително.

— Какво научи на наказателното събиране за защитата на Суверена?

— На Суверена? — Фич изтри длани в панталона си. — Ами хм, че всичко, направено в защита на Суверена, е добродетел!

— Много добре. — Все още, без да отпуска ръце, той се надвеси към Фич. — И след като си чувал, че е твърде вероятно Министър Чанбоор да бъде избран за Суве рен?

Мъжът очакваше отговор. Фич яростно го търсеше. Прокашля се и най-после каза:

— Ами струва ми се, че след като е вероятно да бъде избран за Суверен, то тогава сигурно трябва да го защитаваме по същия начин?

По начина, по който Далтон Камбел се усмихна и изпъна гръб, Фич разбра, че е уцелил десятката.

— Може би наистина ще се окаже, че притежаваш потенциал да се издигнеш в домакинството.

— Благодаря ви, сър. Бих направил всичко, за да защитя Министъра, с надеждата, че един ден той ще стане Суверен. Мой дълг е да го защитавам както мога.

— Да — проточи особено Далтон Камбел. Килна глава на една страна като котка и огледа Фич. — Ако се окажеш полезен в онова, от което бихме имали нужда в защитата на Министъра, това ще бъде голяма крачка напред по пътя на премахването на твоя дълг.

Фич наостри уши.

— На моя дълг ли, сър?

— Както вече казах на Морли, ако се окаже полезен на Министъра, е твърде възможно дори да заслужи почетно то звание „сър“. Както и сертификата, подписан от Суверена, който върви с него. Ти ми изглеждаш умно момче. От твоето бъдеще мога да очаквам не по-малко.

Фич зяпна. Да се сдобие със званието „сър“ бе една от мечтите му. Сертификат, подписан от Суверена, доказваше на всички, че един Хакенец е платил дълга си и от този ден нататък към него трябва да се обръщат със „сър“ и да го уважават. Мисълта му се опитваше да асимилира току-що чутото.

— Морли? Кухненският работник Морли?

— Да, не ти ли е споменавал, че сме говорили?

Фич се почеса зад ухото, мъчейки се да си обясни как е възможно Морли да е скрил от него подобна изумителна новина.

— Ами не е, сър. Не ми е споменавал нищо. А е може би най-добрият ми приятел. Бих си спомнил, ако ми бе споменал подобно нещо. Съжалявам, но не го е правил.

Далтон Камбел погали с пръст сребърната ножница на бедрото си, загледан в очите на Фич.

— Казах му да не споменава пред никого. — Той изви вежда. — Подобна вярност е онова, от което имаме нужда. От теб очаквам не по-малко. Разбра ли ме, Фич?

Фич със сигурност разбираше.

— На абсолютно никого. Точно като Морли. Разбрах, Господарю Камбел.

Далтон Камбел се усмихна и кимна на себе си.

— Добре. — Той отново отпусна ръка на дръжката на великолепния меч. — Знаеш ли, Фич, щом един Хакенец изплати дълга си и се сдобие със звание „сър“, подписаният сертификат му дава право да носи меч.

Фич ококори очи.

— Наистина ли? Не знаех.

Високият Андерианец се усмихна, махна царствено с ръка за сбогом и се отдалечи по коридора.

— А сега се връщай на работа, Фич. Радвам се, че се запознахме. Може би отново ще си поговорим някой ден.

Преди още някой да го е видял горе, Фич се втурна надолу по стълбите. Главата му щеше да се пръсне. При мисълта за Беата и случилото се просто му се прииска денят да е свършил и той да отиде да се напие.

Сърцето му се късаше за нея, но все пак ставаше въпрос за Министъра — за Министъра, когото тя обожаваше и който един ден щеше да стане Суверен. Именно той я бе обладал. Освен това Беата удари Фич — нещо ужасно за един Хакенец, та дори и спрямо друг Хакенец. Макар Фич да не беше сигурен, че забраната се отнася и за жени. Но дори да не се отнасяше, все едно — нямаше да почувства особено облекчение.

Поради някаква необяснима причина Беата вече го мразеше.

Фич умираше да се напие.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

— ФЕЧ! ХАЙДЕ, МОМЧЕ! ФЕЧ!

Обикновено, когато майстор Дрюмонд го извикаше с това име, Фич се изчервяваше от унижение. Този път обаче сърцето му бе толкова почерпено от видяното горе по-рано същия ден, че не изпита почти никакъв срам пред подобно незначително нещо. Това, че майстор Дрюмонд му говори все едно, че е мръсен парцал, не можеше да се сравни с факта, че Беата го мрази, че го удари.

Бяха минали вече няколко часа, а лицето му все още пулсираше болезнено на мястото, където бе получил удара. Така че поне в едно беше сигурен — тя го мрази. Беше смутен и объркан, но сигурен в едно — че тя го мрази. Макар да му се струваше, че би трябвало да е ядосана на всеки друг освен на него.

Може би най-вече на себе си, задето бе отишла горе. Но веднага след това си помисли, че Беата едва ли би могла да откаже, след като Министърът бе наредил да я извикат. Направи ли го, месарят Ингер моментално би я изхвърлил, след като Министърът му съобщи, че едно Хакенско момиче е отказало да приеме специалната му поръчка. Не, Беата със сигурност не би могла да откаже.

Освен това тя искаше да се срещне с този мъж. Нали сама призна на Фич. Но Фич знаеше, че не това бе имала предвид. Може би е останала разстроена не от Министъра. Фич си спомни онзи човек, Стейн, който му намигна. Беата бе прекарала горе доста време.

Но и това не бе причина да мрази Фич. Нито да го удря.

Той се спря. Пръстите му пулсираха от дългото киснене в сапунената вода, от стъргането и миенето. Чувстваше се ужасно зле.

— Да, сър?

Майстор Дрюмонт понечи да каже нещо, но веднага затвори уста и се наведе към него. Намръщи се.

— Какво ти е на лицето?

— Една цепеница се изплъзна и ме удари, докато събирах наръча, сър.

Майстор Дрюмонд поклати глава, бършейки ръцете си в бялата кърпа.

— Идиот — измърмори той. — Това само идиот може да го направи — допълни той така, че останалите да го чуят, — да се удари с цепеница, докато я взима от купчината.

— Да, сър.

Майстор Дрюмонд тъкмо се канеше да каже нещо, когато покрай Фич мина Далтон Камбел, взрял се в изпомачкан лист хартия, ситно изписан с редове думи. Носеше цяла купчина хвърчащи листове, чиито нагънати и изпомачкани краища стърчаха във всички посоки. Следеше с пръст написаното и отгръщаше прочетените листове.

— Дрюмонд, дойдох да проверя някои неща — каза той, без да вдига поглед.

Майстор Дрюмонд бързо приключи с бърсането на ръцете си и изпъна широкия си гръб.

— Да, сър, господин Камбел. Какво мога да направя за вас?

Помощникът на Министъра повдигна горния лист и се взря във втория под него.

— Погрижихте ли се да приберете най-ценната посуда и кани в долапа?

— Да, господин Камбел.

Далтон измърмори разсеяно на себе си, че сигурно са го направили, след като е бил тук предния път. Огледа листа още веднъж, след това прескочи на следващия.

— Трябва да сложите още две допълнителни места на главната маса. — Той отгърна на предната страница.

Устата на майстор Дрюмонд трепна тревожно:

— Още две. Да, господин Камбел. Ако ви е възможно, за в бъдеще не бихте ли ме уведомявали за подобни неща мъничко по-рано?

Пръстът на Далтон Камбел щракна във въздуха, но очите му така и не се вдигнаха от книжата.

— Да, да. С радост. Ако Министърът ме уведоми по-рано, искам да кажа. — Почука с пръст по един от листата и вдигна очи. — Лейди Чанбоор е недоволна, задето стомасите на музикантите къркорят заедно с музиката им. Моля, погрижете се този път, преди да излязат да свирят, да им бъде дадено нещо за ядене. Особено на арфистката. Тя ще е най-близо до лейди Чанбоор.

Майстор Дрюмонд кимна разбиращо с глава:

— Да, господин Камбел. Ще се погрижа.

Съвсем бавничко, за да не привлича вниманието, Фич леко отстъпи назад. Не вдигаше глава от пода, мъчейки се да не изглежда така, сякаш слуша как помощникът на Министъра дава разпореждания на неговия началник. Искаше да си тръгне, вместо да го забележат и да помислят, че подслушва, но знаеше, че ако го направи, без да е освободен, го чака конско. Така че реши компромисно да остане, но да е колкото се може по-незабележим.

— И виното с подправки, този път трябва да има по-голямо разнообразие. Някои са на мнение, че последната селекция е била оскъдна. И горещо, и студено, ако обичате.

Майстор Дрюмонд стисна устни.

— Няма време, господин Камбел. Ако ви е възможно за в…

— Да, да. Ако съм информиран по-рано, ще бъдете и вие. — Той отметна още една страница. — Деликатеси, ще се сервират първо на главната маса и само там, докато гостите не се наситят. Последния път Министърът с изненада установи, че деликатесите са свършили, а някои от гостите на неговата маса желаят още. Нека първо останалите маси да останат незадоволени, ако поради някаква причина не сте успели да набавите достатъчно количество.

Фич също си спомняше този инцидент и знаеше, че този път майстор Дрюмонд е поръчал много повече от пържения еленски бял дроб. Фич бе успял да си отмъкне една от тези вкусотии, докато вземаше тигана, за да го измие и макар да го бе изял без кисело-сладкия сос, вкусът бе превъзходен.

Докато преглеждаше бумагите си, Далтон Камбел задаваше въпроси за различни видове сол, масло и хляб и направи на майстор Дрюмонд още няколко бележки относно вечерята. Фич, който все така продължаваше да чака, мъчейки се да не поглежда към двамата мъже, отклони поглед към една жена пред близката маса, която оформяше пълнените с различни видове меса, сирена, яйца и подправки свински шкембета във формата на таралежи, като ги покриваше с бадемови ядки.

На друга маса две жени украсяваха печените петли, като ги гиздеха с пера, оцветени с шафран и жълт кантарион. Дори клюновете и краката им бяха оцветени, така че птиците изглеждаха като пищни златисти същества, като златни статуи, но по-живи.

Далтон Камбел, който най-сетне като че ли привърши списъка с въпроси и инструкции, отпусна ръце. В едната останаха множеството хартийки и списъци.

— Има ли нещо, за което искате да докладвате, Дрюмонд?

Кухненският управител облиза устни, очевидно не знаейки за какво говори помощникът на Министъра.

— Не, господин Камбел.

— Значи всички в кухнята ви изпълняват задълженията си задоволително? — Лицето му не показваше никакви чувства.

Фич забеляза как в тяхната посока се стрелват бързи скришни погледи. Работата наоколо изведнъж като че бе поутихнала. Стори му се, че почти вижда как ушите на работниците стават по-големи.

Помисли си, че Далтон Камбел се кани да обвини майстор Дрюмонд, че не върти добре кухнята, като оставя разни мързеливци да заобикалят задълженията си, а след това не ги наказва. Кухненският управител явно си мислеше за същото.

— Ами, сър, работата върви задоволително. Държа всички под око, господин Камбел. Не допускам лентяи да развалят дисциплината в кухнята ми. Такива работи при мен не се случват. Този дом е прекалено изискан, за да позволя на някой мързеливец да оплеска нещата. Не го допускам, сър, никога.

Далтон Камбел кимна доволно при тези думи.

— Много добре, Дрюмонд. На мен също не ми харесва да държа лентяи в този дом. — Той огледа помещението, пълно с притихнали, мълчаливо работещи хора. — Много добре. Благодаря, Дрюмонд. Ще се върна по-късно да проверя как вървят нещата. Преди да започнете сервирането.

Майстор Дрюмонд се поклони с глава.

— Благодаря, господин Камбел.

Помощникът на Министъра понечи да тръгне и дори се извърна, но забеляза Фич, застанал наблизо. Далтон Камбел смръщи чело и Фич сниши глава между раменете си дори още повече, мечтаейки си да може да се разтопи между цепнатините в дървения под. Мъжът хвърли поглед през рамо към кухненския управител.

— Как се казва този работник?

— Фич, господин Камбел.

— Фич. О, разбирам. И откога работи при нас?

— От четири години, господин Камбел.

— Четири години. Толкова много. — Той се извърна изцяло и застана с лице към майстор Дрюмонд. — Значи може да се приеме, че е лентяй, който разваля дисциплината в кухнята ви? Мързеливец, който отдавна би трябвало да е изхвърлен, но не е — поради някаква тайнствена причина? Не сте претупали отговорностите си на кухненски управител, позволявайки на един лентяй да се шири под покрива на Министъра, нали? Дали наистина нямате вина в подобно безочие?

Фич бе замръзнал от ужас. В главата му се блъскаше въпросът дали ще го набият, преди да го изхвърлят, или просто ще му покажат вратата, оставяйки го без къшей хляб. Погледът на Дрюмонд се стрелкаше между момчето и Далтон Камбел.

— Ами, хм, не, сър. Не, господин Камбел. Грижа се Фич да поема своята част от работата. Не му позволявам да лентяйства под покрива на Министъра. Не, сър.

Далтон Камбел отново погледна Фич с неразбиращо лице. После очите му се върнаха на кухненския управител.

— Е, в такъв случай, щом прави, каквото се иска от него, след като си върши работата, не виждам причина да го унижавате, като го наричате Феч, нали? Не мислите ли, че това говори лошо за вас, Дрюмонд, като кухненски управител?

— Ами аз…

— Много добре тогава. Радвам се, че сте съгласен с мен. Няма да допусна повече подобни неща под този покрив.

Тайничко или по-дръзко почти всички очи в кухнята следяха размяната на реплики между двамата мъже. Кухненският управител не пропусна да забележи това.

— Хм, вижте сега, един момент. Не съм искал да го обидя сериозно. Пък и момчето няма нищо против, нали така, Фич?

Стойката на Далтон Камбел се промени по начин, който накара думите да заседнат в гърлото на майстор Дрюмонд още преди да са излезли оттам. Благородните тъмни Андериански очи срещу него заблестяха опасно. Далтон Камбел сякаш изведнъж се източи, раменете му се разтвориха, мускулите му се очертаха по-релефно под тъмносинята му изящна дреха.

Небрежният му, разсеян, свободен и на моменти строго официален тон изведнъж се изпари. Той се превърна в жива заплаха, смъртоносна като оръжието, което висеше на хълбока му.

— Нека ви го кажа по друг начин, Дрюмонд. Няма да допусна подобно поведение под този покрив. Очаквам от вас да се съобразявате с желанията ми. Ако още веднъж ви чуя да унижавате някой работник от персонала, като го наричате с подигравателни имена, ще си търся нов кухненски управител, а вие директно изхвърчате на улицата. Ясно ли е?

— Да, сър. Съвсем ясно, благодаря, сър.

Камбел се накани да тръгва за втори път, но пак се обърна, цялото му същество бе въплъщение на директна заплаха:

— И още нещо, Дрюмонд. Министър Чанбоор ми заповядва и аз изпълнявам заповедите му безотказно. Това ми е работата. Аз ви заповядвам и вие изпълнявате заповедите ми безотказно. Това ви е работата. Очаквам това момче да си върши работата или пък да бъде изгонено, но ако го изгоните, по-добре се подгответе да ми дадете обяснение защо сте го сторили, нещо повече, ако заради мен си го изкарате на него, аз няма да си го изкарам на вас, а направо ще накарам да ви окачат на ей оня шиш над огнището. А сега, всичко ли ви е напълно ясно, господин Дрюмонд?

Фич нямаше представа, че очите на майстор Дрюмонд могат да станат толкова огромни. На челото му бе избила пот. Преди да отговори, той преглътна.

— Да, сър. Напълно ясно. Ще бъде както казвате. Имате думата ми.

Далтон Камбел сякаш изведнъж възвърна нормалния си ръст, който също не бе за пренебрегване. Приятното изражение се върна на лицето му, включително и любезната усмивка.

— Благодаря ви, Дрюмонд, продължавайте.

През цялото време на словесната престрелка Далтон Камбел не погледна нито веднъж към Фич. Не го направи и когато си тръгваше от кухнята. Заедно с майстор Дрюмонд и половината от присъстващите Фич също въздъхна облекчено.

Докато обмисляше още веднъж случилото се и осъзна — за пръв път, — че майстор Дрюмонд никога повече няма да го нарича „Феч“, го обзе неописуемо удивление. Изведнъж мнението му за Далтон Камбел се извиси.

Докато издърпваше бялата си кърпа от колана, за да попие потното си чело, майстор Дрюмонд забеляза втренчените погледи на работниците.

— Хайде, всички, връщайте се на работа. — Пъхна кърпата на мястото й. — Фич — каза после с нормалния си глас, с който се обръщаше към останалите в кухтнята.

Фич направи две бързи крачки напред.

— Да, сър?

Той махна с ръка.

— Имаме нужда от още малко дъб. Не колкото преди. Около половината. И побързай, хайде.

— Да, сър.

Фич се спусна към вратата, преизпълнен от желание да донесе дървата. Дори не помисли за болезнените трески, които могат да се забият в ръцете му.

Никога повече нямаше да бъде унижаван с онова омразно име. Хората нямаше да му се смеят. И всичко това заради Далтон Камбел.

В този момент Фич бе готов да носи горещи въглени в голите си ръце, стига Далтон Камбел да го пожелае. И при това щеше да го прави с усмивка на уста.

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДОКАТО С ЕДНА РЪКА РАЗКОПЧАВАШЕ горното копче на жакета си, с другата Далтон Камбел натисна дръжката на високата махагонова врата към покоите си, докато чу езичето да прещраква. Балсамът на спокойствието изведнъж заля душата му. Денят беше дълъг, при това далеч не бе свършил. Празненството тепърва предстоеше.

— Тереза — провикна се той от салона към спалнята, — аз съм.

Толкова му се искаше да си остане у дома. Да остане и да се любят. Това би успокоило нервите му. Може би по-късно. Ако работата му позволи.

Откопча още едно копче и разгърна яката си. Прозя се. Дробовете му се изпълниха с ухание на люляк. Тежките сини моарени завеси на далечните прозорци закриваха потъмняващото небе, предоставяйки стаята във властта на меката светлина на лампите, ароматизираните свещи и искрящите отблясъци на ниския огън в огнището, запален повече за уют, отколкото от необходимост за топлина.

Той забеляза, че тъмно виолетовият килим и пшеничените му ресни са прясно почистени. Позлатените столове бяха обърнати така, че да се виждат жълто кафявите им кожени седалки и облегалки, до тях бяха подредени елегантни масички с пищни букети свежи цветя. Плюшените възглавнички бяха нагласени по канапетата по същия начин — обмислената точност трябваше да внушава едновременно небрежна интимност и лукс.

Далтон очакваше от жена си да наглежда прислужниците, за да е сигурна, че семейните покои са в постоянна готовност да посрещат гости както по работа, така и за забавление — което беше въпреки различните подходи едно и също. Тереза знаеше, че при положение, че тази вечер ще има празненство, е още по-вероятно съпругът й да покани някого в апартамента им — някой важен човек. Това би могъл да бъде всеки — от благородник до не привличащи вниманието чифт уши или очи.

Всички те бяха важни по свой начин, всички уловени в паяжината, която той плетеше — слушаха, гледаха, следяха дори за най-малкото подръпване. Многолюдните празненства бяха концентрация на суетата, преизпълнени с пиене, разговори, смут и емоции. Те често предлагаха възможности за сформиране на нови алианси, пренасочване на верноподаници или спечелване на нови — все възможности да доплита нишката на паяжината си.

Тереза пъхна главицата си в рамката на вратата и цъфна в усмивка от радост, че го вижда.

— Ето го и слънчицето ми.

Въпреки мрачното настроение, с което затвори вратата, оставяйки макар и за миг проблемите на деня зад себе си, той безпомощно се усмихна срещу тъмните й, искрящи очи.

— Тес, скъпа. Косата ти изглежда превъзходно.

Високо над челото й блестеше златен гребен. Множеството танцуващи тъмни къдрици бяха декорирани с изобилие от златни панделки с пайети, които придаваха допълнителна дължина на косата й и образуваха нещо като повдигната яка на тила й. При движение на главата й напред блестящите панделки се разделяха на две и разкриваха изящната й шия.

В средата на двадесетте си години, тя бе по-млада от него с близо десет. За Далтон Тереза бе изумително същество, неподлежащо на сравнение — същество, способно с енергична отдаденост да преследва поставените цели. Той още не можеше да повярва, че само преди някакви си шест месеца тя най-сетне, след дълго чакане, стана негова съпруга. За тази чест се бореха и други жени, някои от тях с доста по-добро положение от нея, но нито една с нейната амбиция.

Далтон Камбел не беше мъж, на когото можеш да откажеш. За всеки, който не го приемаше достатъчно насериозно, рано или късно идваше ден на равносметка, в който разбираше, че не е трябвало да го подценява или когато осъзнаваше грешката си.

Преди около година, когато й направи предложение за женитба, тя се изсмя насреща му и го попита с този свой добродушен маниер, който често скриваше от погледа железните й амбиции, дали той наистина е човек, който смята да върви нагоре в обществото, тъй като нейните намерения определено са такива. По онова време той бе асистент на магистрата на Феърфийлд — длъжност не без своето положение, но в неговия случай само временен пристан, място, осигуряващо му възможност да събере силите си и да си създаде връзки.

Той не поде закачливия й тон и наместо това й отвърна напълно трезво и сериозно, че е човек с бъдеще и че никой от мъжете, които тя познава, въпреки настоящото му положение не ще има възможността дори да се доближи до бъдещия сан на Далтон Камбел. Тази тържествена декларация я свари неподготвена. Усмивката мигновено се изпари от лицето й. Още в същия момент, запленена от убедеността му, от искрената жар, с която преследва целта си, тя се съгласи да стане негова жена.

По-късно с удоволствие установи, че не й е говорил празни приказки. Докато вървеше подготовката на сватбата им, Далтон получи по-добро назначение. През първите няколко месеца на съвместния им живот се местиха трикратно, всеки път в по-добри апартаменти в резултат на все по-добрата работа, която получаваше той.

Хората, които го познаваха, било то поради неговата репутация, или пък, защото са имали нещо общо с Андерианското правителство, ценяха високо тънкото му разбиране на Андерианското законодателство. Далтон Камбел бе широко известен с проникновеното си вникване в заплетените пътища на закона, в познаването на монолитните му основи, на сложната структура на неговата мъдрост и прецеденти и на границите на защитните му стени.

Хората, за които работеше Далтон, оценяваха тези му дълбоки познания, но преди всичко бяха привлечени от умението му да се справя със сенчестите местенца в закона, с пролуките и неясните начини за измъкване от мрачните му капани. Оценяваха също и способността му безапелационно да се отрече от същия този закон, когато ситуацията изисква по-различно решение — такова, което правото не може да осигури. В подобни случаи Далтон бе също толкова изобретателен и полезен.

Както изглежда, Тереза успяваше бързо да се приспособи към новите и все по-добри условия на живот, които й се предоставяха. Прие новата си роля на господарка на цяла орда прислужници, които започна да ръководи с такъв размах, сякаш цял живот само това бе правила.

Той бе спечелил поста в имението на Министъра едва преди няколко седмици. Тереза с възторг прие новината, че се местят в луксозно жилище на такова престижно място. Сега тя бе жена с положение сред жени от сой, ползващи се с безчет привилегии.

Когато той й съобщи вестта, тя направо полудя от радост и бе готова да разкъса дрехите си без остатък, да му се отдаде на мига. Но в интерес на истината не бе и очаквала друго.

Ако имаше на този свят човек, който споделяше желязната амбиция на Далтон, то това бе Тереза.

— О, Далтон, ще ми кажеш ли кои високопоставени лица ще присъстват на празненството? Не издържам пред неизвестността нито секунда повече.

Той пак се прозя и се протегна. Знаеше, че жена му плете собствена паяжина.

— Все досадни благородници.

— Но Министърът ще присъства?

— Да.

— Е, глупачето ми, той не е досаден. Аз вече се запознах с някои от съпругите. Всички са жени с положение. Не можех и да се надявам на по-добро обкръжение. Мъжете им са все важни особи. — Тя облиза с върха на езичето си горната си устна с изкусителен, игрив маниер. — Не колкото моя, разбира се.

Смигна му и след това изчезна от салона.

— Под вратата имаше няколко писма за теб — провикна се след малко откъм спалнята. — В писалището са.

Елегантното писалище в ъгъла на салона блестеше като тъмен скъпоценен камък. Изработени от полирани брястови талпи, всяка от повърхностите бе фурнирована и обрамчена с фигури във формата на диаманти от естествен и оцветен клен. Всяка такава тъмна фигура бе декорирана с по една златна точка в средата. Полировката, както и при всички останали мебели в стаята, бе по-скоро матова, отколкото лъскава.

В тайното отделение над горното чекмедже имаше няколко запечатани писма. Той счупи печатите и прецени набързо важността на написаното. Имаше няколко, които представляваха интерес, но нищо спешно. Повечето бяха предаване на информация — мънички вибрации от всяко ъгълче на паяжината.

В едното писмо се докладваше за странно и очевидно случайно удавяне в обществен фонтан. Случило се в ранен следобед, когато Площадът на светците обикновено е пълен с хора. Макар да било през деня и пред очите на всички, никой не забелязал ставащото, докато вече не било твърде късно. Тъй като напоследък бе получил и други рапорти за необяснима смърт, Далтон прозря неизреченото внушение на последното писмо — че е твърде вероятно тук да става въпрос за вендета, включваща магия, но предрешена като нещастен случай.

В друго се споменаваше за „развълнувана дама“, която била написала официално писмо до един от Директорите, молейки го за минутка от неговото време по време на празненството. Дамата много държала пред Директора писмото й да остане поверително. Далтон знаеше за коя дама става въпрос, а оттам можеше да съди и че адресатът на нейното писмо е бил Директор Линскот. Информаторът му не бе вчерашен, та да оставя имена.

Далтон се досещаше и за причината за вълнението на дамата. Безпокоеше го единствено желанието за разговор насаме с Директора. В съобщението по-нататък се казваше, че писмото на дамата се загубило и така и не било доставено на получателя.

Далтон пъхна писмата обратно в тайното отделение за по-късно и постави чекмеджето на мястото му. Щеше да се наложи да се заеме с жената. Как именно, все още не знаеше.

Понякога прекаленото действие можеше да причини същата вреда, както и бездействието. Може би просто трябваше да й прилепи едно ухо, да я остави да излее нараненото си честолюбие, както вероятно е възнамерявала да стори с Директор Линскот. Самият Далтон можеше да изслуша мъката й не по-зле. Някой, някъде из сложната паяжина от контакти, щеше да му даде информацията, необходима за вземане на правилното решение, а ако не, един сърдечен разговор с жената щеше да изглади нещата дотолкова, че да го насочи в правилната посока.

Далтон отскоро бе на новия си пост, но не бе пропуснал нито една възможност да се интегрира трайно във всички аспекти от живота в имението. За мнозина той се превърна в полезен колега, за други стана довереник, за трети — прикритие. Всеки от тези начини по своему му спечелваше лоялност. Заедно с надарените хора, които познаваше, набъбващата му паяжина от връзки буквално трептеше като арфа.

Още от първия ден главната цел на Далтон бе да направи така, че да стане незаменим за Министъра. През втората седмица на службата му един от Директорите от Кабинета за културно приятелство изпрати в библиотеката на имението „научен работник“. Министър Чанбоор не остана доволен. По-точно казано, изпадна в дива ярост — далеч не необичайна реакция от страна на Бертранд Чанбоор, когато му се представяха тревожни, та дори зловещи новини.

Два дни след пристигането на научния работник Далтон успя да уведоми Министър Чанбоор, че мъжът е бил арестуван пиян в леглото на една проститутка във Феърфийлд. Никой от тези факти не бе престъпление, разбира се, макар в очите на някои от Директорите може би щеше да изглежда не особено приемлив. Важното обаче беше, че в джоба на палтото на мъжа бе намерена изключително рядка и ценна книга. При това написана от ръката на не кого да е, а на самия Джоузеф Андер. Древният текст, чиято стойност не можеше да се измери по никакъв начин, бе обявена за изчезнала от имението на Министъра на културата веднага след като научният работник бе отишъл да гуляе.

По нареждане на Далтон кабинетът на Директорите бе информиран незабавно за изчезването на книгата — часове преди залавянето на престъпника. Заедно с доклада си Далтон изпрати на Директорите личното си уверение, че няма да мигне, докато зложелателят не бъде заловен и че възнамерява да предизвика незабавно публично разследване, за да бъде установено дали подобно културно престъпление не предшества предателски заговор. Изуменото затишие от страна на кабинета на Директорите бе затишие пред буря.

Магистратът на Феърфийлд, същият, за когото Далтон бе работил преди, бе от почитателите на Министъра на културата, верен негов служител. Той, разбира се, не прие с леко сърце кражбата от Андерианската библиотека на културата. Видя в нея онова, което бе тя по самата си същност — противодържавна дейност. Човекът, заловен с книгата, бе незабавно осъден на смърт за престъпления срещу народа на Андерия.

Това далеч не потуши скандала. Напротив, въздухът набъбна от грозни злословия и слухове за самопризнания, изтръгнати от мъжа, преди да бъде отведен на ешафода — самопризнания, които както се твърдеше, повличали след себе си и други. Директорът, който бе изпратил мъжа в имението, за да не бъде свързан с културното престъпление и да запази честта си, подаде оставка. Далтон, като официален представител на Министъра, занимаващ се с цялата афера, след като с неохота прие оставката на Директора, издаде постановление, слагащо край на всички слухове и официално сложи край на цялата работа.

Един стар приятел на Далтон бе ощастливен да спечели внезапно овакантилото се директорско място, към което се бе стремял почти през целия си живот. Далтон бе първият, който го поздрави и стисна ръката на новия Директор. Никога не бе виждал по-благодарен и щастлив човек. Това го радваше — да вижда щастливи хора, които го заслужават, които той обича и на които има доверие.

След този инцидент Бертранд Чанбоор реши, че отговорностите му изискват да установи по-близки служебни връзки със своя помощник и произведе Далтон в управител на персонала, освен свой помощник. Това съсредоточи в ръцете на Далтон властта над цялото имение. Сега той докладваше единствено на Министъра. Този пост спечели на него и семейството му и последното им жилище — най-доброто в имението, след това на самия Министър.

Далтон си мислеше, че Тереза е по-щастлива от развитието на нещата дори от самия него — ако това изобщо бе възможно. Тя бе влюбена в апартамента, дошъл с повишението на мъжа й. Бе очарована от всичките тези хора с положение, между които вече се движеше. Срещите с важните и влиятелни хора, които идваха в имението, я опияняваха.

Тези гости, както и всички обитатели на имението, се отнасяха с нея по-особено и това се дължеше на нейното високо положение, независимо от факта, че повечето от тях бяха родени със синя кръв, докато тя, както и Далтон, бяха от добро семейство, но не благородническо. За Далтон въпросите на потеклото винаги бяха изглеждали незначителни или поне не толкова важни, колкото смятаха някои хора.

В другия край на салона Тереза се покашля. Щом Далтон извърна глава от писалището, тя повдигна носле и с царствена грациозност пристъпи напред, показвайки му се в новата си рокля.

Той се ококори. Това, което тя правеше, буквално бе показване.

Платът искреше нереално на фона на лампите, свещите и ниския огън в камината. Върху тъмен фон танцуваха златисти фигури с формата на листа. Шевовете и ъглите бяха минати с нежен златист ширит, привличащ вниманието към тънкото й кръстче и сластолюбивите извивки на тялото й. Копринената материя на полата, подобно узрели житни класове, полюшващи се на вятъра, загатваше формата на изящните й крака.

Но това, което го остави без дъх, бе деколтето. Тръгващо ниско от раменете й, то се спускаше до изумителни дълбини. Гледката на чувствените й гърди, изложени по този начин, оказа върху него моментален ефект, колкото възбуждащ, толкова и тревожен.

Тереза се завъртя, показвайки пълния блясък на роклята си, дълбоко изрязания гръб, искрящите нюанси на плата на приглушената светлина. Далтон прекоси стаята с големи крачки и докато тя се завърташе за втори път, я хвана в прегръдките си. Наведе се за целувка, но тя блъсна лицето му назад.

— Внимавай. Отне ми часове, докато се гримирам. Ще ми размажеш сенките, Далтон.

Тя простена безсилно, докато той я целуваше въпреки протеста й. Явно ефектът, който дрехата имаше върху него, я задоволи. Той пък остана доволен от ефекта, който жена му имаше върху него.

Тереза се дръпна назад. Вдигна ръка и подръпна украсените с пайети златни панделки, привързани в косата й.

— Слънчице, не ти ли изглежда по-дълга вече? — умолително запита тя. — — Това чакане да порасне е направо ужасно.

С новия си пост и придобито ново жилище Далтон се издигаше по обществената стълбица, превръщаше се във влиятелен човек. Заедно с новата му власт идваха и привилегиите — на жена му се позволяваше да носи по-дълга коса, адекватна на по-високия й статус.

Косите на някои от жените в имението стигаха почти, до раменете. И нейната нямаше да е по-различна. Може би само малко по-дълга — поне от косите на повечето жени в имението. А може би и в цяла Андерия, следователно и в цяла Средна земя. Тереза бе омъжена за важен човек.

Тази мисъл го изпълни с ледено доволство, както ставаше от време на време, когато си мислеше колко далеч е отишъл и какво е постигнал.

Далтон Камбел възнамеряваше това да е само началото. Възнамеряваше да отиде още по-нагоре. Имаше планове. А се славеше като човек, който постига плановете си. Наред с другото.

Както и да е, настоящите задължения на Далтон не изискваха кой знае колко усилия. Министърът използваше само малка частица от възможностите му.

— Тес, скъпа, косата ти расте прекрасно. Ако само някоя жена се осмели да погледне под вирнатия си нос и да отбележи, че косата ти все още не е пораснала, ти само запомни името й, тъй като в крайна сметка твоята коса ще бъде по-дълга от косите на всички тях. И когато най-сетне порасне в пълния си блясък, ще можеш да си припомниш онова име.

Тереза подскочи като момиченце и се хвърли на врата му. Изписка с въодушевление.

Сключила пръсти на тила му, впери в лицето му кокетен поглед.

— Харесва ли ти роклята ми?

За да подсили въпроса си, тя се притисна към него, без да сваля очи от неговите, които плавно се спуснаха надолу.

Вместо отговор той се надвеси над нея и с бързо движение пъхна ръка под копринената й пола, от вътрешната страна на бедрото, чак до голото място над чорапите й. Тя ахна в престорена изненада, щом ръката му опря в интимните й части.

Далтон отново я целуна, докато я опипваше жадно. Вече не мислеше за това как ще я заведе на празненството. Искаше да я отнесе единствено в леглото.

Докато я прибутваше към спалнята, тя се изтръгна от страстната му прегръдка.

— Далтон! Не ми разваляй вида, слънчице. Всеки ще забележи гънките по роклята ми.

— Не мисля, че някой ще гледа гънките по роклята ти. Струва ми се, че всички ще втренчат очи в онова, което се излива от нея. Тереза, не искам да носиш такива дрехи никъде другаде, освен когато посрещаш съпруга си на вратата.

Тя игриво го перна по рамото.

— Далтон, престани.

— Сериозно. — Той отново плъзна поглед към деколтето й. — Тереза, тази рокля е показва прекалено много.

Тя се извърна.

— О, Далтон, стига вече. Не бъди глупав. В днешно време всички жени носят такива рокли. — Тя отново го погледна, кокетството не спираше да блести в очите й: — Не ревнуваш, нали? Задето други мъже ще харесат жена ти?

Тя бе единственото нещо на този свят, което той желаеше по-силно от властта. За разлика от всичко друго в неговия живот, що се отнася до Тереза, той не бе склонен да разбира каквото и да е. Духовете са свидетели, че в това имение живееха достатъчно мъже, които бяха харесвани и на които дори завиждаха, задето са си спечелили влияние, предоставяйки жените си на разположение на Министър Чанбоор. Далтон Камбел не бе сред тях. Той дължеше онова, което е, на таланта и ума си, а не на тялото на жена си. Това също му осигуряваше предимство пред останалите.

Търпението му започна бързо да се стопява, тонът му стана строг:

— И как ще разберат, че става въпрос за моята жена? Та очите им изобщо няма да стигнат до лицето ти.

— Далтон, престани. Ставаш безкрайно скучен. Всички останали жени ще са с подобни рокли. Такава е модата. Винаги си толкова зает с новата си работа, че изобщо не можеш да се ориентираш в смяната на модните тенденции. За разлика от мен. Ако искаш, вярвай, но тази рокля е направо консервативна в сравнение с онова, което ще облекат други. Аз не бих облякла толкова разголена рокля като техните — нали те познавам. Но в същото време не искам да изглеждам старомодна. Никой няма да си помисли нищо за роклята ми, освен може би, че жената на дясната ръка на Министъра е превзета.

Никой нямаше да я помисли за превзета. Но със сигурност щяха да приемат облеклото й като съгласие за покана.

— Тереза, можеш да облечеш и друго. Червената рокля с острото деколте. И тя показва достатъчно от онова, което трябва. Червената ти рокля съвсем не е превзета.

Тя му обърна гръб, скръствайки демонстративно ръце.

— Предполагам би бил щастлив да се облека с домашна роба и да оставя всички жени да шушукат зад гърба ми, че се обличам като жена на някакъв си низш асистент на магистрата. Червената рокля носех, когато ти бе едно нищо. Мислех, че ще се гордееш, като ме видиш в новата ми рокля, като видиш как жена ти се вписва добре в модата на тукашните жени. Но се оказва, че никога няма да бъда приета тук. Ще си остана просто консервативната жена на помощника на Министъра. Хората няма да искат дори да говорят с мен. Никога няма да си спечеля приятели.

Далтон си пое дълбоко дъх и издиша бавно:

— Тес, наистина ли останалите жени ще са облечени по този начин?

Тя се извъртя и застана насреща му с грейнало лице. Хрумна му, че по подобен начин бе засияло и лицето на онова Хакенско девойче долу в кухнята, когато й предаде поканата на Министъра.

— Разбира се, че ще са облечени така. Само дето аз не съм толкова смела, така че моята рокля показва по-малко. О, Далтон, ще видиш. Ще се гордееш с мен. Искам да бъда достойна съпруга на помощника на Министъра. Искам да се гордееш с мен. Аз се гордея с теб. Само с теб, Далтон.

Жената е от изключително важно значение за човек с твоето положение. Аз пазя името ти, когато отсъстваш. Нямаш представа какви могат да бъдат жените — дребнави, ревниви, амбициозни, интригантки, измамни, предателски. Само една на място подхвърлена лоша дума за някой и скоро е в устата на всички. Аз гарантирам, че ако се появи подобна лоша дума за теб, тя ще се стопи тъй бързо, че никой няма да има възможност да я повтори.

Той кимна. Прекрасно знаеше, че жените донасят на съпрузите си информация и клюки.

— Предполагам е така.

— Нали винаги си казвал, че сме партньори. Знаеш на какво съм способна, за да те защитя. Знаеш какви усилия положих, за да направя приспособяването ни към всяко ново място по-лесно. Знаеш, че никога няма да направя нещо, което да застраши спечеленото с толкова труд от твоя страна и за двама ни. Винаги си ми казвал, че ще ме водиш на най-хубавите места и че ще бъда приемана навсякъде като равна.

Ти изпълни обещанието си, съпруже. Винаги съм вярвала, че ще го направиш. Точно затова се съгласих да се омъжа за теб. Макар винаги да съм те обичала, никога не бих се омъжила за теб, ако не вярвах в бъдещето ти. Ние с теб имаме само себе си, Далтон. Някога да съм правила грешна стъпка при преместването ни на ново място?

— Не, Тес, никога.

— Мислиш ли, че ще допусна необмислена грешка сега, на толкова важно място? Тъкмо когато стоиш на ръба на истинския блясък?

Тереза бе единственото същество, с което той споделяше железните си амбиции, най-смелите си планове. Тя знаеше какви са намеренията му и никога не заставаше на пътя му към изпълнението им. Вярваше му безрезервно.

— Не, Тес, не би застрашила по никакъв начин името ми. Знам го. — Той изтри с ръка лицето си и въздъхна. — Щом смяташ, че е разумно, облечи роклята. Ще се доверя на преценката ти.

След като спорът бе приключен, тя го отпрати към гардероба.

— Хайде, иди да се преоблечеш. Приготви се. Ти ще си най-красивият от всички присъстващи, сигурна съм.

Ако има някаква причина за ревност, то аз ще съм тази, която ще я изпитва, тъй като всички останали съпруги ще позеленеят от завист, задето аз притежавам перлата на това имение и ти ще си онзи, който ще приема тайните покани.

Той я хвана за раменете и я обърна към себе си, изчаквайки я да го погледне в очите.

— Само стой далеч от човек на име Стейн — почетният гост на Бертранд. Дръж новата си рокля извън погледа му. Ясно ли е?

Тя кимна.

— Как ще го позная?

Той пусна раменете й и се изправи.

— Няма да е трудно. Носи наметало от човешки скалпове.

Тереза ахна:

— Не! — Приближи се към него. — Онзи, за когото ми спомена, че идвал отвъд Дивото, далеч от юг? От Стария свят? Той е дошъл да участва в дискусията за бъдещото ни обединение?

— Да. Стой далеч от него.

Тя примигна отново при тази изненадваща новина.

— Колко вълнуващо. Сигурна съм, че никой тук не е срещал по-интересен чужденец. Сигурно е много важна личност.

— Той е важна особа, човек, с когото ще говорим по работа, така че не ми се иска да го насичам на малки парченца, задето се е опитал да те вкара в леглото си. Ще изгубим ценно време, докато чакаме императорът да изпрати друг представител от Стария свят.

Това не бяха празни приказки и тя го знаеше. Далтон бе изучавал науката на меча тъй задълбочено, както и правото. Можеше да разсече на две муха, кацнала върху праскова, при това без да смути жуженето й.

Тереза се усмихна лукаво.

— Няма да се наложи да гледа към мен. А и няма да спи сам тази нощ. Ще има цял куп жени, умиращи от желание да легнат с толкова опасен мъж. Човешки скалпове — Тя поклати глава пред изумителната новина. — Жената, която ще спечели състезанието, ще бъде първа в списъка на търсените жени за месеци напред.

— Може би ще им бъде интересно да поканят едно Хакенско момиче, за да им разкаже колко вълнуващо преживяване е било — озъби се Далтон.

— Хакенско момиче ли? — Тереза отпрати глупавата мисъл с ръка, — Едва ли. Хакенските момичета не са фактор за този тип жени.

Тя се върна към главното в тазвечерните новини:

— Значи все още не е взето решение? Все още не знаем дали Андерия ще остане със Средната земя, или ще мине на страната на император Джаганг от Стария свят?

— Не, все още не знаем как ще се развият нещата. Директорите се разделиха на две. Стейн пристигна току-що, за да представи своите доводи.

Тя се повдигна на пръсти и го целуна по бузата.

— Ще стоя настрана от този мъж. Докато ти помагаш в решаването на съдбата на Андерия, аз ще ти пазя гърба — както винаги, и ще бъда нащрек.

Тя пристъпи към спалнята, но изведнъж се извърна към него:

— След като този човек е дошъл да изложи доводите си — Внезапно осъзнатата мисъл проблесна в тъмните й очи: — Далтон, значи тази вечер тук ще бъде и Суверенът? Самият Суверен ще присъства на празненството?

Далтон повдигна брадичката й с пръст.

— Умната жена е най-добрият съюзник, който един мъж би могъл да има.

Усмихнат, той се остави тя да го издърпа към гардероба.

— Виждала съм го само отдалеч. О, Далтон, ти си истинско чудо, да ме водиш на място, където ще седя на една маса със самия Суверен.

— Само не забравяй какво ти казах и стой настрани от Стейн, освен, ако не съм с теб. Всъщност това се отнася и за Бертранд, макар да не ми се вярва да се осмели да се изпречи на пътя ми. Ако си добра, ще те представя на Суверена.

За миг тя остана без думи.

— Когато се върнем в леглото тази нощ, ще видиш колко съм добра. Нека духовете ме пазят — добави накрая шепнешком. — Ще успея да издържа дотогава. Суверенът. О, Далтон, ти си истинско чудо!

Докато тя се настаняваше пред огледалото на тоалетната си масичка, за да прецени щетите, нанесени на лицето й от целувките му, Далтон отвори вратата на високия гардероб.

— Е, какви са клюките, Тес?

Той разтършува между ризите си в гардероба, търсейки онази с любимата му яка. Но тъй като роклята й бе златиста, промени плановете си и реши да облече червеното сако. То така или иначе бе най-доброто, при положение че искаше да остави впечатление за сигурност в действията си.

Докато Тереза се навеждаше към огледалото и плъзгаше по бузите си малка четчица, предварително прокарана през сребърна кутийка с руж, му разказа клюките в имението. Никоя не му се стори заслужаваща внимание. Мислите му отплуваха към истинските му грижи, към проблемите, с които трябваше да се справи, към Директорите, които тепърва трябваше да убеждава, и към това как да се оправи с Бертранд Чанбоор.

Министърът бе голям хитрец и Далтон го разбираше. Бертранд Чанбоор имаше амбициозността на Далтон, макар и в по-широк обществен план. Той бе човек, който иска всичко — от Хакенското момиче, привлякло окото му, до мястото на Суверена. Ако Далтон имаше глас, а той го имаше, Бертранд Чанбоор щеше да получи онова, което иска.

И тогава Далтон щеше да се сдобие с желаната сила и власт. Той не ламтеше за мястото на Суверена. За това и Министърът щеше да свърши работа.

Министърът на културата бе реалната сила в Андерия, той измисляше повечето нови закони и назначаваше магистрати, които да ги прилагат. Влиянието на Министъра на културата засягаше всички сфери на обществения живот, всеки човек по тези земи. Той контролираше търговията, изкуствата, институциите и религията. Наглеждаше армията и всички обществени проекти. Той бе въплъщението на религията. Суверенът бе просто фасада — суета, накити и изящни дрехи, пиршества и афери.

Не, Далтон щеше да „постеле“ на Министъра на културата. Така щяха да имат Суверен, който ще играе според паяжината, която Далтон плете.

— Дадох да излъскат новите ти ботуши — обади се Тереза. Тя посочи към другата страна на гардероба. Той се наведе да ги вземе.

— Далтон, какви са новините от Ейдиндрил? Нали каза, че Стейн ще изложи своето гледище относно Стария свят и Императорския орден. Ами Ейдиндрил? Какво ще отвърне Средната земя?

Ако съществуваше нещо, което би могло да осуети амбициите и плановете на Далтон, то беше развитието на събитията в Ейдиндрил.

— Посланиците, които се завърнаха от Ейдиндрил, докладваха, че Майката Изповедник не само е оставила своята съдба и съдбата на Средната земя в ръцете на Господаря Рал, новия водач на Д’Харанската империя, но и ще се жени за него. Всъщност вероятно вече го е направила.

— Ще се жени! Самата Майка Изповедник да се жени!

— Тереза отново съсредоточи вниманието си в огледалото. — Това сигурно ще е нещо невероятно. Представям си, че подобна церемония би засенчила несравнимо всяко официално събитие в Андерия. — Тереза остана неподвижна пред огледалото си. — Но нали силата на Изповедника отнема волята на човека, когото тя вземе за свой мъж. Този Господар Рал ще се превърне в една марионетка на Майката Изповедник.

Далтон поклати глава.

— Той очевидно притежава дарбата и силата й няма да му повлияе. Тя не е глупава — омъжва се за Господаря Рал на Д’Хара, притежаващ дарбата. Това показва хитрост, решителност и дълбоки стратегически кроежи. Обединението между Средната земя и Д’Хара ще доведе до една Империя, която не е за подценяване, Империя, с която би трябвало всеки да се съобразява. Решението ще бъде трудно.

Посланиците му бяха докладвали, че Господарят Рал е очевидно човек на честта, който действа с убеденост, човек, решен да се бори за спокойствието и свободата на преминалите на негова страна.

Освен това човек, пожелал капитулацията на всички страни пред Д’Харанската империя — при това незабавно.

Подобни хора имаха склонност към необмислени постъпки. И можеха да доведат до всякакви проблеми.

Далтон свали ризата от закачалката и я показа на Тереза. Тя кимна одобрително. Той се съблече до кръста и пъхна ръце в колосаната, чиста дреха, ухаеща на свежо.

— Стейн носи предложение от император Джаганг за мястото ни в новото разпределение на света. Ще чуем какво има да ни казва.

Ако Стейн можеше да служи за индикатор, то Императорският орден разбираше нюансите на силата. За разлика от всички индикации от Ейдиндрил, те изявяваха желание за преговори по много въпроси, интересуващи Министъра и Далтон.

— А Директорите? Те на какво мнение са относно съдбата ни?

Далтон изсумтя недоволно:

— Броят на Директорите, които се придържат към остарелите разбирания, към така наречената свобода на народите в Средната земя, непрекъснато се променя. Онези, които настояват да останем заедно с по-голямата част от Средната земя, да се присъединим към Господаря Рал, са все по-малко. На всички им омръзна да слушат старовремските им забележки и празни поучения.

Тереза остави четката си. Челото й се сбърчи от тревога.

— Ще има ли война, Далтон? С кого ще се съюзим? Това ще ни хвърли ли във война?

Далтон я успокои с ръка на рамото:

— Войната ще представлява дълга и кървава битка. Нямам интерес да бъда въвлечен в нея, нито да допусна нашите хора да участват. Ще направя необходимото, за да защитя Андерия.

Нещата зависеха от това коя е печелившата страна. Да се присъединяват към губещата нямаше смисъл.

— Ако се наложи, ще пуснем Домини дирч. Няма армия, нито пък Господарят Рал или император Джаганг, който да може да устои пред подобно оръжие. Но ще е най-добре преди да го направим, да се присъединим към страната, която предлага най-добри условия и перспективи.

Тя стисна ръце.

— Но този Господар Рал е магьосник. Нали сам каза, че притежава дарбата. Никой не би могъл да каже на какво е способен един магьосник.

— Това може да се окаже причина да минем на негова страна. Императорският орден обаче се кълне, че ще елиминира всяка магия. Може би имат начин да унищожат силата му.

— Но ако Господарят Рал е магьосник, неговата магия сигурно също ще е страховита като Домини дирч. Може да освободи силата си срещу нас, ако не капитулираме пред него.

Преди да продължи с обличането, той отново я потупа по рамото.

— Не се тревожи, Тес. Няма да позволя Андерия да се превърне в пепел. Както казах, Орденът твърди, че ще сложи край на магията. Ако е вярно, то тогава никой магьосник няма да е заплаха за нас. Просто трябва да изслушаме какво има да ни казва Стейн.

Той нямаше представа как ще съумее Императорският орден да сложи край на магията. Та нали тя, в крайна сметка, е стара колкото света. Може би в Ордена имаха предвид, че ще унищожат родените с дарбата. Идеята не бе нова и в такъв случай плановете на Далтон можеха да завършат с успех.

Вече се бяха появявали хора, изявяващи желание да качат на кладата всички, родени с дарбата. Андерия бе хвърлила някои от най-радикалните им водачи в тъмница, като например Серин Райак. Харизматичен, фанатик и необуздан, Серин Райак бе неуправляем и опасен. Ако изобщо още бе жив. Държаха го окован от месеци.

Райак вярваше, че „вещиците“, както той наричаше всички, родени с дарбата, са всичките зли. Имаше редица последователи, които бе превърнал в дива и унищожителна тълпа, преди да го арестуват.

Подобни хора бяха опасни. Въпреки това Далтон се бе обявил против екзекуцията му. Той можеше да се окаже и полезен.

— О, няма да повярваш — тъкмо казваше Тереза. Бе продължила да му разказва за чутите клюки. Докато си мислеше за Серин Райак, той я слушаше с едно ухо. — Тази жена, за която ти споменах, която има такова високо мнение за себе си, Клодин Уинтроп, е, та тя ни разказа как Министърът й се натискал.

Далтон продължаваше да слуша с едно ухо. Знаеше, че такава клюка наистина се разпространява. Клодин Уинтроп бе „развълнуваната дама“ в съобщението в тайното отделение на писалището му — онази, за която трябваше да намери разрешение. Тя бе и подателката на писмото до Директор Линскот — писмото, което така и не бе намерило своя получател.

Клодин Уинтроп се навърташе около Министъра винаги щом й се отдадеше възможност, флиртуваше с него, усмихваше му се, примигваше насреща му. И какво ли си е мислила, че ще постигне? А сега се оплаква!

— И така, тя е толкова ядосана, задето е била третирана от Министъра толкова грубо, че след вечерята възнамерява да съобщи на лейди Чанбоор и всички гости, че Министърът я е изнасилил по най-брутален начин.

Далтон изведнъж наостри уши.

— Да, така казва, че е било изнасилване, и възнамерява да се оплаче на жената на Министъра. — Тереза завъртя стола си и размаха пред очите на Далтон малка четчица за гримиране от катерича опашка. — И на Директорите, ако присъстват. И, Далтон, ако Суверенът е тук, гледката може да се окаже грозна. Възможно е той да вдигне ръка за тишина и да я остави да говори.

Далтон вече я слушаше с цялото си внимание. Дванадесетте Директори щяха да присъстват на вечерята. Сега вече знаеше какво цели Клодин Уинтроп.

— Тя сама го казва, нали? Ти чувала ли си я с ушите си?

Тереза отпусна една ръка на бедрото си.

— Да. И това, ако не е нещо? Тя би трябвало да знае какъв е Министър Чанбоор, че е преспал с половината жени в имението. А сега възнамерява да вдигне скандал. Ще направи сензация, бих казала. Казвам ти, Далтон, тази жена крои нещо.

Тереза премина на друга тема, но Далтон я прекъсна:

— Какво говорят останалите жени за нея? За плановете й?

Тереза остави четчицата.

— Ами всички сме на мнение, че това е ужасно. Искам да кажа, Министърът е важна особа. Та нали един ден може да стане дори Суверен — Суверенът не е просто някакъв си младок. Министърът може да бъде поканен да заеме мястото всеки момент. Това е ужасна отговорност.

Тя отново се погледна в огледалото и започна да оправя косата си. След малко пак се обърна и го погледна.

— Министърът е ужасно зает и има право от време на време да си търси не ангажиращи развлечения. Жените го правят с желание. Това не влиза в работата на никого. То засяга само двама — няма нищо общо с обществените дела. Пък и малката курва нали си го е търсила.

На това Далтон нямаше какво да отвърне. През целия си живот не бе могъл да разбере как жените, независимо дали става въпрос за обикновено Хакенско момиче или изискана дама, могат да примигват сладострастно срещу жертвата си, а после, така да се каже, да се изненадат, когато тя захапе стръвта.

Разбира се, онова момиче, Беата, не бе достатъчно голяма, нито пък имаше опит, за да може да разбере подобни зрели игри. Нито пък, предполагаше Далтон, бе слагала Стейн в сделката. Малко му дожаля за момичето, нищо, че беше Хакенка. Не, тя изобщо и не забелязваше Стейн, докато се усмихваше благоговейно на Министъра. Но другите жени, жените в имението и онези, които идваха тук за празненства и веселие, те знаеха що за човек е Министърът и нямаха основание да се оплакват това.

Далтон знаеше, че някои от тях са недоволни, когато не получат някаква неопределена, но значителна компенсация. Някое подаръче. Тогава проблемът ставаше на Далтон. Той им намираше подаръчето и правеше всичко възможно, за да ги убеди, че всъщност именно това са искали. Повечето проявяваха разум и приемаха щедростта му — та нали това бе първото, което голяма част от тях бяха желали.

Той не се съмняваше във факта, че жените в имението са развълнувани, задето Клодин планира да създаде неприятности. Повечето от тези съпруги вече бяха минали през леглото на Министъра, изкушени от ореола от власт, греещ около този мъж. Далтон имаше причина да смята, че много от онези, чийто ред още не бе дошъл, очакват с нетърпение възможността да опитат това легло. Бертранд просто или още не бе намерил време за тях, или не го искаше. По-вероятно първото. Обикновено той назначаваше служители в имението си, след като се запознаеше и със съпругите им. Вече се бе случило Далтон да откаже служба на иначе перфектен млад кандидат, за чиято жена обаче Бертранд бе сметнал, че е прекалено обикновена.

Не само че не спираше напливът от жени, желаещи да минат през неговото легло, ами и той нямаше нищо против. Въпреки това си имаше стандарти. Както повечето предпочиташе по-млади жени.

Той можеше да си позволи да задоволи страстта си по сластолюбиви създания, без да е необходимо, както повечето мъже, минали петдесетте, да посещава проститутките в града. Всъщност Бертранд Чанбоор избягваше тези жени като чума, страхувайки се от ужасните им болести. Други на неговата възраст, които не биха могли да се сдобият по друг начин с млада жена, а не можеха да устоят на желанието си, не получаваха шанс за по-дълъг живот. Нито пък младите жени. Болестите бяха безпощадни и поваляха бързо.

Бертранд Чанбоор обаче имаше възможност за постоянни запаси от здрави млади жени с ограничен опит и стандарти. Те политаха по собствено желание около свещичката, запалена с пламъка на положението и почти безграничната власт.

Далтон погали нежно с пръст Тереза по бузата. Той имаше щастието да бъде с жена, която споделя амбициите му, но за разлика от много други жени, подбира начините за постигането им.

— Обичам те, Тес.

Изненадана от внезапния порив на нежност, тя пое ръката му и я обсипа с целувки.

Той се запита какво ли е направил в живота си, че я е заслужил. Нищо около него не му бе подсказвало, че един ден ще се сдобие с жена като Тереза. Тя бе единственото нещо в живота му, което бе спечелил не с чиста сила на волята, пресичайки всяка опозиция, унищожавайки всяка пречка по пътя си. В нея той просто бе безпомощно влюбен.

Защо добрите духове бяха решили да не обръщат внимание на другата част на живота му и да го възнаградят толкова щедро, той все още не можеше да разбере, но бе решил да вземе наградата си и да я пази като зеницата на окото си.

Докато потъваше в очите й, обзет от любовна отмала, работата постепенно се намести в мислите му.

На Клодин щеше да се наложи да се обърне внимание. Ще трябва да я накара да млъкне, и то преди да е създала проблем. Далтон изброи мислено подаръците, които би могъл да й предложи в замяна на мълчанието й. Никой, нито дори самата лейди Чанбоорн, не обръщаше особено внимание на кръшканията на Министъра, но обвинение в изнасилване от жена с положение щеше да създаде проблеми.

Имаше Директори, които се придържаха към моралните ценности. Директорите от Кабинета за културно приятелство имаха глас в избора на Суверен. Сред тях имаше такива, които държаха новият Суверен да е човек с високи морални качества. Те можеха да откажат избора.

След като Бертранд Чанбоор бъде избран, тяхното мнение нямаше да струва и пукната пара, но сега още струваше.

Устата на Клодин трябваше да бъде затворена.

— Далтон, къде отиваш?

Той се обърна на прага:

— Трябва да напиша едно съобщение и да го изпратя. Няма да се бавя.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

НОРА СЕ РАЗМЪРДА СЪС СТОН, решила, че вече е съмнало. Мислите й се заблъскаха вдървено в непрогледната мъгла между съня и будното състояние. От всичко на света най-много й се искаше да продължи да спи. Сламеникът под нея се бе наместил точно както трябва. Винаги заемаше правилната форма, с идеалните, удобни, мамещи извивки, точно когато дойде време за ставане.

Очакваше съпругът й всеки момент да я плесне по задника. Джулиан винаги се събуждаше миг преди зазоряване. Чакаше ги работа. Може би, ако полежи неподвижно, той ще я остави на спокойствие поне още няколко кратки мига, ще й позволи още няколко минутки сън.

В този момент го мразеше — задето винаги я будеше точно преди зазоряване, плясваше я по задника и й заповядваше да става и да започва с къщната работа. Освен това защо бе необходимо, още не станал, да започва да си подсвирква. Та главата й бе все още замаяна от утринта, крехка от съня, не сколасал да я отпусне от прегръдката си.

Обърна се по гръб и повдигна вежди, за да се принуди да отвори очи. Джулиан не бе до нея в леглото.

Изведнъж някакво чувство се плъзна в тялото й, обзе я за миг и в следващата ледена секунда тя вече бе напълно будна. Изправи се в леглото. Това, че той не бе до нея, я изпълни с неприятно чувство на почуда.

Дали бе утро? Точно преди да съмне? Или пък е все още нощ? Мозъкът й се бореше отчаяно да я накара да се осъзнае.

Наведе се напред и погледна към въглените, които бе поставила в огнището преди лягане. Някои от най-горните все още тлееха и така както ги бе сложила, почти не бяха намалели. В сумрака видя Брус да напряга очи към нея от сламеника си.

— Мамо? Какво има? — попита по-голямата му сестра Бетани.

— Вие двамата защо сте будни?

— Мамо, нали току-що си легнахме — проплака Брус.

Тя осъзна, че наистина бе така. Бе толкова уморена, толкова зверски скапана от целодневното пренасяне на камъни от полето, че бе заспала още преди да затвори очи. Бяха се прибрали, когато вече бе напълно тъмно и повече не можеше да се работи, изядоха си кашата и веднага се пъхнаха в леглата. Все още усещаше в устата си вкуса на катериче месо и продължаваше да се уригва на пресни репички. Брус бе прав. Току-що си бяха легнали. Нещо трепна в нея.

— Къде е баща ви?

Бетани посочи с ръка:

— Май отиде до тоалетната. Какво има, мамо?

— Мамо? — проплака Брус.

— Тихо вече, няма нищо. Лягайте и заспивайте и двамата.

И двете деца я гледаха втренчено, с широко отворени очи. Не можеше така лесно да успокои тревогата, която изпитваше. Децата виждаха всичко, изписано на лицето й, знаеше го, но колкото и да се мъчеше, не можеше да го скрие.

Нямаше престава какво не е наред, какъв е проблемът, но със сигурност го усещаше как се промъква в цялото й същество.

Зло.

Във въздуха витаеше зло, като дим от горски огън дразнеше носа й и я задушаваше. Зло. Някъде в нощта навън бродеше злото.

Отново погледна към празното място до себе си. Отишъл е до тоалетната. Джулиан е излязъл до тоалетната. Там трябва да е.

Нора си спомни, че той тръгна натам веднага след вечеря, преди тримата да си легнат. Това не означаваше, че не може да е отишъл за втори път тази вечер. Можеше пък да има проблеми.

Ужасът си проби път вътре в съществото й, сякаш я обземаше страхът от самия Пазител.

— Скъпи Създателю, бди над нас — прошепна в молитва тя. — Бди над нас и над нашия дом на смирени хора. Отпрати злото. Моля ви, добри духове, не ни изоставяйте и ни пазете.

Отвори очи след молитвата. Децата продължаваха да я гледат. Бетани сигурно също го е усетила. Тя никога не оставяше нещо, без да попита защо. На шега Нора я наричаше „малкия защотник“. Брус изведнъж затрепери.

Нора отметна вълненото одеяло. Жестът й стресна кокошките в ъгъла и те се разкудкудякаха изненадани, запляскаха с криле.

— Заспивайте, деца.

Двамата легнаха послушно, но не я изпускаха от поглед, докато навличаше нещо над нощницата си. Трепереше, без да знае защо. Коленичи на тухлите пред огнището и нареди върху въглените брезови цепеници. Не беше толкова студено и затова беше решила да остави въглените да поддържат температурата през нощта. Но изведнъж изпита необходимост от уюта на огън, от сигурността на светлина.

Взе единствената газена лампа, оставена край огнището. Бързо запали фитила с една брезова съчка и го покри със стъклото. Децата продължаваха да я гледат.

Нора се наведе и целуна малкия Брус по бузата. Погали Бетани по косата и целуна и нея. Челото й имаше вкуса на пръстта, в която се бе ровила цял ден, опитвайки се да помогне в носенето на камъните от полето. Макар да можеше да вдига само малките, пак бе от помощ.

— Хайде заспивайте, малките ми — успокоително каза Нора. — Татко е в тоалетната. Само ще му занеса лампата, за да вижда на връщане. Нали го знаете какъв е татко, само се спъва, а после трябва да работи с навехнат крак. Тя се уви с шал, който намести на раменете си добре, преди да го завърже. Страхуваше се да отвори вратата.

Почти се разплака от нежелание да натисне дръжката, която щеше да я изведе в нощта.

Навън витаеше злото. Знаеше го. Чувстваше го.

— В огън да гориш, Джулиан — измърмори тя под носа си. — Да изгориш на въглен, задето трябва да излизам заради теб тази нощ.

Запита се дали ако намери Джулиан в тоалетната, той ще я наругае за женските й глупости. Понякога го правеше. Казваше, че тя се тревожи за няма нищо. Че в крайна сметка винаги се оказва, че тревогите й са били напразни, така че защо продължава да се тревожи? Не го правеше, за да получава ругатни от него — това поне беше сигурно.

Докато натискаше бравата, си каза колко иска да го намери в къщата и да я наругае, а после да я прегърне през раменете и да й каже да избърше сълзите си и да се връща в леглото при него. Изшушка на кокошките, които моментално взеха да се обаждат при отварянето на вратата.

Луната се бе скрила някъде. Надвисналото небе бе черно като сянката на самия Пазител. Нора забърза по прашната пътека към барачката на тоалетната. С трепереща ръка почука на вратата.

— Джулиан? Джулиан, вътре ли си? Моля те, ако си тук, отговори ми. Умолявам те, не си прави шеги с мен, не и тази нощ.

Тишината отекна в ушите й. Не се чуваха буболечки. Нито щурци. Нито жаби. Нито птици. Беше просто мъртвешки тихо. Сякаш пространството около малкото пламъче пред нея бе всичко съществуващо на света, а отвъд него бе нищото. Сякаш ако остави лампата и пристъпи в тъмнината, ще започне да пропада в тази чернота, докато остарее, и после да продължи да пада. Знаеше, че това е глупаво, но точно в този момент идеята й се струваше съвсем реална и я плашеше до смърт.

Вратата на тоалетната изскърца, щом я бутна. Дори не се надяваше, докато прекрачваше прага, защото знаеше, че Джулиан не е вътре. Още преди да стане от леглото си, тя вече знаеше, че той не е в тоалетната. Нямаше представа откъде го знае, но беше така. И бе права.

Понякога се оказваше права в тези си предчувствия. Джулиан й казваше, че е безумие да си мисли, че притежава някаква мисловна сила за узнаване на различни неща, като старицата, която живееше там сред хълмовете и ги посещаваше, когато усещаше нещо, мислейки си, че е редно да го сподели с околните.

Но понякога Нора наистина знаеше някои неща. Знаеше, че Джулиан не е в тоалетната. Нещо по-лошо — знаеше къде е. Нямаше представа откъде го знае, нито пък какво й го подсказва. Но го знаеше и това разтърсваше цялото й същество. Надзърна вътре само защото се надяваше да греши и защото не искаше да погледне там, където знаеше, че е мъжът й.

Но сега вече трябваше да го направи.

Вдигна лампата, за да осветява пътеката по-добре. Погледът й не стигаше много напред. Обърна се пътьом и стрелна с очи къщата. Различи прозореца, осветен от огъня. Брезовите цепеници се бяха хванали и сега пламъкът хвърляше по-силна светлина.

Струваше й се, че злото й се хили някъде от тъмнината между нея и къщата. Притисна шала си с ръка и повдигна още малко лампата. Не й се искаше да оставя децата сами. Не и когато имаше подобни усещания.

Въпреки това нещо я буташе напред по пътеката.

— Моля ви, добри духове, нека бъда най-обикновена глупава жена с глупави женски предчувствия. Моля ви, добри духове, нека Джулиан е добре. Толкова се нуждаем от него. Добри духове, нуждаем се от него.

Докато вървеше напред към хълма, се задавяше в плач. Плачеше, тъй като се страхуваше от онова, което знаеше, че я чака. Ръката й с лампата трепереше и пламъкът подскачаше нестабилно.

Най-сетне долови шума на потока и му се зарадва, защото нощта вече не бе мъртвешки тиха и ужасяващо празна. Шумът на водата я накара да се почувства по-добре, тъй като усещаше още нещо в мрака, нещо познато. Бе глупаво да мисли, че извън светлината на лампата й не съществува нещо. Че стои на ръба на отвъдния свят. Твърде вероятно бе да греши и за останалото. Джулиан ще извърне очи по своя си начин, когато му каже, че се е уплашила, защото е помислила, че светът извън светлината е пуст.

Опита се да си подсвирне, както правеше Джулиан, за да се почувства по-добре, но устните й бяха напукани и пресъхнали. Толкова й се искаше да свирне, за да може Джулиан да я чуе, но не успя да издаде никакъв звук. Можеше просто да му подвикне, но и това се боеше да стори. Боеше се, че може да не получи отговор. По-добре просто да отиде при него и да го открие, и после да изслуша ругатните му, задето се е разревала глупашки за няма нищо.

Лекият ветрец плискаше водата на брега, така че тя го чу, преди да го види. Надяваше се да намери Джулиан седнал на любимия си пън, стиснал въдицата, в очакване да им улови шаран. Надяваше се да я усети и да я наругае, задето му плаши рибата.

Дънерът бе празен. Въдицата бе хвърлена на земята. С трепереща ръка Нора повдигна лампата, за да се огледа по-добре. Сълзите изпълниха очите й, така че се наложи да примигне, за да вижда по-добре. Подсмъркна, за да успее да си поеме дъх.

Вдигна лампата още по-високо и нагази във водата, докато тя стигна до ръба на ботушите й. Направи още една крачка, водата намокри нощницата й.

Когато водата стигна до коленете й, го видя. Бе с лице във водата, ръцете му отпуснати покрай тялото, краката му леко разделени. Малките вълнички, породени от вятъра, се плискаха в тила му и косата му се полюшваше като водорасло. Носеше се по повърхността като мъртва риба. Нора се страхуваше именно от това — че ще го намери тук, по този начин. Точно от това се ужасяваше и поради тази причина дори не се изненада, щом го откри. Остана така, нагазила до колене във водата, загледана в Джулиан, който се носеше на три-четири метра от нея по повърхността на водата като мъртъв шаран. Водата бе прекалено дълбока, за да може да отиде да го прибере. На мястото, където се намираше тялото му, сигурно бе над два метра.

Не знаеше какво да предприеме. Джулиан винаги вършеше работата, която тя не можеше. Как ще извади съпруга си на брега?

Как ще живее занапред? Как ще храни себе си и децата без него? Той винаги вършеше черната работа. Знаеше неща, непонятни за нея. Изхранваше семейството си.

Нора се почувства вцепенена, безчувствена, объркана — също както преди малко, когато се събуди. Просто не изглеждаше възможно.

Джулиан не може да е мъртъв. Той беше Джулиан. Не може да умре. Не и Джулиан.

Един звук я накара да се завърти. Някакъв тътен във въздуха. Вой като от вятър, разразил се в дъждовна нощ. Въздухът се изпълни с писък и стон.

Нора видя как от комина на къщата им на хълма излизат искри. Искри, които се завъртат в луд танц и се изгубват някъде високо горе в тъмното. Втрещена, не можеше да помръдне от ужас.

Един безумен писък разкъса тихата нощ. Ужасният звук се надигна, също като искрите, и се вряза в нощта с ужас, какъвто тя никога не бе изживявала. Писъкът бе толкова неистов, че чак й се стори нечовешки. Но знаеше, че е. Знаеше, че е писъкът на Брус. Тя изпищя, хвърли лампата във водата и се спусна към къщата. Крясъците й отвръщаха на неговите, подхранваха ги, разтърсваха тишината заедно с него. Малките й дечица бяха в къщата. Злото бе в къщата. А тя ги бе оставила сами с него. Изпищя в безумен ужас от стореното от самата нея — да остави децата си сами. Извика добрите духове да й помогнат. Молеше ги за децата си. Задавена от собствената си паника, се запрепъва в храсталаците в мрака.

Боровинките я закачаха и раздираха дрехите й. Клони я зашлевяваха през ръцете, докато тя търчеше, забравила всичко. Една дупка в земята я препъна и тя си изкълчи глезена, но се изправи и продължи към къщата, към децата си.

Пронизителният писък на Брус не спираше, от него косъмчетата по тила й настръхнаха. Не чуваше гласа на Бетани, само на Брус, мъничкият й Брус, който крещеше с цялата сила на дробовете си, сякаш в същия миг някой бодеше очите му.

Нора се спъна. Заби лице в земята. Изправи се клатешком. От носа й покапа кръв. Обзе я пронизваща болка. Продължи напред в кръвта и прахоляка, борейки се за глътка въздух, плачеше, крещеше, молеше се, задъхваше се, едва дишаше — всичко това едновременно. С отчаяно усилие се спусна към вратата, към виковете.

Блъсна я. Около нея се разхвърчаха кокошки, Брус стоеше с гръб, долепен до стената край вратата. Бе изпаднал в див ужас, обезумял, тресеше се толкова неудържимо, че сякаш самият Пазител го бе хванал за глезена.

Видя я и понечи да се хвърли на врата й, но в следващия миг забеляза кръвта на лицето й, струйките, капещи от брадичката й.

Тя го стисна за рамото.

— Аз съм, мама! Просто паднах, това е!

Той я прегърна, ръчичките му се впиха в бедрата й, пръстчетата му задърпаха дрехите й. Нора се огледа, но дори на ярката светлина не можеше да види дъщеря си.

— Брус! Къде е Бетани?

Той вдигна трепереща ръчичка. Нора се извърна в посоката, в която сочеше.

Изкрещя. Понечи да закрие лицето си с ръка, но не можа да помръдне, пръстите й се тресяха бясно пред устата й, крясъците на двамата се сляха в общ вой.

Бетани бе в средата на огнището, погълната от пламъци.

Огънят бумтеше навсякъде около нея, вихреше се и се извиваше, поглъщайки малкото й телце. Ръчичките й бяха вдигнати посред яростната бяла горещина, както човек протяга ръце към слънчевите лъчи в пролетна утрин след баня.

Отвратителната миризма на горяща плът изведнъж проникна в кървящия нос на Нора, задуши я, тя се закашля, не можеше да си поеме дъх. Не можеше да откъсне очи от Бетани, от дъщеря си, изгорена жива. Струваше й се абсурдно. Не можеше да накара разума си да го приеме.

Пристъпи напред към пламъците, за да дръпне дъщеря си от огъня. Нещо дълбоко вътре в нея, последни искрици разум, й нашепнаха, че е твърде късно. Казваха й да вземе Брус и да изчезват от къщата, преди огънят да е погълнал и тях.

Връхчетата на пръстите на Бетани бяха напълно изгорели. Лицето й бе опърлено от жълтеникаво оранжеви ивици пламък. Огънят бушуваше с дива, неконтролируема, категорична ярост. Горещината изтръгна въздуха от дробовете на Нора.

От устата на Бетани изведнъж излезе пронизителен писък, сякаш огънят най-сетне бе достигнал до душата й. Болката прониза Нора до мозъка на костите.

Бетани се строполи. Пламъците затанцуваха лудешки около скупчената безжизнена фигура, блъскаха се в камъните, облизваха стената над огнището. От време на време към стаята изскачаха искри, които побягваха по пода. Няколко се стрелнаха към мокрия край на нощницата на Нора.

Тя сграбчи Брус, вкопчи се с всичка сила в пижамата му и избяга от къщата, докато злото поглъщаше, каквото бе останало от дъщеря й.

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ФИЧ СКРЪСТИ КРАКА и седна на тревата. Хладната тухла му подейства добре срещу потния гръб. Пое си дълбоко дъх, вдиша уханната нощ, аромата на печащо се месо, която се носеше през отворените прозорци, и бистрата миризма на ябълкови цепеници. Тъй като щяха да работят до късно, за да оправят хаоса след празненството, им се полагаше малка почивка.

Морли му подаде бутилката. Още не можеха да се напият както им се искаше, но нищо не им пречеше да ударят по глътка. Фич надигна здраво бутилката. Изведнъж се закашля силно, отдели я от устата си и изплю по-голямата част от погълнатото. Морли се изсмя.

— Нали ти казах, че е силна.

Фич обърса с ръкав капещата си брадичка.

— Така си е. Откъде я взе? Добра е.

Фич никога не бе пил нещо толкова силно, което така издълбоко да прогаря гърлото. Доколкото бе чувал, щом едно питие прогаря гърлото ти, значи е добро. Бяха му казали още и че ще бъде глупак, ако не опита добро питие, удаде ли му се такава възможност. Отново се закашля. Някъде дълбоко в носа му, дълбоко в гърлото му пареше ужасно.

Морли се надвеси към него.

— Един важен човек наредил да се върне. Казал, че била помия. Нали се правят на големи клечки пред всеки.

Пит, виночерпецът, я върна и я остави на мястото й. Когато взе друга и излезе с нея, аз пък взех тази и я пъхнах под дрехите си, преди да ме е видял някой.

Фич бе свикнал да пият вино, което са си откраднали. Бе изпивал почти до дъно малки канчета и бутилки. Никога обаче не бе държал в ръцете си такъв рядък алкохол.

Морли бутна бутилката към устните на Фич. Той отпи внимателно, този път, без да изплюва. Коремът му бе като врящ казан. Морли кимна одобрително. Фич се усмихна с неясна гордост.

През далечните отворени прозорци се чуваха разговори и смехове в балната зала, хората бяха в очакване да започне празненството. Фич вече започваше да усеща ефекта от питието. По-късно, като свършеха с почистването, щяха да имат възможност да я довършат и да се нафиркат истински.

Фич разтърка настръхналите си ръце. Музиката, носеща се от прозорците, повдигна настроението му. Музиката винаги му въздействаше така, изпълваше го с желание да стане и да направи нещо. Нямаше представа какво, но нещо. Нещо голямо.

Морли протегна ръка и Фич му подаде бутилката. Гледаше как адамовата ябълка на другаря му се повдига с всяка глътка. Прочувствената музика набираше скорост. Прибавена към ефектите от алкохола, тя го изпълни с ледени тръпки.

Някъде встрани от Морли, Фич забеляза към тях да приближава висока фигура. Мъжът вървеше с уверена крачка, не бе излязъл просто на разходка, а отиваше някъде. На фона на жълтата светлина, извираща от всички прозорци, Фич мерна отблясъците на сребърна ножница. Позна благородните черти и осанка.

Беше Далтон Камбел. Идваше право срещу тях.

Фич ръгна приятеля си в ребрата и се изправи. Закрепи се на крака, после пооправи туниката си. Предницата му бе олята с алкохола, който бе изплюл при първата глътка. Ритна Морли с крак и му направи знак да стане.

Далтон Камбел заобиколи купчината дърва и тръгна право към тях. Високият Андерианец явно прекрасно знаеше къде точно отива. Фич и Морли, когато се измъкваха само двамата да споделят някоя бутилка, никога не казваха на никой къде отиват.

— Фич, Морли — повика ги Далтон Камбел, приближавайки.

— Добър вечер, Господарю Камбел — вдигна ръка за поздрав Фич.

Фич си помисли, че при така добре осветената къща сигурно не е чак толкова трудно да се гледа в двора. Морли се открояваше добре, стиснал бутилката зад гърба си. Сигурно помощникът на Министъра ги е видял да се отправят към купчината дърва.

— Добър вечер, Господарю Камбел — обади се и Морли.

Далтон Камбел ги огледа, сякаш пред него стояха войници. Протегна ръка.

— Може ли?

Морли примигна и извади ръката с бутилката иззад гърба си. Подаде му я.

— Ние такова…

Далтон Камбел удари стабилна глътка.

— О! — възкликна той, връщайки бутилката на Мор ли. — Вие двамата сте извадили късмет с тази пълна бутилка с хубав алкохол. — Той скръсти ръце зад гърба си. — Надявам се не прекъсвам нещо.

И Фич, и Морли, втрещени от факта, че Далтон Камбел отпи от тяхната бутилка и още повече от факта, че им я върна, енергично заклатиха глави.

— Не, сър, Господарю Камбел — каза Морли.

— Добре тогава — продължи Камбел. — Вас търся. Възникна малък проблем.

Фич се наклони леко напред и сниши глас:

— Проблем ли, Господарю Камбел. Можем ли да ви помогнем с нещо?

Камбел се вгледа в очите на Фич, после на Морли.

— Да, всъщност можете. Точно затова ви търся. Нали разбирате, помислих си, че може би ще искате да докажете себе си пред мен. Да започнете да ми показвате, че наистина притежавате онзи потенциал, който се надявам да имате. Мога и сам да свърша работата, но си помислих, че може би вие двамата ще искате да получите един шанс да свършите нещо полезно.

Фич се чувстваше така, сякаш добрите духове току-що го бяха попитали дали иска да му бъде дадена възможност да направи добро.

Морли остави бутилката на земята и изпъчи рамене като войник, застанал мирно.

— Да, сър, Господарю Камбел, аз със сигурност бих искал да получа такъв шанс.

Фич също се изпъна.

— И аз, Господарю Камбел. Само кажете и двамата с радост ще приемем шанса да докажем, че сме мъже, които могат да носят отговорност.

— Добре, много добре — каза Далтон, без да спира да ги оглежда. Помълча още известно време, след което каза: — Работата е важна. Много важна. Мислех да я възложа на някой друг, на човек с по-голям опит, но реших да ви дам възможност да ми докажете, че на вас двамата може да се има доверие.

— Ще направим всичко, Господарю Камбел — отвърна Фич и наистина го мислеше. — Вие само кажете какво се иска от нас.

Фич трепереше от възбуда, че ще получи шанс да се докаже пред Далтон Камбел. Музиката сякаш го изпълваше с желание да извърши нещо важно.

— Суверенът не е добре — каза кратко Камбел.

— Това е ужасно! — възкликна Морли.

— Съжаляваме — добави Фич.

— Да, за жалост той е на години. Министър Чанбоор е все още млад и жизнен. Той без съмнение ще бъде избран за Суверен и това по всяка вероятност ще стане съвсем скоро. Тази вечер тук присъстват повечето от Директорите, дошли да обсъдят с нас някои важни дела — касаещи поста на Суверена. Да проведат някои проучвания. Те желаят да получат конкретни факти за Министъра. Ровят се дълбоко в характера му, за да разберат що за човек е. За да са сигурни, че е човекът, когото трябва да подкрепят, щом му дойде времето.

Фич стрелна с поглед приятеля си и видя, че Морли гледа Далтон Камбел с широко отворени очи. Фич сам не можеше да повярва, че чува толкова важни новини от устата на толкова важен човек — та те бяха най-обикновени Хакенци в крайна сметка. Пред тях стоеше помощникът на Министъра, Андерианец с положение, който им говореше за неща от най-първостепенна важност,

— Благодарим на Създателя — промълви Фич. — Нашият Министър най-сетне ще получи признанието, което заслужава.

— Да — някак странно провлачи Далтон. — Е, работата е там, че има хора, които биха искали да осуетят провъзгласяването на Министъра за Суверен. Те искат да му навредят.

— Да му навредят ли? — повтори Морли, очевидно изумен.

— Точно така. И двамата си спомняте как трябва да бъде защитаван Суверенът, че всичко, направено в името на Суверена, е добродетел?

— Да, сър — каза Морли.

— Да, сър — повтори като ехо и Фич. — И след като Министърът ще бъде избран за Суверен, то тогава и той трябва да бъде защитаван по същия начин.

— Много добре, Фич.

Фич засия от гордост. Искаше му се питието да не замъгляваше толкова способността му да концентрира погледа си.

— Господарю Камбел — каза Морли. — Ние искаме да помогнем. Искаме да се докажем пред вас. Готови сме.

— Да, наистина, готови сме — добави Фич.

— В такъв случай ще дам шанс и на двама ви. Ако се справите добре н си държите езика зад зъбите, независимо от обстоятелствата, което означава докато сте живи, ще се радвам, че вярата ми във вас е била основателна.

— Докато сме живи — — каза Фич. — Да, сър, ще го направим.

Фич дочу странен металически звук. С ужас осъзна, че под брадичката му е опрян меч.

— Но ако някой от вас ме предаде и не отговори на очакванията ми, ще бъда много разочарован, защото това ще изложи на опасност Министъра. Ясно ли е? Не допускам хора, на които съм оказал доверие, да ме провалят. Да излагат на риск бъдещето на Суверена. Ясно ли е и на двама ви?

— Да, сър! — почти извика Фич.

Мечът се плъзна към брадичката на Морли и опря в изпъкналата му адамова ябълка.

— Да, сър! — извика и той.

— Някой от вас споменавал ли е пред трети човек къде ще отидете да си изпиете питието тази вечер?

— Не, сър — едновременно отговориха Фич и Морли.

— И въпреки това аз знаех къде да ви намеря. — Високият Андерианец повдигна вежда. — Запомнете думите ми, в случай че някога ви хрумне, че можете да се скриете от мен: ако ми създадете проблем, ще ви открия където и да сте.

— Господарю Камбел — каза Фич, след като преглътна, — кажете какво можем да направим за вас и ще го направим. Можете да ни имате доверие. Няма да ви разочароваме — кълна се.

Морли кимна.

— Точно така. Фич има право.

Далтон Камбел пъхна меча обратно в ножницата и се усмихна.

— Вече се гордея с вас, момчета. И двамата ви чака добро бъдеще. Убеден съм, че ще заслужите доверието ми.

— Да, сър — каза Фич. — Можете да разчитате и на двама ни.

Далтон Камбел постави едната си ръка на рамото на Фич, другата на рамото на Морли.

— Добре тогава. Слушайте ме внимателно.

— Ето я, идва — прошепна Морли в ухото на Фич.

Фич погледна в посоката, в която сочеше приятелят му, и кимна. Морли се промъкна към черната бездна на отворените врати към сервизните помещения, докато Фич приклекна зад някакви варели, натрупани встрани от товарителната рампа. Фич си спомни, че по-рано същия ден наблизо до това място бе застанал Брауни, впрегнат в каруцата на месаря. Избърса длани в панталона си. Денят бе пълен с важни събития.

Бяха си говорили на път за насам и Морли бе на същото мнение. Макар дори самата идея за предстоящото да караше сърцето на Фич да се блъска в гърдите му, той не можеше да си представи, че ще разочарова Далтон Камбел. Морли мислеше същото.

Музиката, идваща през отворените прозорци отвъд поляната — цигулки, рогове и арфа, — изпълваше главата му с решимост, караше го да се гордее с това, че Далтон Камбел е избрал именно него.

Министърът, бъдещият Суверен, трябваше да бъде защитен.

Тихо, с леки стъпки, тя изкачи четирите стъпала до рампата. Взря се в дълбоките сенки с изпънат врат. Фич преглътна пред красивата й външност. Бе малко старичка, но хващаше окото. Никога досега не бе гледал толкова продължително и директно Андерианска дама.

Морли се постара гласът му да звучи дебело, за да изглежда по-възрастен.

— Клодин Уинтроп?

Тя се завъртя с очакване към приятеля на Фич, застанала на тъмния праг.

— Аз съм Клодин Уинтроп — прошепна. — Значи сте получили съобщението ми?

— Да — отвърна Морли.

— Слава на Създателя. Директор Линскот, важно е да говоря с вас за Министър Чанбоор. Той претендира, че поддържа Андерианската култура, но е възможно най-лошият избор за този пост. И за който и да е друг. Преди да обсъждате името му като кандидат за бъдещ Суверен, трябва да знаете що за корумпиран човек е той. Тази свиня ме нападна, изнасили ме. Но това е само началото. Става все по-лошо. В името на нашия народ, трябва да ме изслушате.

Фич гледаше красивото й лице, осветено от меката жълта светлина, идваща откъм прозорците. Далтон Камбел не спомена, че е толкова красива. Беше по-възрастна, разбира се, а следователно и не бе от жените, които обикновено смяташе за красиви. Изненада го, че може да мисли за толкова възрастна жена — изглеждаше почти на тридесет, — че е красива. Пое си бавно и безшумно дъх, опитвайки се да си вдъхне кураж. Но не можеше да отклони погледа си от онова, с което се бе облякла, и по-точно казано, от местата, където не носеше нищо.

Фич си припомни разговора между двете жени на площадката. Бяха споменали нещо за роклите като тази, която Клодин Уинтроп носеше сега. Фич никога не бе виждал толкова щедро показани женски гърди. Начинът, по който се повдигаха, когато тя чупеше ръце, караха очите му да се ококорват.

— Няма ли да излезете от сянката? — попита тя шепнешком към тъмнината, където се спотайваше Морли. — Моля ви? Страх ме е.

Фич изведнъж осъзна, че е време да свърши своята част от работата. Измъкна се иззад варелите, като гледаше да стъпва бавно и безшумно, за да не го чуе тя.

Усещаше стомаха си свит на топка. Наложи се да изтрие потта от очите си, за да може да вижда. Опита се да успокои дишането си, но сърцето му сякаш си имаше собствен разум. Трябваше да го направи. Но, добри духове, беше повече от уплашен.

— Директор Линскот? — прошепна тя към Морли.

Фич я сграбчи за лактите и изви ръцете й зад гърба. Тя ахна. Той се изненада от това с каква лекота успява да държи ръцете й зад гърба, докато тя се съпротивляваше с всички сили. Жената бе объркана и изплашена. Морли изскочи от тъмното веднага щом видя Фич да я хваща.

Преди да е успяла да извика истински, Морли я удари с юмрук в корема с всичка сила. Мощният удар едва не повали и нея, и Фич на земята.

Клодин Уинтроп се преви на две и повърна, опръсквайки цялата рампа. Фич пусна ръцете й. Тя се прихвана през корема и падна на колене, като дишаше тежко. Двамата с Морли отстъпиха назад, докато тя продължи да повръща по рампата и роклята си. Така или иначе не успяха да се отдалечат на повече от ръка разстояние от нея.

След като дългите гърчове отминаха, тя се поизправи, явно свършила, и се опита да стане, като все още дишаше тежко. Морли я вдигна и я завъртя. Със силната си ръка хвана китките й зад гърба.

Фич знаеше, че това е неговият шанс да се докаже. Неговият шанс да защити Министъра. Да накара Далтон Камбел да се гордее с него.

Удари я в корема, колкото можа да се осмели.

Никога досега не бе удрял някого освен другарите си, при това на шега. Никога като сега, нарочно, с цел да причини болка. Коремът й бе плосък и мек. Той виждаше каква болка й причинява юмрукът му.

Прилоша му. Помисли си, че също ще повърне. Точно по този начин са се държали жестоките му предци. Точно затова са били толкова ужасни. Затова той е толкова ужасен.

Очите й се уголемиха от ужас, докато все по-безнадеждно се мъчеше да си поеме дъх, явно напразно. Докато отчаяно се бореше за глътка въздух, очите й намериха очите на Фич. Сякаш добиче погледна своя заколител. Както нейните предци Андерианци са гледали неговите.

— Тук сме, за да ви предадем едно съобщение — каза Фич.

Бяха се споразумели Фич да говори. Морли не помнеше добре какво трябваше да кажат на Клодин Уинтроп. Фич винаги бе притежавал по-добра памет.

Най-сетне тя успя да си поеме дъх. Фич се наклони напред и я шамароса три пъти. Бързо. Силно. Ядосано.

— Чувате ли ме? — изръмжа той.

— Ах ти, малко Хакенско копеле.

Той освободи цялата си сила. От удара го заболя ръката. Дори Морли за малко да падне. Тя се задържа, подкрепяна от Морли, и отново заповръща, прекъсвана от сухи гърчове. Фич бе я ударил през лицето, през устата. Но Далтон Камбел му бе дал строги нареждания да удря само там, където няма да се вижда.

— На ваше място не бих го нарекъл отново с това обръщение — Морли стисна кичур от косата й и яростно я дръпна нагоре.

От рязкото движение гърдите й изхвръкнаха от деколтето. Фич се вцепени. Чудеше се дали да дръпне роклята й обратно нагоре. Докато я гледаше втренчено, устата му зяпна. Морли погледна през рамото й. Ухили се широко на Фич.

Тя също сведе поглед и видя плътта си разлята извън деколтето. След миг вдигна глава и затвори очи отчаяно.

— Моля ви — каза накрая едва, впила очи в тавана, — не ме наранявайте повече!

— Сега готова ли си да слушаш?

Тя кимна.

— Да, сър.

Това изненада Фич дори повече от вида на гърдите й. Никой през целия му живот не го бе наричал „сър“. Тези две кротки думи се разтопиха толкова странно в ушите му, че застана насреща й неподвижен. За миг си помисли, че тя му се подиграва. Но погледът, който откри в очите й, му подсказа, че не е така.

Музиката го изпълваше с чувства, каквито не бе изпитвал никога досега. Никога досега не бе се чувствал важен, никога досега не го бяха наричали „сър“. Тази сутрин към него още се обръщаха с „Феч“. А сега, вечерта, една Андерианска дама го нарече „сър“. И всичко това благодарение на Далтон Камбел.

Фич отново я удари в корема. Просто защото усети, че му харесва.

— Моля ви, сър! — изплака тя. — Моля ви, спрете! Кажете ми какво искате. Ще го направя. Ако искате мен, ще се подчиня — само не ме наранявайте повече. Моля ви, сър!

Макар в корема на Фич да бе останал спомен за неприятното усещане от онова, което правеха в момента, към него се бе прибавило и друго — че никога в живота си не се е чувствал по-важен. Тя, Андерианката, с разголените си гърди, да го нарича „сър“.

— А сега ме чуй, мръсна малка уличнице.

Собствените му думи го изненадаха толкова, колкото и нея. Фич не ги бе планирал. Просто сами излязоха от устата му. Но звученето им му хареса.

— Да, сър — проплака тя. — Слушам ви. Само кажете какво искате.

Изглеждаше толкова безпомощна, жалка. Ако само преди час някоя Андерианка, било то и самата Клодин Уинтроп, му кажеше да коленичи и да излиже пръстта пред краката й с език, той щеше да го стори, при това цял разтреперан. Никога не си бе представял колко лесно може да е всичко. Няколко удара и тя вече го молеше да й каже желанията си. Никога не бе предполагал колко е лесно да си важен, да накараш хората да правят онова, което пожелаеш.

Фич си припомни думите, които Далтон Камбел му бе казал да й предаде.

— Ти сама се натискаше на Министъра, нали? Предлагаше му се, нали така?

Той се постара да звучи не съвсем като въпрос.

— Да, сър.

— Ако още веднъж ти мине през главата да разправяш на някого, че Министърът те е изнасилил, ще съжаляваш. Разпространяването на подобни лъжи е държавна измяна. Ясно ли ти е? Измяна. Наказанието за държавна измяна е смърт. И когато открият тялото ти, никой няма да може да те познае. Това схвана ли го, кучко? Ще намерят езика ти забит на някой клон.

Това, дето Министърът те е изнасилил, е лъжа. Долна, изменническа лъжа. Ако още веднъж си позволиш да изречеш подобно нещо, смъртта ти ще бъде наистина тежка.

— Да, сър — простена тя. — Никога повече няма да лъжа. Съжалявам. Моля ви да ми простите. Никога, повече няма да лъжа, кълна се.

— Ти непрекъснато се показваше на Министъра и му се предлагаше. Но той е по-достоен човек от това да си има работа с теб. Или с която и да било. Той те отхвърли. Отказа ти.

— Да, сър.

— Нищо непочтено не се е случило. Ясно ли е? Министърът никога не ти е сторил нищо непочтено. Нито на теб, нито на която и да е било жена.

— Да, сър. — Тя проплака продължително, главата й увисна напред.

Фич измъкна кърпичка от ръкава й. Изтри очите й. Дори на слабата светлина се виждаше, че гримът й след цялото повръщане и реване бе истински кошмар.

— А сега престани да ревеш. Лицето ти не прилича на нищо. По-добре се прибери в стаята си и се пооправи, преди да отидеш на празненството.

Тя подсмъркна, опитваше се да спре сълзите си.

— Не мога да се върна на празненството сега. Роклята ми е съсипана. Не мога да се върна.

— Можеш и ще го направиш. Оправи си лицето и си облечи друга рокля. Ще се върнеш. Ще има човек, който ще следи дали си се върнала. Да се увери, че си получила съобщението. Ако се измъкнеш още веднъж, ще нагълташ острието на меча му.

Очите й се ококориха от ужас.

— Кой?

— Това няма значение. Нищо не ти говори. Онова, което е важно за теб, е, че си получила съобщението и си разбрала какво ще ти се случи, ако продължиш да разпространяваш мръсните си лъжи.

Тя кимна.

— Разбирам.

— Сър — добави Фич.

Челото й се сгърчи.

— Разбирам, сър!

Тя опря гръб в Морли.

— Разбирам, сър! Да, сър. Наистина ви разбрах.

— Добре — заключи Фич.

Тя се погледна. Долната й устна потрепера. По бузите й се изтърколиха няколко сълзи.

— Моля ви, сър, мога ли да си оправя роклята?

— Когато свърша.

— Да, сър.

— Била си на разходка. Не си разговаряла с никого. Ясно ли е? С никого. Отсега нататък просто си дръж устата затворена относно Министъра или когато следващия път я отвориш, ще намериш в гърлото си острие на меч. И това ли разбра?

— Да, сър.

— Добре тогава — Фич махна с ръка. — Можеш да си оправиш роклята.

Докато тя наместваше деколтето си, Морли надзърна през рамото й. Фич бе на мнение, че прикриването с рокля, която показва и без друго толкова много, не върши особена работа, но със сигурност му доставяше удоволствие да стои срещу нея и да я наблюдава. Никога не си бе и помислял, че може да стане свидетел на подобно нещо. Особено пък пред Андерианка.

Тя изведнъж подскочи с вик и Фич реши, че Морли сигурно е направил нещо отзад, под роклята й. Той би искал да направи същото, но си спомни за Далтон Камбел.

Сграбчи Клодин Уинтроп за ръката и слезе с нея няколко стъпала.

— А сега тръгвай.

Тя хвърли бърз поглед на Морли, после отново погледна Фич.

— Да, сър. Благодаря ви. — Поклони се сковано: — Благодаря ви, сър.

Без да каже нищо повече, събра полите си в ръка и забърза надолу по стълбата, след малко се изгуби в тъмнината.

— Защо я отпрати? — попита Морли. — Можехме да се позабавляваме. Беше готова да направи каквото пожелаем. А след като видях какво предлага, направо ми се прииска.

Фич се наклони към недоволния си приятел.

— Защото Господарят Камбел не е споменавал, че можем да направим подобно нещо, ето защо. Ние вършим работа на Господаря Камбел, това е. Нищо повече.

Морли се намръщи.

— Да, сигурно. — Погледна към купчината дърва. — Остана ни доста пиене.

Фич си припомни ужаса, изписан на лицето на Клодин Уинтроп. Чу стоновете и плача й. Знаеше, че Хакенските, момичета, разбира се, плачат, но никога преди не си бе представял, че това важи и за една Андерианка. Не знаеше защо, но наистина не си бе представял, че е възможно.

Министърът бе Андерианец, така че Фич реши, че едва ли е възможно да греши. Жената сигурно си го е просила с тази ниско изрязана рокля и начина, по който се е държала пред него. Фич бе виждал как се държат жените пред него. Сякаш с радост биха му се отдали.

Спомни си Беата, седнала на пода, обляна в сълзи. Видя тъгата, изписана на лицето й, тогава, горе, когато Министърът я изхвърли, след като приключи с нея.

Фич си спомни и шамара, който получи.

Насъбра му се твърде много. В момента не му трябваше нищо друго, освен да се напие до смърт.

— Прав си. Да вървим да пийнем. Има какво да празнуваме. Тази вечер станахме важни клечки.

Прегърнати през раменете, те се насочиха към бутилката.

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

— Е, И ТОВА АКО НЕ Е НЕЩО — прошепна Тереза.

Далтон проследи погледа й и видя Клодин Уинтроп бавно да си проправя път между тълпата. Бе облечена в рокля, която Тереза бе виждала и преди, докато работеше в града. Явно старичка и извън модата. Не бе роклята, с която я бе видяла по-рано през деня. Далтон подозираше, че под маската от руж лицето й е бяло като платно. В погледа й се долавяше недоверие.

Гостите от Феърфийлд, с очи пълни с почуда, се оглеждаха на всички страни, като се стараеха да изпият всичко с поглед, за да могат да разказват после на познатите си за вълнуващото преживяване на празненството в имението на Министъра на културата. За поканените това бе голяма чест и те не искаха да пропуснат нито една подробност от интериора. Когато човек тръгваше да се хвали, подробностите бяха нещо наистина важно.

Между богатите на цветове редки килими, подредени на равни интервали по дължина на пода, се виждаше настилка, украсена със сложни фигури. Плътността на скъпото дърво се усещаше с всяка крачка. Далтон предполагаше, че за завесите на редицата високи прозорци със сложни орнаменти от разноцветни стъкла от двете страни на помещението са отишли стотици метри плат. Тук-там по някоя жена скришом опипваше изящната висококачествена тъкан. Ръбовете на сините и житно-златисти завеси бяха украсени с разноцветни пискюли с големината на човешки юмрук. Мъжете се дивяха на резбованите мраморни колони, поддържащи масивните каменни конзоли по продължение на страничните стени в дъното на сводестия таван. Целият той бе пищно украсен с махагонови рамки и плочи, които изглеждаха като изящни орнаменти.

Далтон вдигна към устните си красивата чаша, сплав от различни метали, и без да сваля поглед от околната обстановка, отпи от прекрасното вино от долината Нарийф. През нощта, при цялото осветление от свещи и лампи, мястото изглеждаше някак бляскаво. Когато дойде тук за пръв път, трябваше да положи усилия, за да не зяпне от почуда — така, както сега бяха зяпнали всичките тези хора, пристигнали от града.

Наблюдаваше как Клодин се придвижва между добре облечените гости, здрависва се, поздравява с усмивка, отговаря на въпроси, недостижими за слуха на Далтон. Въпреки разстроеното си състояние — в каквото Далтон бе сигурен, че се намира тя — Клодин намираше сили да се държи с достойнство. Жена на богат бизнесмен, избран от търговците и зърнопродавците за техен представител, тя си бе извоювала и собствено положение в имението на Министъра. Когато хората видеха, че съпругът й е достатъчно възрастен, за да й бъде дядо, обикновено мислеха, че е просто кукла за забавление. Но грешаха. Мъжът й, Едуин Уинтроп, бе започнал като фермер, отглеждаше сорго — сладкото сорго, широко разпространено в цяла Южна Андерия. Всяко пени, припечелено от продажбата на сорговата меласа, която произвеждаше, Едуин похарчваше пестеливо и разумно. Той можеше да кара без нищо, пестеше всичко за по-късно — от приличния покрив и дрехи до най-обикновените удобства на живота, до съпругата и семейството.

Със спестените пари постепенно закупуваше добитък, който изхранваше с фуража от пресованата меласа. Продажбата на угоения добитък носеше повече пари, с които закупуваше нова стока и оборудване. Така постепенно той започна сам да произвежда ром, вместо да носи меласата за дестилиране. Печалбата от продадения ром започна да му носи достатъчно, за да може да наеме още земя и да закупи допълнително добитък, оборудване и сгради за производството на по-големи количества ром, а постепенно и за складове и вагони за транспортирането на произведените от него стоки. Ром, дестилиран във фермите на Уинтроп, се продаваше от Ренуолд до Никобарезе, из целия път от Феърфийлд до Ейдиндрил. Понеже правеше всичко сам — или по-точно казано, като наемаше собствени работници, — от отглеждането на сорго, през пресоването и дестилирането до продажбата, от отглеждането на добитък с остатъчния фураж от пресовано сорго до клането на добитъка и продажбата на месото, Едуин Уинтроп можеше да си позволи да държи ниски цени и така натрупа състояние.

Той бе пестелив човек, честен и обичан. Едва след като бизнесът му се закрепи и набра сила, се ожени. Клодин, добре образованата дъщеря на търговец на зърно, нямаше още двадесет, когато се омъжи за Едуин — преди около десетина години.

С таланта си да се грижи за книжата на съпруга си, Клодин следеше за всяко похарчено пени с усърдие, каквото би проявил самият той. Тя бе неговата ценна дясна ръка — също както Далтон за Министъра. Благодарение на помощта й, личната му империя се разрасна двойно. Дори в брака си Едуин бе избирал внимателно и мъдро. Човек, който като че ли никога не бе търсил удоволствие за себе си, явно си бе позволил поне това. Клодин бе толкова красива, колкото и прилежна.

След като колегите в бранша избраха Едуин за свой представител, Клодин започна да му помага в юридическите дела. С нейно участие — зад кулисите — се пишеха търговските закони, които той предлагаше. Далтон подозираше, че най-трудната част е да ги предложи най-напред на самия си съпруг. Когато той отсъстваше, тя се заемаше вместо него с предлагането на законите. Никой в имението не я възприемаше като „кукличка за забавление“.

Освен може би Бертранд Чанбоор. Но от друга страна, той гледаше така на всички жени. Поне на красивите.

Преди Далтон бе виждал Клодин да се изчервява, да примигва с клепачи и да хвърля на Бертранд Чанбоор срамежливи усмивки. Министърът смяташе срамежливите жени за кокетки. Тя може би несъзнателно бе флиртувала с високопоставения Министър. Или пък е имала нужда от внимание, каквото съпругът й не е бил в състояние да й осигури. В крайна сметка тя нямаше деца. Може би хитроумно е имала намерение да си издейства някаква услуга от Министъра, а след това е установила, че няма да стане. Клодин Уинтроп не бе глупачка. Бе жена с интелект и възможности. Как е започнало всичко — Далтон не бе сигурен дали примерно той не й е отказал услугата, както отказваше всичко, което се изплъзваше от ръцете му — вече бе без значение. Това, че тя искаше тайна среща с Директор Линскот, означаваше, че нещата са излезли извън рамките на добронамерените споразумения. Сега единственият начин да бъде поставена под контрол бе бруталната сила.

Далтон посочи с чашата си към Клодин.

— Като че ли грешиш, Тес. Не всички жени са в крак с модата на разголените рокли. Или пък Клодин е срамежлива.

— Не, сигурно има нещо друго. — Тереза изглеждаше наистина озадачена. — Слънчице, според мен преди малко тя не беше с тази рокля. Но защо ли ще се преоблича? И то в стара рокля.

Далтон сви рамене.

— Да отидем да видим какво става, а? Ти ще я попиташ. Едва ли ще е добре аз да й задам този въпрос.

Тереза го изгледа внимателно. Познаваше го достатъчно добре, за да разбере по косвения му отговор, че е бил задействан някакъв план. Освен това не беше глупачка и разбра, че е време да поеме инициативата и да играе току-що определената й от него роля. Усмихна се и пое предложената й ръка. Клодин не бе единствената жена с интелект и възможности в имението.

Щом Тереза я докосна по гърба, Клодин трепна. На лицето й се появи крива усмивка.

— Добър вечер, Тереза. — Тя леко се поклони на Далтон. — Господин Камбел.

Тереза се наклони към жената, на челото й бе изписана загриженост.

— Клодин, какво става? Не изглеждаш никак добре. И роклята ти, май не си спомням в началото на вечерта да беше облечена с това.

Клодин отметна кичур коса зад ухото си.

— Добре съм. Просто всичките тези гости малко ме изнервят. Понякога от прекалено много хора ме заболява стомахът. Излязох да се поразходя. В тъмното сигурно съм стъпила в дупка или нещо такова и паднах.

— О, добри духове. Не искаш ли да поседнеш? — попита Далтон, подхващайки я под лакът, като, че за да я за държи. — Ето, нека те придружа до някой стол.

Тя остана на мястото си.

— Не, добре съм. Но ви благодаря. Оцапах си роклята и трябваше да се преоблека, това е. Затова не е същата. Но иначе съм добре.

Далтон се отмести назад и тя видя меча му. Той забеляза, че тя огледа доста мечове от влизането си насам.

— Изглеждаш сякаш нещо…

— Не — настоя тя. — Ударих си главата, затова изглеждам малко замаяна. Добре съм. Наистина. Просто малко се пообърках.

— Разбирам — — съчувствено каза Далтон. — Случки като тази карат човек да се замисли колко е кратък всъщност животът. Човек осъзнава как — той щракна с пръсти — може да си отиде във всеки един момент.

Устната й потрепери. Преди да каже нещо, трябваше да преглътне.

— Да. Разбирам какво имате предвид. Но вече съм доста по-добре. Равновесието ми се възвърна.

— Нима? Не съм убеден.

Тереза го бутна.

— Далтон, не виждаш ли, че бедната жена е разстроена? — Тя го бутна още веднъж. — Върви си гледай служебните дела, а аз ще поостана с бедната Клодин.

Далтон се поклони и се оттегли, оставяйки Тереза насаме с Клодин, за да може да се опита да разбере нещо. Двете Хакенски момчета явно си бяха свършили добре работата. Тя изглеждаше така, сякаш в нея са вселили страх от самия Пазител. По колебливата й походка можеше да се съди, че са доставили съобщението точно по начина, по който им бе заръчал. Насилието винаги помагаше на хората да разберат по-добре инструкциите.

С доволство отбеляза, че правилно е преценил Фич. Позна го по начина, по който момчето гледаше меча му. В погледа на Клодин имаше страх, щом погледна натам. В очите на Фич имаше страст. В това момче бушуваше амбиция. Морли също бе полезен, но предимно с мускулите си. Главата му не струваше много повече. Фич по-добре схващаше инструкциите и какъвто бе всеотдаен, можеше да се окаже по-полезен. На тази възраст момчетата нямаха представа колко много не знаят.

Далтон се здрависа с някакъв мъж, който дойде да го поздрави за заемането на новия пост. Изгледа го учтиво, макар да не можеше да си спомни името му, нито пък чу възторжените хвалби. Вниманието му бе другаде.

Директор Линскот тъкмо привършваше разговора си с един висок мъж, с който обсъждаха налозите върху житото. Немаловажна тема, като се имат предвид огромните запаси от зърно на Андерия. Далтон се измъкна учтиво и дискретно от мъжа, чието име не помнеше, и се приближи към Линскот.

Щом Директорът се обърна, Далтон му се усмихна топло и стисна ръката му, преди онзи да има възможност да я дръпне. Имаше здрава хватка. Ръцете му бяха загрубели от работа.

— Толкова се радвам, че успяхте да намерите време да дойдете, Директор Линскот. Надявам се засега вечерта ви харесва. Имаме още доста неща, които Министърът иска да обсъдим.

Директор Линскот, висок, жилав мъж със сбръчкано загоряло лице, което изглеждаше като че ли постоянно го мъчи зъбобол, не отвърна на усмивката му. Четиримата най-възрастни Директори бяха старшите на гилдията. Единият бе от задругата на шивачите, вторият — от асоциираните майстори на хартия, третият — от оръжейния бизнес, четвъртият бе Линскот. Линскот бе масон. Повечето от останалите Директори бяха уважавани лихвари или търговци, имаше също и един адвокат и няколко юристи.

Сакото на Директор Линскот бе демодирано, но изрядно, топлото кафяво отиваше на цвета на тънката му сребриста коса. Мечът му също бе старичък, но кожената ножница с изящните медни орнаменти бе в блестящ вид. Сребърната емблема на масоните се открояваше ясно върху тъмната кожа. Острието на меча, без съмнение, сигурно също бе тъй добре поддържано, както всичко останало в този мъж.

Линскот не се стремеше съзнателно да плаши хората, просто явно му идваше отвътре, също както мечка стръвница с малки всява ужас във всеки, изскочил на пътя й. За Линскот народът на Андерия, хората, обработващи полята или работещи в търговията, бяха неговите малки.

— Да — отвърна той, — чувам слухове, че Министърът имал големи планове. До ушите ми достигна мълва, че възнамерявал да не зачете строгата препоръка на Майката Изповедник и да скъса със Средната земя.

Далтон раздери ръце.

— Убеден съм, че няма да кажа нищо невярно, ако споделя с вас убедеността си, че Министър Чанбоорн търси най-доброто за народа ни решение. Нито повече, нито по-малко.

Какво ще стане с вас например. Ако трябваше да капитулираме пред новия Господар Рал и да се присъединим към Д’Харанската империя? Този Господар Рал издаде декрет всички страни да капитулират пред него, като се откажат от суверенитета си. А не както едновремешното обединение на Средната земя. Това би означавало, предполагам, че той повече няма да се нуждае от Директори на Културното приятелство.

Лицето на Линскот пламна.

— Не става въпрос за мен, Камбел. А за свободата на хората в Средната земя. За бъдещето им. За това да не бъдат погълнати, а земята им разграбена и опорочена от Императорския орден, тръгнал на завоевателен поход из цялата Средна земя.

Андерианският посланик донесе, че по думите на Господаря Рал всички страни трябва да капитулират пред него и да бъдат подведени под общо управление и закони. Всяка страна щяла да може да запази културата си, стига да не пречи с нещо на общите закони. Той обещава, ако приемем условията му, докато поканата му е все още в сила, да можем да участваме в създаването на тези общи закони. Майката Изповедник го потвърди.

Далтон с уважение сведе глава пред мъжа.

— Вие, опасявам се, явно сте разбрали погрешно позицията на Министър Чанбоор. Той смята да предложи на Суверена да се вслушаме в съвета на Майката Изповедник, ако Суверенът наистина е на мнение, че това е най-доброто за страната ни. Та нали в крайна сметка е заложена нашата култура. Той няма намерение предварително да застава на нечия страна. Императорският орден може да предложи най-добри перспективи за мир. Министърът иска единствено мир.

Мрачната гримаса на Директора сякаш заледи въздуха наоколо.

— И робите живеят в мир.

Далтон успя да си докара невинен, безпомощен поглед.

— Аз не мога да се меря с вашия бърз и мъдър ум, Директоре.

— Вие май сте готов да продадете собствената си култура, Камбел, на празните обещания на една дива орда завоеватели, обладани от желание да грабят. Попитайте се защо иначе щяха да идват без покана? Как можете така спокойно да обявявате, че имате намерение да забиете нож в сърцето на Средната земя? Що за човек сте вие, Камбел, след всичко онова, което са сторили за вас, да обръщате гръб на съветите и повелите на Майката Изповедник?

— Директор Линскот, струва ми се, че вие…

Линскот размаха юмрук.

— Нашите деди, които са се борили с такава страст с Хакенските орди, без съмнение се обръщат във вечните си обиталища, когато ви слушат как спокойно кроите планове да продадете постигнатото с толкова жертви от тяхна страна наше наследство.

Далтон спря, оставяйки Линскот да чуе как собствените му думи запълват тишината и отекват в пространството между двамата. Именно за да пожъне това, Далтон бе посял семената на думите си.

— Знам, че сте искрен, Директоре, в безмерната си любов към народа си и в нестихващото си желание да го защитавате. Съжалявам, че намирате желанието ми за същото за неискрено. — Далтон се поклони учтиво. — Надявам се ще прекарате добре останалата част от вечерта.

Да приемеш една обида с такова изящество бе върхът на учтивостта. Но нещо повече, това разкриваше човек, готов да преглътне подобни думи в името на древните идеали на Андерианската чест.

Единствено Хакенците се считаха за толкова жестоко унижаващи Андерианците.

С крайно уважение към човека, нанесъл му обидата, Далтон се извърна, сякаш бе помолен да си тръгне, сякаш бе отпратен. Сякаш бе обиден от Хакенски благородник.

Директорът го повика по име. Далтон се спря и погледна през рамо.

Директор Линскот изкриви уста, сякаш опитвайки се да я настрои за рядко използвана от него любезност.

— Знаете ли, Далтон, помня ви от времето, когато работехте при магистрата във Феърфийлд. Винаги съм ви имал за морален човек. Сега мнението ми не е по-различно.

Далтон внимателно се извърна. Държеше се така, сякаш е готов да приеме поредната обида.

— Благодаря, Директор Линскот. В устата на толкова уважаван човек като вас това звучи ласкателно.

Линскот махна небрежно, сякаш продължаваше да се рови в тъмните ъгли на съзнанието си за учтиви думи.

— Така че не мога да разбера как е възможно един морален човек да позволи на жена си да се показва с рокля, която толкова нескрито демонстрира прелестите й.

Далтон се усмихна. Тонът, ако не самите думи, бяха помирителни. Той небрежно пристъпи напред, пое пълна чаша вино от един преминаващ поднос и я подаде на Линскот. Директорът я взе и кимна.

Далтон изостави официалния тон и продължи с маниер, сякаш двамата с мъжа до него са съученици.

— Всъщност нямах избор. Двамата с жена ми имахме спор по този въпрос, преди да слезем тук. Тя настояваше, че роклята й е модна. Аз тропнах с крак като истински женен мъж и безусловно й забраних да се облича по този начин.

— В такъв случай защо е с тази рокля?

Далтон въздъхна уморено.

— Защото не й изневерявам.

Линскот килна глава на една страна.

— Колкото и да ми харесва това, че не се присъединявате към явните нови морални предписания, не разбирам какво общо има това с цената на житото в Келтон?

Далтон отпи глътка вино. Линскот последва примера му.

— Ами след като не й изневерявам, няма да получа нищо в леглото, ако печеля всичките ни спорове.

На лицето на Директора за пръв път се изписа лека усмивка.

— Разбирам какво имате предвид.

— По-младичките жени тук се обличат по последните писъци на модата. Когато се преместих на работа в имението, бях направо шокиран. Жена ми също е доста млада и желае да не изостава от околните, да завърже приятелства. Опасява се да не остане изолирана от другите жени.

Вече говорих по този въпрос с Министъра. Той е съгласен, че не е редно жените да се показват толкова откровено. Но нашата култура позволява на жените да се обличат по свой вкус. Двамата с Министъра сме на мнение, че с общи усилия ще намерим начин да повлияем на модните тенденции и ще ги променим към по-добро. Линскот кимна одобрително:

— Е, и аз имам жена, на която също не изневерявам. Радвам се да чуя, че вие сте сред малцината днес, които се придържат към старите идеали, според които клетвата е свещена, а верността към брачния партньор — свята. Вие сте добър човек.

Андерианската култура се занимаваше сериозно с честта и с думата, дадена в тържествена клетва. За важността на това да удържиш на дадената дума. Но Андерия се променяше. За мнозина бе твърде притеснителен фактът, че през последните няколко десетилетия моралните връзки бяха започнали да се разпадат масово. Изневярата не само се приемаше, но и се очакваше в средите на висшия елит.

Далтон погледна Тереза, после Директора, после отново Тереза. Протегна ръка.

— Директоре, бих ли могъл да ви представя на красивата си съпруга? Моля. Ще го приема като лична услуга, ако упражните значителното си влияние и засегнете пред нея въпросите на почтеността. Вие сте високоуважаван човек и можете да говорите с морална власт, на каквато аз самият никога не бих могъл да се надявам. Тя си мисли, че аз говоря винаги от позицията на ревнив съпруг.

Линскот се замисли само за миг:

— Готов съм, щом като ще ви достави удоволствие.

Тереза насърчаваше Клодин да пийне още малко вино и я успокояваше с нежни думи, когато Далтон доведе Директора при двете жени.

— Тереза, Клодин, позволете ми да ви представя Директор Линскот.

Тереза се усмихна и го погледна право в очите, докато той леко й целуна ръка. Докато процедурата се повтаряше с Клодин, тя бе забила поглед в пода. Жената изглеждаше така, сякаш на този свят не й се искаше нищо друго, освен да скочи в бащинските прегръдки на човека срещу нея или пък да избяга от това място по възможно най-бързия начин. Успокоителната ръка на Далтон на рамото й не й даваше възможност за нито едно от двете.

— Тереза, скъпа, двамата с Директора тъкмо обсъждахме въпросите за женската мода и облекло.

Тереза се надвеси с рамо към Директора, сякаш се канеше да му довери нещо много лично.

— Моят съпруг е доста консервативен спрямо облеклото ми. А вие какво мислите, Директор Линскот? Харесва ли ви новата ми рокля? — Тереза сияеше гордо пред двамата. — Харесва ли ви?

Линскот само за секунда плъзна поглед надолу, после отново се взря в очите на младата жена.

— Много е красива, скъпа моя. Много е красива.

— Виждаш ли, Далтон! Нали ти казах. Роклята ми е доста по-консервативна от роклите на другите жени. За мен е истинска радост, че широко уважаван човек като вас я харесва, Директор Линскот.

Докато Тереза се извръщаше към един от преминаващите подноси за нова чаша, Далтон изгледа Линскот с поглед в смисъл „защо не ми помагате“. Директорът сви рамене и се наклони към ухото на Далтон.

— Имате прекрасна и дръзка жена — прошепна той в ухото му. — Не мога да си позволя да я засегна или разочаровам.

Далтон демонстративно изпъшка:

— Точно в това се състои и моят проблем.

Линскот се изправи, целият грейнал в усмивка.

— Директоре — с по-сериозен глас продължи Далтон, — нашата приятелка Клодин тази вечер претърпя ужасен инцидент. Докато се разхождала навън, пропаднала в някаква дупка и паднала.

— Добри духове! — Линскот веднага я хвана за ръката. — Лошо ли се ударихте, скъпа моя?

— Не, нищо ми няма — промърмори Клодин.

— Познавам Едуин от доста години. Сигурен съм, че съпругът ви няма да възрази, ако ви придружа до покоите ви. Ето, хванете ме под ръка и ще се погрижа да си легнете веднага.

Докато отпиваше от чашата си, Далтон внимателно наблюдаваше сцената над ръба й. Очите на Клодин бяха изпълнени с копнеж да приемат предложението. Направеше ли го, тя щеше да е на сигурно място. Той бе човек с положение и щеше да я приласкае под крилото си.

Изпитанието щеше да покаже на Далтон онова, което го интересуваше. Рискът всъщност не бе голям. Нали в крайна сметка се случваше хора да изчезват. Но въпреки това рискуваше. Далтон чакаше Клодин да избере пътя на по-нататъшните му действия. Накрая тя го стори.

— Благодаря ви за загрижеността, Директор Линскот, но наистина съм добре. Толкова отдавна очаквам това тържество, всичките гости. Никога няма да си простя, ако го пропусна. Ако не присъствам на речта на министър Чанбоор.

Линскот отпи от чашата си.

— Откакто избраха Едуин, вие двамата работихте здраво върху новите закони. Работили сте и с Министъра. Какво ви е мнението за него? — За да подсили думите си, той направи жест с чашата: — Но честно.

Клодин също отпи. Трябваше да си поеме дъх. Докато говореше, не гледаше никъде:

— Министър Чанбоор е честен човек. Политиката му е добра за Андерия. Той винаги се е отнасял с уважение към законите, предлагани от Едуин. — Тя отпи още веднъж. — Цяло щастие е да имаме за Министър на културата Бертранд Чанбоор. Трудно ми е да си представя друг човек, който ще върши толкова, колкото е направил Министърът.

Линскот повдигна вежда.

— Доста ласкателно мнение в устата на жена като вас. Всички ние знаем, Клодин, че вие имате роля за изработването на тези закони точно колкото и Едуин.

— Ласкаете ме — измърмори тя, забила поглед в чашата си. — Просто съм съпруга на важен човек. Ако тази вечер при падането си бях счупила врата, едва ли щях да липсвам някому и хората бързо щяха да ме забравят. Докато Едуин ще бъде запомнен с добро за дълго време.

Думите й явно озадачиха Линскот.

— Клодин има твърде ниско мнение за себе си — намеси се Далтон. Той мерна безупречно облечения в червен смокинг с разноцветен пояс сенешал да отваря двойната врата. Отвъд прага очакваха гостите.

Далтон се извърна към Директора:

— Предполагам знаете кой ще е почетният гост тази вечер?

Линскот смръщи чело.

— Почетен гост?

— Представител от Императорския орден. Високопоставен човек на име Стейн. Дошъл е да ни предаде думите на император Джаганг. — Далтон отпи още веднъж. — Суверенът също пристигна, за да чуе тези думи.

Линскот въздъхна, сякаш изведнъж осъзнал тежестта на тези новини. Сега вече разбра защо го бяха поканили наред с другите Директори на празненство, за което си мислеха, че е просто най-обикновено тържество в имението. Суверенът, от съображения за безопасност, рядко оповестяваше предварително програмата си. Бе пристигнал със специалната си лична охрана, придружаван от голям брой прислуга.

Лицето на Тереза сияеше. Тя се извърна с усмивка към Далтон, нетърпелива пред очакващите я вечерни събития. Клодин гледаше в земята.

— Дами и господа — обяви сенешалът, — вечерята е сервирана.

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ТЯ РАЗПЕРИ РЪЦЕ и богатият й глас се извиси с мрачните трели на приказка, по-древна от мит.

Изникнаха виденията ледени на красотата

от мрачната и тиха пазва на смъртта.

Крадците на магията и вещината се впуснаха за плячка, нарамили дълга.

Камбани трижди зазвъняха, пристигна и смъртта.

Сияйни, мамещи, макар и рядко зрими, понесоха се с вятъра, обяздили искра.

Едни обрекоха на мрака свойто име, а други за кралицата си диреха храна.

Камбани трижди зазвъняха, пристигна и смъртта.

Един погалиха, а друг пък призоваха във бурния си път из въздух и вода.

Когото пръстите им мамещо допряха, не му остана избор друг освен пръстта.

Камбани трижди зазвъняха, пристигна и смъртта.

От ловна страст обзети, във вихъра на танца,

с покварата си покосиха селото и града,

заклеха, прокълнаха, обрекоха на транса,

и на кралицата си кладите дариха със храна.

Камбани трижди зазвъняха, пристигна и смъртта.

Докато не разцепи водата,

Докато телата им от камък не затрептяха,

Докато вик не нададе,

Докато не назова цената.

Камбани трижди зазвъняха, Планината посрещна смъртта.

Разтвориха пазви, дариха с прегръдки,

с хвалби го засипаха — с коварни лица,

но той, непреклонен, на Милостта ги обрече

и дори във замяна поиска душа.

Камбаните замълчаха и Планината ги посече.

И Планината ги зазида в твърдата скала.

Младата жена завърши омагьосващата си песен с невъзможно дълъг тон. Залата избухна в аплодисменти.

Песента бе по древен текст на Джоузеф Андер и това бе единствената причина да се отнасят с толкова любов към нея. Веднъж Далтон бе прелиствал старите книги, за да види дали не би могъл да научи нещо повече за смисъла й, но не откри обяснения, които да хвърлят повече светлина върху значението на думите, които при съществуването на различни версии на песента не винаги бяха едни и същи. Песента бе от онези, които никой не разбираше, но всеки ценеше, тъй като очевидно бе някакъв вид триумф за един от тачените основатели на тяхната земя. В името на традицията познатата мелодия бе изпълнявана при различни важни случаи.

Поради някаква причина Далтон си помисли, че този път думите му казваха повече от обикновено. Сякаш още малко и щеше да ги разбере. Но това усещане бе мимолетно. Скоро мисълта му отплува другаде и чувството отлетя.

Докато жената се покланяше пред Суверена с разперени ръце, а след това повтори поклона си пред аплодиращите гости на главната маса, разположена до тази на Суверена, дългите й ръкави обърсаха пода. На стената зад двете главни маси, повдигнат върху мащабно уголемени Андериански пики, се стелеше на пищни гънки балдахин от коприна и брокат. Търсеше се ефектът на сцената, в каквато, Далтон го знаеше, двете маси малко или повече се превръщаха по време на празненството.

Певицата се поклони пред гостите, насядали на дългите редици от двете страни на залата. Ръкавите й бяха украсени с бели бухалови пера, така че когато разпереше ръце по време на изпълнението си, заприличваше на жена-птица, на същество, долетяло от света на древните приказки, за които се разказваше в песента.

Стейн, заел мястото си до Министъра и съпругата му, ръкопляскаше вяло, като без съмнение си представяше жената без пернатите й одежди. Вдясно от Далтон Тереза добавяше към аплодисментите си ентусиазирани възгласи на одобрение. Сам Далтон, ръкопляскайки, не можа да сдържи прозявката си.

На излизане певицата отново разпери ръце, в знак на благодарност към изпращащата я публика. След като се скри, от другия край на залата влязоха четирима лакеи, носещи платформа, върху която бе разположен кораб от марципан, плуващ в бурно марципаново море. Издутите му платна бяха изработени от карамелизирана захар.

Целта, разбира се, бе да се предизвести, че следващото ястие ще бъде рибно, както тестеният елен, преследван от тестени хрътки, прескачащи ограда от див чемшир, зад която се спотайваше мечка, предизвестяваше появата на едно от месните ястия, а картоненият орел, разперил криле над макет на столицата Феърфийлд, оповестяваше поднасянето на дивечово блюдо. От галерията се чуха фанфари и барабан, прибавящи и музикален съпровод към поднасянето на новото ястие.

Бяха сервирани пет блюда, всяко състоящо се от поне дузина специалитети. Това означаваше, че оставаха още седем, придружени от същото количество съпътстващи ястия. Музика, изпълнявана на флейта, пикола и барабан, жонгльори, трубадури и акробати развличаха гостите между отделните ястия, докато сред масите гастролираше дръвче, отрупано със захаросани плодове. За радост на всички присъстващи се раздаваха подаръци, състоящи се от механични кончета, чиито крака се местеха в крачка.

Месните блюда включваха всичко — от любимите сукалчета на Тереза — тя бе изяла три малки зайчета — до дивеч, прасе, крава и мечка, застанала на задните си крака. Мечката бе докарана на подвижна платформа. Пред всяка маса наметалото й, надиплено над печеното туловище, бе отмятано встрани, за да могат майсторите месари да отрежат парчета за гостите. Дивечът включваше от врабчетата, които Министърът обожаваше заради качеството им да стимулират потентността, до гълъби, лебедова шия, орел и задушена чапла с преподредени пера и крила, прикрепени с тел така, че да изобразява мним летеж.

Не се очакваше гостите да могат да погълнат такова огромно количество храна. Разнообразието бе предвидено, за да има голям избор. Не само да се достави удоволствие на почетните гости, а и да бъдат те изненадани с изобилие. Посещение в имението на Министъра бе събитие, което се помнеше дълго. За мнозина то се превръщаше в легендарно. Спомен, който не изтляваше с години.

Докато опитваха ястията, повечето от гостите хвърляха по едно око на главната маса, където седяха Министърът, поканените лично от него двама високопоставени благородници и другият обект на засилен интерес — представителят на Императорския орден. Стейн бе пристигнал по-рано и всички посрещнаха с охкания и ахкания войнствената му осанка и наметалото му от човешки скалпове. Той бе сензация, мъж, който привличаше подканващите погледи на не една и две жени, направо разтреперващи се при мисълта, че могат да имат такъв мъж в леглото си.

В очевиден контраст с воина от Стария свят, Бертранд Чанбоор бе облечен в тесен виолетов жакет без ръкави, украсен отпред с изящна бродерия и поръбен със сребърен ширит. Под него носеше късо сако със семпъл ръкав. Двете дрехи придаваха на меката му, заоблена фигура по-мъжествен вид. Над ниската, повдигната яка на жакета се виждаше ивица бял набор, която се повтаряше и около китките и кръста му.

Върху жакета бе наметнал пищен фрак в по-тъмно виолетово, с кожен ширит, обточващ яката и слизащ надолу пред гърдите. Под подплънките в края на раменете буфан ръкавите бяха набраздени от ивици червена коприна. Между спираловидните бразди бяха пришити редички перли, разделяни от тънки ширити.

С напрегнатия поглед и вечната си усмивка — която, заедно с погледа, сякаш бе предназначена единствено и само за онзи, с когото Министърът имаше визуален контакт в момента — и облака гъста, просребряваща коса той имаше внушителен вид. Това, заедно с присъствието на Бертранд Чанбоор, или по-скоро присъствието на силата, която той символизираше като Министър на културата, оставяше мнозина от мъжете зяпнали от възхита, а повечето жени — застинали в неизразим копнеж.

Когато не гледаха към масата на Министъра, гостите хвърляха тайни погледи към съседната, където се бе разположил Суверенът, придружаван от жена си, тримата си големи синове и двете дъщери. Никой нямаше смелостта да погледне открито към Суверена. Та нали той в крайна сметка бе наместникът на Създателя на този свят — светият религиозен водач, както и първият човек в страната. Мнозина в Андерия, както Андерианци, така и Хакенци, издигаха Суверена в култ дотам, че при вида на каретата му моментално се хвърляха на земята и започваха през плач да изповядват сторените грехове.

Суверенът, нащрек за ставащото наоколо, въпреки разклатеното си здраве бе облечен в лъщяща златна одежда. Червена жилетка подчертаваше бухналите ръкави на дрехата. На раменете му бе метната дълга мантия в разкошни цветове, богато бродирана със сребърни нишки. Бе обут в сърцевидни бухнали подплатени къси панталони на разноцветни ивици и с жълти копринени чорапи. На всеки пръст имаше пръстен. Главата му стоеше хлътнала между заоблените рамене, сякаш златният медальон с диаманти с времето бе станал твърде тежък за врата му. Ръцете му бяха на петна, големи колкото накитите му.

Суверенът бе надживял четири съпруги. С любяща ръка последната му жена попиваше храната по брадичката му. Далтон си помисли, че едва ли има двадесет години.

За щастие, макар синовете и дъщерите му да бяха взели със себе си своите половинки, бяха оставили в къщи децата си. Внуците на Суверена бяха направо непоносими. Никой не се осмеляваше да направи нищо повече от това да се усмихне одобрително на малките слънчица, докато те вършееха необезпокоявани пакостите си. Някои от внуците бяха значително по-големи от настоящата си баба.

От другата страна на Министъра, симетрично на Далтон, седеше лейди Хилдемара Чанбоор, облечена в елегантна сребриста рокля, чието деколте съответстваше на модните тенденции. Тя направи знак с пръст и арфистката, седяща пред главната маса, но по-ниско, поде нежна мелодия, която прекъсна тишината. Жената на Министъра ръководеше празненството.

Всъщност нямаше нужда от нейните напътствия, но тя настояваше да бъде призната за царствената домакиня на пищното и изключително важно събитие, така че от време на време се включваше в потока на действията с леко повдигане на пръст, за да прекъсне арфистката и всеки да разбере и осъзнае незаменимото й и важно място до съпруга й. Хората останаха смаяни, убедени, че цялото празненство се задвижва от пръста на лейди Чанбоор.

Арфистката със сигурност знаеше кога да спре да свири, но въпреки това изчакваше и следеше за повдигането на благородния пръст, преди да се осмели сама да го направи. Жената напрегнато и с пот на челото следеше кога същият този пръст ще се повдигне наново, за да не би да го пропусне.

Макар на всеослушание да се говореше колко сияйна и красива е Хилдемара, тя бе по-скоро с плътни и набити черти и винаги напомняше на Далтон за скулптура на жена, изваяна от майстор, притежаващ повече плам, отколкото талант. Определено не бе произведение на изкуството, на което човек има желание да се любува дълго време.

Арфистката се възползва от прекъсването и посегна към чашата, оставена край златната й арфа. Докато се навеждаше, Министърът хвърли сластен поглед към деколтето й, като в същото време ръгна Далтон в ребрата, да не би да изпусне гледката.

Лейди Чанбоор забеляза хищния поглед на мъжа си, но не реагира по никакъв начин. Както обикновено. Тя се наслаждаваше на властта си и с готовност плащаше изискваната за това цена.

Въпреки това насаме Хилдемара понякога налагаше Бертранд, с каквото й падне, но по-скоро от чувството за социална обида, отколкото поради някакви съпружески чувства. Всъщност тя нямаше сериозна причина да е недоволна от флиртовете на мъжа си, тъй като самата тя не бе особено вярна съпруга и от време на време споделяше дискретната компания на един или друг любовник. Далтон си водеше мислен списък с имената им.

Той подозираше, че подобно повечето от любовниците на съпруга й нейните партньори биват привлечени от властта й и от мисълта, че чрез нея могат да си спечелят някаква облага. Повечето хора нямаха представа за ставащото в имението и може би не биха могли да си я представят в друга светлина освен като любяща съпруга — образ, който тя старателно градеше. Андерианците я обичаха така, както други народи обичат своята Кралица.

В много отношения тя бе скритата сила зад кабинета на Министъра. Бе опитна, знаеща, целенасочена. Докато Бетранд се забавляваше, Хилдемара, скрита зад затворените врати, издаваше заповеди. Той разчиташе на професионализма на жена си, често се съобразяваше с нея по материални въпроси, без да го е грижа по какъв начин покровителства тя този или онзи, нито пък интересувайки се от културната сеч, която оставяше след себе си.

Независимо какво мислеше за съпруга си, когато бе насаме със себе си, на публично мястно Хилдемара ревностно пазеше неговата доминантна позиция. Падне ли той, със сигурност щеше да се срути и тя. За разлика от него, тя рядко употребяваше алкохол и старателно прикриваше нощните си приключения.

Далтон в никакъв случай не я подценяваше. Тя плетеше своята собствена паяжина.

Присъстващите изахкаха в почуда, когато иззад марципановия кораб изскочи един „моряк“ и засвири весела рибарска песничка на малката си флейта, акомпанирайки си на барабанче, окачено на колана му. Тереза се заливаше от смях и пляскаше с ръце — такава бе реакцията и на повечето гости.

Тя стисна крака на мъжа си под масата.

— О, Далтон, мислил ли си някога, че ще живеем на такова прекрасно място, че ще познаваме такива прекрасни хора и ще присъстваме на такива прекрасни събития?

— Разбира се.

Тя отново се изсмя и нежно притисна рамо в неговото. Далтон наблюдаваше Клодин, която ръкопляскаше от една маса вдясно. От лявата му страна Стейн набоде парче месо и най-арогантно го разкъса със зъби. Задъвка с отворена уста, наблюдавайки зрелището. Беше видно, че това не е неговият тип забавление.

Прислугата вече бе започнала да сервира рибата в сребърни чинии, които, преди да постави пред гостите, отнасяше при помощната маса, за да бъдат полети със сосове и гарнирани. Суверенът имаше свои сервитьори, които стояха встрани на една маса и опитваха и приготвяха храната му. Използваха ножове, които си носеха, за да обрязват хрупкавите корички на печените меса и хляба за Суверена и семейството му. Имаха други прибори, с които приготвяха поставките, върху които се сервираше храната на Суверена. Тези поставки, за разлика от на другите гости, се сменяха след всяко ястие.

Министърът се наклони към Далтон, стиснал между пръстите си парче свинско, натопено в горчица.

— До мен достигна слух, че на празненството присъства жена, която може би е склонна да разпространява неприятни слухове. Може би ще е добре да се заемеш по-късно.

От платото, което споделяше с Тереза, Далтон избра с два пръста парче круша в бадемово мляко.

— Да, Министър, погрижих се. Вече няма подобни намерения за проява на неуважение. — Той метна крушата в устата си.

Министърът повдигна вежда.

— Е, в такъв случай, добре.

Усмихна се широко и смигна край Далтон. Цяла сияеща, Тереза отвърна на поздрава му с поклон.

— О, скъпа ми Тереза, казах ли ти вече, че тази вечер изглеждаш особено божествена. И косата ти е прелестна. Сякаш си добрият дух, удостоил ме с честта да благослови трапезата ми. Ако не бе омъжена за моята дясна ръка, по-късно щях да те поканя на танц.

Министърът рядко танцуваше с друга освен с жена си и — както бе по протокола — със съпругите на официалните си гости.

— Министре, за мен би било чест — каза Тереза, запъвайки се от вълнение. — Както и за съпруга ми, убедена съм в това. Не бих могла да бъда в по-добри ръце на дансинга. И изобщо където и да било.

Въпреки че Тереза обикновено успяваше да запази статута си на високопоставена особа, този път се изчерви пред оказаната й изключително висока чест. Ръката й зачовърка блестящите панделки, привързани за косата й. Тя си даваше пълна сметка за завистта в очите на околните, станали свидетели на разговора й със самия Министър.

По намръщената физиономия зад Министъра Далтон можеше да прецени, че подобен танц, при който Бертранд Чанбоор със сигурност щеше да се притиска силно до полуголите гърди на Тереза, никога няма да се осъществи. Лейди Чанбоор не би допуснала Бертранд да покаже публично подобна липса на пълно отдаване към собствената й персона.

Далтон се върна на служебни въпроси, леко насочвайки разговора в интересуващата го посока:

— Един от официалните лица в града е доста загрижен за ситуацията, за която говорихме.

— Какво казва? — Бертранд знаеше за кой именно директор говорят и разумно не спомена името му на всеослушание. Очите му обаче заблестяха от гняв.

— Нищо — увери го Далтон. — Но е настоятелен. Може да продължи да задава въпроси, да иска обяснения. Нашите опоненти това и чакат — да се надигне недоволство. Би било притеснителна загуба на време, която ще ни отдалечи от грижите ни за народа, ако се оставим да бъдем въвлечени в ненужни обвинения за неправилен курс на поведение.

— Но това е абсурдно — каза Министърът, придържайки се към стила на тайнствения разговор, изпълнен с недомлъвки. — Не смяташ сериозно, надявам се, че има хора, които наистина възнамеряват да застанат на пътя на добрите ни дела?

Думите му звучаха като заучени — използваше ги толкова често. Предпазливостта изискваше публичните им разговори да са добре премерени. Не бе изключено сред гостите да има хора с дарбата, надявайки се да я използват в долавяне на думи, които не са предназначени за чужди уши.

Самият Далтон бе наел на служба жена с такъв талант.

— Отдали сме живота си в служба на Андерианския народ — продължи Далтон — и въпреки това се появяват тези алчни хора, макар и да се броят на пръсти, които искат да заложат прът в колелото на прогреса, което завъртаме в името на добруването на обикновените хора.

От платото, което споделяше с жена си, Бертранд избра печено крило от лебед и го прокара през малка купичка ашурен сос.

— Значи в такъв случай смяташ, че размирниците се канят да ни създадат проблеми?

Лейди Чанбоор, която отблизо следеше разговора, се наклони към съпруга си.

— Размирниците само дебнат възможност да унищожат доброто, сторено от Бертранд. Те с готовност ще помогнат на всеки, който създава проблеми. — Тя многозначително отправи поглед към Суверена, когото младата му жена хранеше с пръсти. — Чака ни важна работа и нямаме нужда от опозиционери, които да ни се пречкат.

Бертранд Чанбоор бе най-сериозният кандидат за Суверен, но имаше опоненти. Веднъж избран, Суверенът служеше до живот. Всеки провал в такъв важен момент можеше да изключи Министъра от списъка с кандидатите. Имаше доста хора, които само дебнеха за подобен провал и щяха да слушат и гледат настойчиво за издънка.

След като Бертранд Чанбоор бъде избран за Суверен, за тях нямаше защо да се притесняват. Но дотогава нищо не бе сигурно.

Далтон кимна почтително.

— Вие добре познавате ситуацията, лейди Чанбоор.

Бертранд изсумтя лекичко:

— Предполагам, имате предложение.

— Така е — отвърна Далтон, снишавайки гласа си почти до шепот. Не бе учтиво да шепнеш на такова място, но нямаше друг начин. Трябваше да се действа, а шепотът нямаше да бъде чут.

— Смятам, че ще е най-добре, ако разстроим равновесието на нещата. Това, което съм намислил, не само ще изтръгне плевелите от нивата, но и ще ги накара да се замислят дали да растат изобщо повече.

Без да изпуска от око масата на Суверена, Далтон обясни предложението си. Лейди Чанбоор се поизправи с лукава усмивка. Съветът на Далтон се връзваше и с нейните намерения. Без да показва чувствата си, Бертранд, наблюдавайки как Клодин рови в чинията си, се съгласи.

Стейн демонстративно прокара ножа си през фината бяла памучна покривка.

— Чудя се защо просто не им прережа гърлата.

Министърът се огледа да види дали някой не е чул думите на Стейн. Лицето на Хилдемара пламна от ярост. От подобно изказване, особено от страна на човек, носещ наметало от човешки скалпове, Тереза стана бяла като платно.

Стейн бе предупреден. Ако подобни думи бъдат чути и докладвани, могат да предизвикат разследване, което неминуемо щеше им докара Майката Изповедник на посещение. И тя нямаше да се успокои, докато не установи истината. Станеше ли това, нищо чудно да е склонна да използва магията си, за да отстрани Министъра от кабинета му. Завинаги.

Със смъртоносен поглед Далтон отправи мълчаливо предупреждение към Стейн. Онзи се ухили широко през пожълтелите си зъби.

— Само приятелски майтап.

— Не ме е грижа колко е голям Императорският орден — изръмжа Министърът за ушите на всеки, който можеше да е чул Стейн. — Ако не бъдат поканени — което те първа ще бъде решено, — ще загинат, покосени от Домини дирч. Императорът го знае. В противен случай не би ни молил да размислим над щедрите му предложения за мир. Сигурен съм, че ще остане недоволен да научи как един от хората му обижда нашата култура и законите, по които живеем.

Вие сте тук като делегат на император Джаганг, дошъл да разясни пред нашите хора позицията и либералните предложения на императора. Нищо повече. Ако се наложи, ще повикаме друг да свърши работата.

Стейн се усмихна мазно на целия смут, който бе предизвикал.

— Шегувах се, разбира се. Подобни празни разговори са обичай у нас. Там, откъдето идвам, такива приказки са нормални и безобидни. Уверявам ви, че бе просто за забавление.

— Надявам се ще се отнасяте с повече такт, когато се обръщате към хората ни — продължи Министърът. — Дошли сте да говорите по сериозни въпроси. Директорите не биха приели подобен род унизителен хумор.

Стейн се изсмя грубо.

— Господин Камбел ми обясни колко нетолерантна е вашата култура към подобни шеги, но моята първична природа ме накара да забравя мъдрите му думи. Моля, извинете несполучливата ми шега. Не исках да обидя никого.

— В такъв случай, добре — заключи Бертранд и се облегна на стола, острият му поглед обиколи гостите. — Всички Андерианци познават арогантността само бегло и не са свикнали с подобни изрази, камо ли с подобни действия.

Стейн се поклони.

— Има още много да уча за похвалните обичаи на вашата култура. С нетърпение ще очаквам възможност да мога да ви опозная по-добре.

При тези напълно обезоръжителни думи Далтон си подобри мнението за госта. Невчесаната коса на Стейн заблуждаваше. Това, което се намираше под нея, съвсем не бе толкова неподредено.

Ако лейди Чанбоор долови хапливата сатира в остроумния отговор на Стейн, не го показа. Лицето й възвърна обичайния си сладко-кисел израз.

— Разбираме и уважаваме искрените ви усилия да научите онова, което сигурно ви се струва странно в нашите обичаи. — Тя побутна чашата на Стейн към него: — Моля, опитайте малко от нашето вино от долината Нарийф. Всички ние го харесваме много.

Дори съпругата на Министъра да не бе забелязала тънката жилка сарказъм в думите на Стейн, Тереза я бе усетила. За разлика от Хилдемара, Тереза бе прекарала по-голямата част от съзнателния си живот на бойното поле на женските социални структури, където думите се превръщаха в оръжие, способно да наранява до кръв. Колкото на по-високо ниво се говореше, толкова по-дълбоки можеха Да бъдат раните от думите. Човек трябваше да е истински вещ, за да разбере кога е наранен до кръв или пък раната е била само колкото да я забележат останалите.

На Хилдемара не й бе нужен остър ум. Властта й я защитаваше. Андерианските генерали рядко вадеха мечовете си.

Докато наблюдаваше с практически интерес, Тереза отпи от чашата си. В същото време Стейн вдигна своята и я изпразни почти до дъно.

— Добро е. Всъщност бих казал, че е най-доброто, което някога съм опитвал.

— За нас е чест да чуем високото мнение на човек, който е пътувал толкова много — отвърна Министърът.

Стейн стовари чашата си на масата.

— Най-сетне се нахраних доволно. Кога ще говоря?

Министърът повдигна вежда.

— Когато се нахранят и гостите.

Отново широко ухилен, Стейн набоде парче месо, облегна се назад и започна да го гризе направо от ножа си. Докато дъвчеше, очите му смело посрещаха знойните погледи на някои от жените в залата.

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

МУЗИКАНТИТЕ ОТ ГАЛЕРИЯТА подеха морска мелодия, докато в залата влизаха въоръжени с огромни сини знамена слуги. Двойките мъже, носещи знамената, ги разтърсваха в такт с музиката, получавайки ефект като от бушуване на океански вълни, докато нарисуваните на знамената рибарски лодки подскачаха по платнената морска шир.

Докато прислугата на Суверена се роеше край масата му, лакеи в униформи на имението наобиколиха главната маса на Министъра, въоръжени със сребърни подноси, отрупани с цветно аранжирани рибни блюда. Министърът си избра щипци от рак, филе от сьомга, пържена лещанка, платика и змиорки в шафранов сос, като лакеят поднасяше всяко блюдо пред Министъра и жена му, за да си отсипят в общото плато.

Министър Чанбоор потопи дълго парче змиорка в шафрановия сос и го предложи, поднасяйки го с пръст, на жена си. Тя му се усмихна любовно и с върховете на маникюра си го пое от пръста му, но преди да го доближи до устата си, сякаш внезапно обзета от любопитство, го остави в чинията си и попита Стейн какви храни употребяват в неговия край. За краткото време, през което бе живял в имението, Далтон бе успял да научи, че нещото, което лейди Чанбоор мрази повече от всичко на света, бе змиорка.

Когато един от лакеите донесе плато с речен рак, Тереза намекна на Далтон с многозначително повдигнати вежди, че би искала да го опита. Лакеят сръчно счупи черупката, издърпа жилата, разбухна месото и натъпка черупката под него с препечени сухарчета и масло, както бе пожелал Далтон. С помощта на ножа си Далтон бодна парченце месо от делфин от едно плато, поднесено му от лакей, свел глава дълбоко между повдигнатите си рамене. Лакеят приклекна, както правеха всички, и се отдалечи с танцова стъпка.

Сбръчканият нос на Тереза му подсказа, че не желае змиорка. Той взе една за себе си само защото кимането и широката усмивка на Министъра му намекнаха, че трябва. Веднага след това Министърът се наведе към него и прошепна:

— Змиорката е добре за змиорката, ако ме разбираш.

Далтон просто се усмихна с престорено задоволство. Мисълта му бе съсредоточена върху работата и предстоящите събития, а освен това не се притесняваше за своята „змиорка“.

Докато Тереза опитваше шарана с джинджифил, Далтон разсеяно си взе от печената херинга със захар, наблюдавайки как Хакенците лакеи, подобно нападателна армия, се юрват към масите на гостите. Носеха плата с печена щука, костур и пъстърва; печена минога, моруна и хек, сьомга, тюлен и есетра; раци, скариди и миди в легло от глазуриран хайвер, а също и супници, пълни със супа от специален вид миди, рибена яхния и разноцветни сосове от всякакъв вид. Други плата предлагаха по атрактивен начин още цял куп сосове и многоцветни ястия от комбинирани съставки, от делфин и грах в чеснов винен сос до хайвер от есетра и тригла, до писия и треска в сос верт.

Обилието от храни, поднесени по толкова изискан начин, бе предвидено да представи не само един политически спектакъл, в който Министърът на културата да демонстрира своята сила и благополучие, но и да внуши — да запази Министъра от обвинения в демонстративни изхвърляния — дълбока религиозна конотация. Това изобилие бе в крайна сметка демонстрация на пищността на Създателя и независимо от привидното богатство, едно безкрайно малко вкусване на Неговата безкрайна щедрост.

Празненството не бе организирано, за да обслужва събралото се множество, а множеството бе поканено да присъства на празненството — малка, но значителна разлика. Това, че празненството не бе посветено на някаква социална причина — да речем, сватба или годишнина от военна победа, само подчертаваше религиозната му същност. Присъствието на Суверена, в качеството му на наместник на Създателя на този свят, само допълваше свещените аспекти на вечерта.

Това, че гостите бяха впечатлени от богатството, силата и благородството на Министъра и съпругата му, бе случайно и неизбежно. Далтон, случайно, забеляза огромен брой хора, които са неизбежно впечатлени.

Помещението се изпълваше с все повече разговори, поръсвани с взривове смях, докато гостите напредваха с виното, хапваха от неизброимите блюда и топваха пръсти в различните сосове. Арфистката бе подела нова мелодия по време на вечерята. Министърът похапваше змиорка и разговаряше с жена си, Стейн и двамата високопоставени гости в далечния край на масата.

Далтон избърса устни, решил да се възползва от възможността, предоставена му от лежерното настроение в залата. Отпи последна глътка вино и се обърна към жена си:

— Откри ли нещо от разговора по-рано тази вечер?

С помощта на ножа си Тереза разряза парче пържена щука, пое го с пръсти и го потопи в червен сос. Разбра, че той има предвид Клодин.

— Нищо специално. Но подозирам, че агънцето не е заключено в кошарата.

Тереза нямаше представа за какво е всичко това, нито пък, че Далтон бе използвал две Хакенски момчета да предадат съобщение на Клодин, но бе достатъчно наясно, за да разбере, че Клодин вероятно създава проблеми във връзка с отношенията си с Министъра. Макар никога да не бе говорила с Далтон подробно, Тереза знаеше, че не седи на главната маса само защото Далтон е добър познавач на закона. Тя сниши глас:

— Докато говорих с нея, обръщаше доста внимание на Директор Линскот — нали разбираш, гледаше го, правейки се, че не го гледа. Освен това се озърташе да види дали някой не я наблюдава.

На думите на Тереза можеше да се вярва, тя никога не изказваше подозрения, без да са основателни.

— Защо, мислиш, тя прояви подобно безсрамие, та да разказва на всички жени в имението, че Министърът я изнасилил?

— Струва ми се, че го е правила като защита. Предполагам си е мислела, че ако хората вече знаят за това, никой няма да й затвори устата, преди да се разбере истината.

— Изведнъж обаче устата й все пак е била затворена. Но както вече казах, наблюдаваше Директора, преструвайки се, че не го гледа.

Тереза остави на него да си вади заключенията. Далтон се наведе към нея, после стана от стола.

— Благодаря ти, скъпа. Ако ме извиниш за малко, ще отида да свърша една работа.

Тя го стисна за ръката.

— Нали не си забравил, че ми обеща да ме представиш на Суверена?

Далтон леко я целуна по бузата, преди да срещне погледа на Министъра. Казаното от Тереза само потвърждаваше убедеността му в правилността на плана му. Залогът бе висок. Директор Линскот можеше да стане опасен. Далтон с основание бе убеден, че съобщението, предадено от двете момчета, е затворило устата на Клодин. Но ако това не беше така, намисленото от него щеше да прекърши възможността й да сее семената си. Той леко кимна на Бертранд.

Обиколи залата, като се поспираше при доста от масите, поздравяваше познати, тук изслушваше по някоя шега, там по някоя клюка, на трето място си уговаряше среща. Всички гледаха на него като представител на Министъра, дошъл от главната маса да обиколи гостите, да види дали всички са доволни.

Пристигнал най-сетне до истинското си назначение, той блесна в топла усмивка.

— Клодин, моля се да си по-добре. Тереза предложи да намина да те видя — да проверя дали нямаш нужда от нещо, като се има предвид, че Едуин отсъства.

Тя го дари с прилична имитация на искрена усмивка.

— Съпругата ви е истинско съкровище, господин Камбел. Добре съм, благодаря. Храната и компанията ми по действаха добре. Моля, предайте й, че се чувствам много по-добре.

— Радвам се да го чуя. — Далтон се наведе ниско до ухото й: — Щях да пратя на Едуин едно предложение чрез вас — всъщност то се отнася и за двама ви. Но не ми се ще да го правя точно сега, когато не само сте без него, но и преживяхте този ужасен инцидент. Не мога да си позволя да ви карам да мислите за работа, когато не ви е до това. Така че, щом се оправите, бихте ли наминали при мен?

Тя го изгледа със смръщено чело.

— Благодаря ви за загрижеността, но съм добре. Ако става въпрос за работа, касаеща Едуин, той би желал да ви изслушам. Двамата работим заедно и по отношение на работата нямаме тайни един от друг. Знаете го, господин Камбел.

Далтон не само го знаеше, но разчиташе на това. Той приклекна край стола й, който тя извърна така, че да е встрани от другите гости на масата й.

— Моля да ме извините за предположенията. Е, както разбирате — започна той, — Министърът изпитва дълбоко съчувствие към хора, неспособни да изхранват сами своите семейства по друг начин, освен като просят храна. Но макар да намират къшей хляб, семействата им продължават да мизерстват без дрехи, прилично жилище и други необходими неща. Въпреки благотворителността, която проявяват добрите Андерианци, много деца си лягат пронизвани от болката на глада. Тази съдба връхлита както Хакенци, така и Андерианци, и Министърът съчувства дълбоко на всички тях — тъй като те са негова отговорност.

Министърът работи усилено и най-сетне довърши и последните подробности от нов закон, благодарение на който много хора ще имат възможност да работят. Хора, за които иначе нямаше никаква надежда.

— Това, това е чудесно от негова страна — заекна тя.

— Бертранд Чанбоор е добър човек. Щастливи сме, че човек като него е наш Министър на културата.

Далтон прокара ръка през устните си, а тя отвърна очи от него.

— Ами, работата е там, че Министърът често споменава колко дълбоко уважава Едуин — за всичко онова, което той е сторил за нашия народ. Така че предложих на Министъра да намерим начин да се отблагодарим на Едуин и да му покажем уважението и благодарността си към усилената му работа и отдаденост.

Министърът се съгласи с охота и тутакси му хрумна идеята новият закон да бъде предложен и спонсориран от Едуин Уинтроп. Министърът дори има идея законът да се казва „Закон на Уинтроп за честното работонаемане“ — в знак на почит към съпруга ви. И към вас, разбира се, за цялата ви работа. Всички знаят какви заслуги имате в изработването на законите, които прокарва Едуин.

Погледът на Клодин се върна на неговия. Тя вдигна ръка към гърдите си.

— Ами, господин Камбел, много щедро от ваша страна и от страна на Министъра. Думите ви искрено ме изненадват, както, сигурна съм, ще изненадат и Едуин. Ние със сигурност ще искаме да разгледаме закона възможно най-скоро, за да стане възможно по-бързото му пускане в действие.

Далтон изкриви лице.

— Всъщност работата е там, че Министърът току-що ми каза, че е нетърпелив да обяви новия закон още тази вечер. Първоначално възнамерявах да ви изпратя работно копие от текста, за да можете двамата с Едуин да го разгледате, но при положение, че тук са се събрали всички Директори, Министърът реши, че моментът е подходящ да се действа — че няма да може да понесе мисълта, че онези хора ще останат на улицата дори още ден. Та нали те трябва да хранят семействата си.

Тя облиза устни.

— Ами да, разбирам. Сигурно, но наистина…

— Добре. О, да, чудесно. Много мило от ваша страна.

— Но наистина бих искала първо да го погледна.

Просто трябва да го видя. Едуин би искал.

— Да, разбира се. Още утре сутринта.

— Но аз имах предвид преди…

— При положение, че всички са се събрали тук тази вечер, Министърът искаше да го обяви тази вечер. Той наистина не желае да губи нито ден, нито пък му се ще да промени името Уинтроп за подобен важен закон. А и освен това толкова се надяваше, че Суверенът, след като е тук тази вечер — а както всички знаем, това се случва изключително рядко, — ще чуе за Закона на Уинтроп за честното работонаемане, предвиден да помага на хора, загубили всяка надежда. Суверенът познава Едуин и ще бъде наистина доволен.

Клодин хвърли бърз поглед на Суверена. Отново облиза устни.

— Но…

— Искате ли да помоля Министъра да отложи закона? Освен, че би искал Суверенът да не изпусне това събитие, Министърът ще бъде още по-разочарован да изпусне удалата му се възможност и да разочарова гладуващите деца, които зависят изцяло от него. Разбирате нали че всичко се прави за доброто на децата.

— Да, но за да…

— Клодин — каза Далтон и пое ръката й между своите, — вие нямате деца, така че съм сигурен, че ви е трудно да влезете в положението на родителите, които няма с какво да изхранват чедата си, отчаяни от липсата на работа. Но опитайте се поне да си представите техния страх и ужас.

Тя понечи да каже нещо, но от гърлото й не излезе нито звук. Той продължи, отнемайки й възможността да опита отново.

— Помъчете се да разберете какво е за едни майка и баща да чакат ден след ден, да чакат надеждата, да чакат утре нещо да се случи и да успеят да намерят работа, с която да могат да изхранят децата си. Нима не можете да помогнете? Не можете ли да се опитате да разберете какво й е на една млада майка?

Лицето й изгуби руменината си.

— Да — прошепна накрая тя. — Разбирам. Искам да помогна. Сигурна съм, че Едуин ще бъде доволен да научи, че е обявен за спонсор на този закон.

Преди да е успяла да каже още нещо, Далтон се изправи.

— Благодаря ви, Клодин. — Той отново пое ръката й и я целуна. — Министърът ще бъде изключително доволен да разбере, че го подкрепяте — както и онези хора, които ще си намерят работа. Вие направихте нещо добро за децата. Сигурно точно в момента добрите духове ви гледат с усмихнати лица.

Докато Далтон се върне на масата си, лакеите вече сервираха следващото ястие, бързо разполагайки по едно плато с костенурков пай в средата на всяка маса. Гостите поглеждаха учудено пайовете, които бяха леко набраздени върху коричката, но не разрязани до долу. Смръщена, Тереза се бе надвесила над масата и се взираше ококорено в пая, сервиран пред Министъра и жена му в средата на главната маса.

— Далтон — прошепна тя. — Паят се премести сам.

Далтон продължаваше да се усмихва:

— Сигурно грешиш, Тес. Пайовете не могат да се движат.

— Но аз съм сигурна.

В същия момент коричката се пропука и една част от нея се повдигна. Отдолу се показа една глава и втренчи очи в Министъра. Една лапичка започна да драска и костенурката се измъкна навън, последвана от друга. Из цялата зала избухнаха изненаданите смехове на гостите, аплодиращи и бъбрещи в почуда, докато от всички маси започнаха да се пръкват костенурки.

Те, разбира се, не бяха опечени живи. Пайовете бяха опечени с изсушени шушулки в тях. След това бе пробита дупка, през която шушулките бяха извадени и на тяхно място бяха поставени костенурките. Коричките бяха набраздени леко, за да се чупят лесно и да позволят на костенурките да избягат.

Костенурковите пайове, като една от атракциите на празненството, имаха голям успех. Всички бяха доволни от представлението. Понякога отвътре се пръкваха костенурки, друг път птици, и двете специално отглеждани, за да изскочат в определения момент по време на празненство за радост и удивление на гостите.

В залата се появиха лакеи с дървени ведра, които започнаха да обикалят масите и да събират освободените костенурки. В това време лейди Чанбоор повика управителя на салона и му нареди да отложи поднасянето на следващото блюдо, за да направи тя изявление. Щом се изправи, залата притихна.

— Добри хора, моля за вашето внимание, ако обичате. — Хилдемара се огледа в двете посоки, за да се увери, че всички я гледат. Роклята й сякаш изпускаше студена сребриста светлина. — Велико признание и задължение е да се помага на изпадналите в беда наши сънародници. Тази вечер най-после се надяваме да направим нещо в помощ на децата на Андерия. Стъпката е смела, изисква кураж. За щастие имаме водач, на когото тези качества не са чужди.

За мен е висока чест да ви представя Най-великия човек, когото някога съм имала удоволствието да познавам, един достоен човек, който неуморно се труди в името на народа си, който не забравя нуждите на най-бедните и мизерстващите, на изпадналите в нужда. Човек, за когото нашето по-добро бъдеще стои над всичко останало — моя съпруг, Министъра на културата, Бертранд Чанбоор.

Хилдемара разгърна лицето си в усмивка и като ръкопляскаше, се обърна към мъжа си. Залата избухна в аплодисменти и въодушевени възгласи. Цял сияещ, Бертранд се изправи и плъзна ръка около кръста на жена си. Тя бе вдигнала обожателен поглед към очите му. Той я гледаше влюбено. Хората се въодушевиха още повече, щастливи, че начело на страната им стои такава хармонична двойка.

Далтон също стана и заръкопляска с ръце над главата, подканвайки всички да станат на крака. На лицето му грееше възможно най-широката усмивка, така че дори гостите в най-отдалечените краища на стаята да могат да я виждат. После, без да спира да ръкопляска, се обърна да погледне Министъра и жена му. Далтон бе работил за доста хора. На някои не можеше да има доверие дори ако трябваше да вдигнат тост. Други следваха точно начертаните от него планове, без да ги разбират напълно до момента, в който се разкрият изцяло пред очите им. Никой от предишните му работодатели не можеше да се сравнява с Бертранд Чанбоор.

Министърът моментално схващаше идеята и целта на определено действие още докато Далтон го нахвърляше в най-общи линии пред него. И на момента го приемаше като свое. Далтон не бе виждал по-схватлив човек от Бертранд Чанбоор.

Усмихнат, вдигнал ръка във въздуха, Бертранд поздрави ликуващата тълпа, докато най-накрая я укроти и в залата настана тишина.

— Добри ми хора от Андерия — започна той с плътен, изпълнен с искреност глас, който отекваше и до най-отдалечените кътчета на залата. — Тази вечер искам да ви помоля да се замислите за бъдещето. Дойде време да имаме куража да оставим миналото зад себе си. И да помислим за бъдещето си и за бъдещето на нашите деца и внуци.

Наложи се да спре и да започне да кима с глава усмихнат, докато тълпата се укроти отново от бурните аплодисменти. Когато продължи, всички отново бяха утихнали.

— Нашето бъдеще е обречено, ако се оставим нихилисти да управляват въображението ни, вместо да дадем възможност на духа на потенциала, даден ни от Създателя, да властва свободно.

Той отново изчака взрива от аплодисменти да стихне. Далтон се удивляваше на способността на Бертранд в момента да забърква соса, с който да залее парчето си месо.

— Ние, събралите се в тази зала, носим в себе си отговорността от вярата на целия народ на Андерия, не само на добруващата част от него. Време е нашата култура да обземе целия народ, не само добруващата част от него.

Време е законите ни да служат на целия народ, не само на избрани.

Далтон се изстреля прав, задъхан от нестихващи аплодисменти и възгласи. Моментално бе последван от всички присъстващи, които не спираха да ръкопляскат и да подвикват ликуващи. Хилдемара, все още озарена от усмивката на любяща и всеотдайна съпруга, също стана и заръкопляска към съпруга си.

— В младините си — продължи Бертранд, щом залата за пореден път утихна — познавах ноктите на глада. За Андерия това бяха тежки времена. Баща ми бе безработен. Бях свидетел на плача на сестра си, която се мъчеше да заспи въпреки ужасното жило на глада, впиващо се в съществото й.

Бях свидетел на немите стонове на баща си, който изпитваше срама от това, че няма работа, тъй като не притежава никакви специални умения. — Той замълча, за да се покашля. — Баща ми бе горд човек, но трудностите едва не пречупиха духа му.

Далтон силно се съмняваше, че Бертранд има сестра.

— Днес в нашата страна живеят горди хора, хора, изпълнени с желание за работа, и в същото време тук има много работа, която чака да бъде свършена. Имаме няколко държавни сгради, които се строят, и още няколко, чийто строеж тепърва ще започва. Имаме пътища, които служат за разрастването на търговските ни отношения. Реките очакват работници, които да построят стълбове за поддържане на мостовете, свързващи тези пътища и пътеки.

Но никой от тези горди хора, които имат желание да работят и които имат нужда от работата, не може да бъде нает на което и да е от тези места, както и на редица други, тъй като не притежават специализираните умения. Също като баща ми.

Бертранд Чанбоор огледа присъстващите, очаквайки от тях пълното им внимание, с което да приемат заключението на изказването му.

— Можем да осигурим работа на тези горди хора. Като Министър на културата е мое задължение към народа да се погрижа тези хора да получат работа, за да могат да изхранват децата си, които са нашето бъдеще. Помолих най-светлите ни умове да се съберат и да подирят решение и ето че те не ме разочароваха — не разочароваха народа на Андерия. Иска ми се и аз да имам заслуга за намирането на подобно гениално решение, но за съжаление не мога да се похваля с подобно нещо.

Новите, научно издържани предложения ми бяха предоставени от хора, които ме карат да се гордея с положението си, позволяващо ми да помогна за по-скорошното влизане в сила на новия закон. В миналото познаваме случаи на високопоставени служители, които оставяха подобни светли идеи да загинат в неотключения мрак на тайни шкафове и чекмеджета. Не бих позволил подобни егоистични интереси да убият надеждата за бъдещето на децата ни.

Бертранд нагласи на лицето си мрачно изражение, от което хората в залата пребледняха, изпълнени с внезапен ужас.

— В миналото имаше хора, които гледаха единствено личните си интереси и не биха позволили на никого другиго да докаже себе си.

В аналогията не можеше да има грешка. Времето не можеше да излекува раните, причинени от Хакенските висши чиновници — тези рани щяха завинаги да останат кървящи и болезнени. Поне докато това бе угодно.

Лицето на Бертранд се отпусна и на устните му се върна привичната усмивка, която, в сравнение с мрачното изражение миг преди това, се стори на всички още по-ослепителна и приятна.

— Нашата нова надежда се нарича „Закон на Уинтроп за честното работонаемане“ — той протегна ръка към Клодин: — Лейди Уинтроп, бихте ли се изправили, ако обичате.

С пламнало лице, тя посрещна усмихнатите лица на хората около себе си. Залата отново избухна в аплодисменти, хората я подканваха да стане на крака. Приличаше на сърна, заловена в нечия ливада на зазоряване. Колебливо стана от мястото си.

— Добри хора, именно съпругът на лейди Уинтроп, Едуин, е спонсор на новия закон, а както мнозина от вас знаят, лейди Уинтроп е способен помощник на своя съпруг в работата му. Не се и съмнявам, че лейди Уинтроп е изиграла важна роля в разработването и на настоящия закон на съпруга си. За жалост Едуин има неотложни ангажименти извън страната, но искам да поздравим с аплодисменти прекрасната работа на лейди Уинтроп и се надявам, че тя ще предаде нашите сърдечни благодарности на съпруга си, когато той се завърне.

Следвайки примера на Бертранд, залата започна да аплодира Клодин и отсъстващия й съпруг. Тя, с пламнало лице, се усмихваше свенливо на топлия прием. Далтон забеляза, че Директорите, като не знаеха какво представлява новият закон, бяха учтиви, но резервирани в поздравленията си. Сега, когато хората се навеждаха да я поздравят, произнасяйки думи на благодарност, беше време всички да седнат и да чуят за какво всъщност става дума.

— Законът на Уинтроп за честното работонаемане представлява точно това, което подсказва името му — обясни най-накрая Бертранд, — честно и открито, а не привилегировано и тайно работонаемане. При бума на развитие на обществени строителни проекти ни чака много работа, за да задоволим нуждите на народа.

Министърът огледа с твърдост насъбралото се множество.

— Но нашето братство се придържа към излезли от времето си привилегии — нещо, което слага прът в развитието на прогреса. Не ме разбирайте погрешно, тези хора имат високи идеали и работят неуморно, но дойде време да разтворим вратите на остарелия ред, предназначен да защитава малцина избрани.

И така, с помощта на новия закон всеки желаещ да получи работа ще може да го направи. Всеки, а не само затвореното общество на Масонската гилдия!

Тълпата ахна в един глас. Бертранд не я спря.

— Нещо по-лошо, именно заради тази затворена гилдия, според която малцина са онези, които изпълняват изискванията, цената на работната ръка за публични проекти е далеч по-висока от тази, която ще получават работниците, които наистина имат желание да се трудят. — Министърът размаха юмрук. — Всички ние плащаме тази непосилна цена!

Директор Линскот бе станал почти виолетов от сдържана ярост.

Бертранд разгърна юмрука си и посочи с пръст тълпата.

— Широките познания на масоните трябва да бъдат използвани по всякакъв начин, но с новия закон обикновените хора също ще имат възможност да бъдат наемани под надзора на масоните и децата няма да гладуват повече.

Министърът удари с юмрук отворената длан на другата си ръка, за да подчертае всяка своя следваща дума:

— Призовавам Директорите на културното приятелство да ни покажат още на момента с вдигнатите си ръце подкрепата си към идеята хората да не гладуват повече, към политиката на правителството, най-сетне намерила начин да предложи завършени проекти на реални цени, използвайки желаещите да работят, а не само членовете на едно тайно общество от масони със свои непоносимо високи цени, които всички ние трябва да понасяме! Дайте подкрепата си за децата! Подкрепата си за Закона на Уинтроп за честно работонаемане!

Директор Линскот скочи на крака.

— Протестирам срещу подобни демонстрации с вдигане на ръце! Още не съм имал време да…

В същия миг Суверенът вдигна ръка и Директорът млъкна по средата на думата.

— Ако останалите Директори желаят да покажат подкрепата си — каза Суверенът с чист и ясен глас в настъпилата мъртвешка тишина, — то хората тук трябва да го знаят, така че да няма фалшиви свидетели на волята на всеки един. Няма нищо лошо в това Директорите, при положение че са се събрали на едно място, да изразят публично становището си. Вдигането на ръце не е окончателно решение, така че това не затваря възможността за дебати преди окончателното превръщане на предложението в закон.

Нетърпението на Суверена спести на Министъра трудната задача да предизвика нарочно гласуване. Макар да бе вярно, че едно вдигане на ръце тук не би превърнало предложението в закон, в конкретния случай подобен разкол между професионалните среди и гилдиите го гарантираше.

Далтон не чака дълго, преди останалите Директори да вдигнат ръце. В това той не се съмняваше. Законът, който Министърът предлагаше, бе смъртна присъда за една гилдия и Бертранд Чанбоор току-що им бе показал блясъка на екзекуторската брадва.

Макар че нямаше да знаят причината, Директорите щяха да видят, че един от тях е бил изключен. Макар само четири от Директорите да бяха с майсторски чин в своите гилдии, останалите бяха не по-малко уязвими. Лихварите можеха да очакват понижаване и дори изключване от законите на позволените им действия, търговците — промени в търговските преференции и пътища, адвокатите и юристите можеха да получат установени от закона тарифи, достъпни за всеки просяк. Всеки нов закон излагаше на опасност всички професии — ако някой се осмели да не се хареса на Министъра.

Ако останалите Директори не подкрепяха Министъра сега, същото острие можеше да се обърне към тяхната гилдия или професия. Министърът бе призовал към публично вдигане на ръце, вместо гласуване при закрити врати. Подтекстът бе, че острието на брадвата няма да полети в тяхната посока, ако вървят накъдето трябва.

Клодин потъна в стола си. Тя също знаеше какво означава всичко това. Досега на хората се забраняваше да работят в строителството, освен ако не бяха членове на Масонската гилдия. Тази гилдия определяше нужното обучение, стандарти, тарифи, решаваше споровете, назначаваше работници, от каквито се нуждае, грижеше се за пострадалите и болните си членове и подпомагаше вдовиците на загиналите при трудова злополука. Ако се позволеше на необучени хора да работят в строителството, членовете на гилдията щяха да загубят заплатите си, получавани за специализирани умения. Масонската гилдия щеше да бъде унищожена.

За Линскот това означаваше край на кариерата. Загубеше ли подкрепата на закона, докато е на поста си, масоните без съмнение щяха го изхвърлят от мястото му на Директор за нула време. Щеше да има работа за неквалифицирани и необучени хора. Линскот щеше да потъне.

Разбира се, проектите за земята в крайна сметка щяха да струват повече. Необучените работници са си необучени. Скъпоструващият майстор, който си разбира от работата, в крайна сметка излиза по-евтино, а работата е добре свършена.

Един от Директорите вдигна ръка, демонстрирайки неформалната си, но практически окончателна подкрепа на новия закон. Останалите гледаха движението на ръката му, сякаш проследяваха полета на стрела към сърцето на избраната жертва. Жертвата в случая беше Линскот. Никой не би искал да е на негово място в този момент. Един по един ръцете на останалите Директори започнаха да се вдигат, докато станаха единадесет.

Линскот изгледа Клодин унищожително и напусна залата. Пребледнялото й лице увяхна на гърдите й.

Далтон започна да аплодира Директорите. Това разсея присъстващите от мигновения инцидент и постепенно всички отново се оживиха. Седящите близо до Клодин отново започнаха да я поздравяват, уверяваха я, че двамата със съпруга й са направили нещо прекрасно за децата на Андерия. Тук-там се чуваха възмутени гласове срещу егоистичните порядки на масоните. Скоро пред нея се образува редичка от хора, нетърпеливи да поднесат почитанията си. Фактически техните имена се прибавяха към поддръжниците на Министъра на културата.

Клодин се здрависваше с всички, но на лицето й бе изписана измъчена бледа усмивка.

Директор Линскот никога повече няма да бъде склонен да чуе каквото и да било от устата на Клодин Уинтроп.

Стейн хвърли поглед към Далтон, усмихвайки му се лукаво. Хилдемара също го изгледа самодоволно, а съпругът й го потупа по гърба.

Когато всички се върнаха по местата си, арфистката разпери ръце, готова да изтръгне от инструмента си нежна мелодия, но Суверенът отново вдигна ръка. Щом започна да говори, всички погледи се втренчиха в него.

— Надявам се, преди да бъде сервирано следващото блюдо, да имаме възможност да чуем какво има да ни каже господинът, дошъл при нас от толкова далеч.

Суверенът, без съмнение, вече трудно стоеше буден и преди да заспи окончателно, искаше да чуе изявлението на Стейн. Министърът отново се изправи и се обърна към залата:

— Добри хора, както може би знаете, вилнее война. Всяка от воюващите страни има своите аргументи, с които иска да ни убеди да се присъединим към нея. Андерия не желае нищо друго освен мир. Нямаме желание да ставаме свидетели как синовете и дъщерите ни проливат кръвта си за нечии интереси. Нашата страна е уникална в това, че е закриляна от Домини дирч, така че няма защо да се боим от насилствено навлизане в територията ни. Но има и други неща за обмисляне и едно от тях е търговията със страните отвъд нашите граници.

Нашето намерение е да чуем какво имат да ни кажат Господарят Рал на Д’Хара и Майката Изповедник. Те възнамеряват да се оженят, както вече всички вие без съмнение сте разбрали от нашите пратеници, завърнали се от Ейдиндрил. Чрез тази сватба Д’Хара и Средната земя ще се обединят и ще образуват забележителна сила. Ние ще изслушаме с внимание думите им.

Но тази нощ ще имаме възможност да чуем и онова, което иска да ни съобщи Императорският орден. Император Джаганг е изпратил представител от Стария свят, отвъд Долината на изгубените, която сега, след хиляди години, отново е отворена за преминаване. — Бертранд протегна ръка: — Моля, нека ви представя говорителя на императора, господин Стейн.

Хората заръкопляскаха учтиво, но притихнаха веднага, щом Стейн се изправи. Имаше внушителен, страховит и впечатляващ вид. Закачи пръсти на колана си, който този път бе без оръжията, висящи от него.

— Ние сме въвлечени в борба за бъдещето си, също като тази, на която току-що станахте свидетели, само че в други мащаби.

Стейн взе в ръка малка коричка сух хляб. Стисна я, докато се разтроши.

— Ние, човешката раса, което включва и добрия народ на Андерия, постепенно вървим към унищожение. Биваме спирани. Биваме задушавани. Отрича ни се правото на съдба, на бъдеще, на живот.

Както сред вас има безработни поради личните интереси на една гилдия, която държи в примка живота на останалите, отказвайки им работа, а следователно и храна за децата им, магията държи в примка всички нас по същия начин.

Хората в залата зашушукаха. Настъпи масово объркване и малко тревога. Имаше такива, които ненавиждаха магията, но и мнозина я почитаха.

— Магията решава бъдещето ви вместо вас — продължи Стейн. — Притежаващите магия ви управляват, макар вие да не го признавате. Те притежават власт и ви държат в хватката си.

Притежаващите магия хвърлят заклинания, чрез които причиняват вреда на онези, на които завиждат. Те нараняват невинни хора, от които се боят, които не харесват, на които завиждат или пък просто за да държат масите в подчинение. Притежаващите магия ви управляват — независимо дали това ви харесва или не. Ако не съществуваше магията, човешката мисъл щеше да достигне неподозирани висоти.

Време е обикновените хора да решават за себе си, без над решенията им да тегне сянката на магията. Без тя да определя бъдещето.

Стейн дръпна пелерината си напред.

— Това тук са скалпове на родени с дарбата. Всеки от тях съм убивал лично. Попречил съм на всеки от тези магьосници и вещици да се меси в живота на обикновените хора.

Хората би трябвало да се страхуват от Създателя, а не от някакви си чародейки, магьосници и вещици. Единствено Създателя трябва да почитаме, не друг.

В залата се надигна одобрителен шепот.

— Императорският орден ще сложи край на магията в този свят, също както сложихме край на магията, която от хилядолетия разделяше хората от Новия и Стария свят.

Орденът ще победи. Хората сами ще решават съдбата си.

Дори и без нашата помощ се раждат все по-малко с дарбата, сякаш дори самият Създател със своето почти безкрайно търпение се е уморил от техните жестокости и злини. Старата религия на магиите отмира. Самият Създател ни дава по този начин знак, че е дошло време човек да се пребори с магията.

Одобрението в залата ескалира.

— Ние не искаме да се бием с народа на Андерия. Нито пък имаме намерение да ви насилваме пряко волята ви да грабнете оръжието и да минете на наша страна. Онова, което възнамеряваме, е да унищожим магическите сили, закриляни от недоносеното копеле на Д’Хара. И всеки, който се присъедини към него, ще попадне под ударите ни, също както родените с магия — той показа наметалото си — бяха покосени от моите удари.

Без да изпуска наметалото си, той бавно прокара пръст над притихналата тълпа.

— Също както съм убивал тези надарени вещици, които са се изпречвали на пътя ми, ние ще избиваме всеки, изпречил се пред нас.

Разполагаме и с други начини освен оръжието, за да сложим край на магията. Така както преодоляхме магията, която ни разделяше, така ще сложим край и на цялата останала магия. Идва времето на човека.

Министърът небрежно вдигна ръка.

— И какво е онова, ако не мечовете на могъщата ни армия, което Орденът иска от нас?

— Император Джаганг ви дава дума, че ако не се присъедините към защитниците на магията, няма да ви нападаме. Всичко, което искаме, е да търгуваме с вас, така както търгувате с останалите народи.

— Е — възрази Министърът, правейки се на скептичен, за да се хареса на тълпата, — ние вече имаме споразумения, уреждащи търговските ни отношения със Средната земя.

Стейн се усмихна.

— Нашето предложение е да удвоите най-високата цена, която някой ви предлага.

Суверенът вдигна ръка, при което дори шепотът стихна.

— Каква част от стоките в Андерия бихте искали да закупите?

Стейн плъзна поглед по тълпата.

— Цялата. Ние сме огромна армия. Не е нужно да вземате оръжие, за да участвате във войната. Това е наше задължение. Но ако ни продавате стоките си, ще бъдете осигурени и земите ви ще процъфтяват толкова, колкото не сте мечтали дори в най-смелите си сънища.

Суверенът се изправи, оглеждайки залата.

— Благодаря ви за думите на императора, господин Стейн. Ще имаме нужда от още информация. Засега казаното от вас ни предостави материал за размисъл. — Той плъзна ръка над множеството. — Празненството може да продължи.

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ГЛАВАТА НА ФИЧ ЩЕШЕ ДА СЕ ПРЪСНЕ. От светлината на утрото го боляха очите. Въпреки че посмука малко листа от джинджифил, отвратителният блудкав вкус в гърлото му си остана. Каза си, че главоболието и ужасният вкус сигурно са от прекомерното количество хубаво вино и ром, които си бяха осигурила двамата с Морли. Въпреки всичко Фич бе в добро настроение и докато стържеше мръсните съдове, се усмихваше.

Въпреки че се движеше бавно, като внимаваше да не разклаща прекалено рязко главата си, майстор Дрюмонд не го хокаше. Едрият мъжага явно бе доволен, че празненството приключи и вече ще могат да се върнат към нормалния си ритъм на работа в кухнята. Кухненският управител му бе поставил няколко задачи, без нито веднъж да го нарече „Феч“.

Чу, че някой приближава зад него, и вдигна глава. Беше майстор Дрюмонд.

— Фич, изсуши си ръцете.

Той извади ръце от сапунената вода и ги разтърси.

— Да, сър.

Грабна една кърпа наблизо, като в същото време си припомняше с неизразимо удоволствие звученето на думата „сър“, която бе чул в обръщение към себе си миналата нощ.

Майстор Дрюмонд попи чело с бялата си кърпа. Така както се потеше, сигурно и той бе пийнал повечко предишната нощ и може би също не се чувстваше в най-добрата си форма. Работата около празненството бе наистина невъобразима, така че Фич предположи, че майстор Дрюмонд също си е заслужил питието. Но поне през цялото време го наричаха „сър“.

— Викат те в кабинета на господаря Камбел.

— Сър?

Майстор Дрюмонд затъкна бялата си кърпа в колана. Жените наблизо ги гледаха. Джили бе смръщила чело, без съмнение в очакване на възможност да издърпа ухото на Фич за злите му Хакенски нрави.

— Далтон Камбел току-що изпрати съобщение, че иска да те види. Предполагам има предвид веднага, Фич, така че не се бави и виж от какво има нужда.

Фич се поклони.

— Да, сър, веднага.

Преди да се замисли над чутото, той заобиколи колкото се може по-отдалеч Джили и като мина извън обсега й, излезе по най-бързия начин. Това бе нещо, което наистина направи с огромно удоволствие, така че не искаше да го бавят разни жени с кисели физиономии.

Докато прескачаше през едно стъпалата към третия етаж, болките в главата минаха на заден план. Щом се изкачи горе, изведнъж се почувства много по-добре. Претича покрай мястото, където Беата го бе ударила, и продължи по коридора вдясно до вратата, където късно една вечер само седмица по-рано бе отнесъл табла с нарязано месо. Кабинета на Далтон Камбел.

Външната врата беше отворена. Фич си пое въздух и влезе, като гледаше главата му да е леко приведена в знак на уважение. Беше идвал тук само онзи път и нямаше представа как точно трябва да се държи човек в кабинета на помощника на Министъра.

В стаята имаше две маси. Върху едната бяха разхвърляни някакви книжа, както и куриерски пакети и восък за печати. Другата, тъмна, лъскава, бе почти празна, с изключение на няколкото книги и незапалената лампа отгоре. Утринната светлина, нахлуваща през високите прозорци, озаряваше щедро всичко.

По дължина на далечната стена вляво, срещу прозорците, на дълга пейка седяха и оживено разговаряха четирима млади мъже. Обсъждаха състоянието на междуградските пътища. Бяха куриери — търсена работа в имението, така че темата на разговора им се стори на Фич логична, макар да му се струваше, че куриерите би трябвало да си говорят по-скоро за великите неща, с които се сблъскват по време на службата си.

И четиримата бяха добре облечени, в еднакви дрехи — униформата на помощника на Министъра. Тя се състоеше от тежки черни ботуши, тъмнокафяв панталон, бяла риза с жабо-яка и жакет на пищни фигури. Краищата на жакета бяха поръбени с отличителните кафяво-черни преплетени ширити. Според Фич облеклото на куриерите правеше всеки от тях да изглежда почти като благородник, особено пък куриерите на помощника на Министъра.

В имението работеха множество различни куриери и всеки имаше своя отличителна униформа, всеки работеше за определен човек или кабинет в имението. Фич разпознаваше куриерите на Министъра, на лейди Чанбоор, на кабинета на салонния управител, на кабинета на маршала. Имаше и цял рояк военни куриери които работеха извън имението, имаше и такива, които носеха съобщения за имението, но живееха извън него — дори кухнята имаше свой куриер. От време на време Фич виждаше и други, които не разпознаваше.

Той не можеше да си обясни защо бяха необходими толкова много. Питаше се колко ли съобщения може да се наложи да изпрати определен човек.

Най-големия контингент куриери — почти цяла армия, както му се струваше — притежаваше главният помощник на Министъра — Далтон Камбел.

Четиримата мъже, седнали на пейката, го посрещнаха приятелски усмивки. Двама от тях го поздравиха с кимване — нещо, което и преди му се бе случвало на разминаване с куриери. Фич винаги го бе имал за странно, тъй като, макар те също да бяха Хакенци, винаги ги бе смятал за нещо повече от себе си. Сякаш, макар и не Андерианци, те бяха на недостижимо по-високо стъпало от всеки обикновен Хакенец.

Фич също кимна в отговор на поздрава. Един от онези, които го бяха поздравили, може би година-две по-голям от него, посочи вратата в дъното:

— Господарят Камбел те очаква, Фич. Трябва да влезеш вътре.

Фич се изненада, че се обръщат към него по име.

— Благодаря.

Приближи се до високата врата към вътрешната стая и се спря на прага. Предишния път бе стигнал само до външната стая пред кабинета — вратата, пред която стоеше сега, бе намерил затворена. Така че очакваше същинският кабинет да бъде малко или повече подобен на това, което вече бе видял. Но се оказа, че е по-голям и доста по-внушителен, с пищни завеси в златисто и синьо на трите прозореца, с цяла стена красиви дъбови лавици, отрупани с разноцветни дебели томове книги, и в далечния ъгъл с няколко величествени бойни знамена. Всяко от дългите знамена беше с жълт фон с червени знаци отгоре, тук-там с по малко синьо. Бяха подредени така, че да се виждат добре, от двете им страни бяха поставени внушителни на вид дълги оръжия.

Далтон Камбел вдигна поглед иззад едно масивно писалище от полиран махагон с резбовани крака и заоблени ръбове.

— А, Фич, ето те и теб. Добре. Затвори вратата и влез, ако обичаш.

Фич прекоси огромната стая и застана пред писалището, след като направи, каквото му бе заръчано.

— Да, сър? Имате ли нужда от нещо?

Камбел се облегна назад на кафявия си кожен стол. Царствената му ножница и мечът бяха поставени край плюшено канапе наблизо в собствената им поставка от ковано сребро, изработено във формата на свитък. Върху повърхността имаше изписани някакви неща, но Фич не можеше да чете, така че не знаеше дали наистина са думи. Повдигайки стола на задните му крака, захапал края на стъклена писалка, помощникът на Министъра го наблюдаваше съсредоточено.

— Добра работа свърши с Клодин Уинтроп.

— Благодаря ви, сър. Положих всички усилия да запомня всичко, което ми наредихте да направя и кажа.

— При това си го запомнил доста добре. Има хора, които биха се погнусили и биха провалили задачата. Но винаги мога да използвам такива, които следват стриктно инструкциите и си спомнят какво трябва да се направи. Всъщност бих искал да ти предложа нова длъжност в моя кабинет — на куриер.

Фич го гледаше като треснат. Чу думите, но като че ли не можеха да се вържат с нищо в съзнанието му. Далтон Камбел имаше достатъчно куриери — цяла армия, както му се струваше.

— Сър?

— Ти се справи добре. Искам да станеш един от моите куриери.

— Аз ли, сър?

— Работата е по-лесна от кухненската и за разлика от нея носи заплата в добавка към храната и жилището. След като ще имаш заплата, ще можеш да спестяваш по някой лев за бъдещето си. Може би един ден, когато спечелиш титлата „сър“, ще имаш възможност да си купиш нещо. Може би меч.

Фич стоеше вцепенен, мисълта му се опитваше да се съсредоточи върху думите на Далтон Камбел, които си повтаряше отново и отново. Дори в най-смелите си мечти не си се бе представял като куриер. Никога не бе мислил за служба, която ще му осигурява повече от храна и покрив, възможността да открадне някоя бутилка алкохол и може би от време на време по някое пени за награда.

Разбира се, че бе мечтал да има меч, да може да чете и куп други неща, но това бяха празни мечти и той го знаеше — те бяха просто за удоволствието от това да мечтаеш. Сънища наяве. Никога не се бе осмелявал да си мечтае за истински неща като това — като например да работи като куриер.

— Е, какво ще кажеш, Фич? Би ли искал да станеш един от моите куриери? Естествено, няма да е възможно да продължиш да носиш тези дрехи. Ще се наложи да сложиш куриерска ливрея. — Далтон Камбел се надвеси над писалището си и погледна надолу: — Включително и ботуши. За да бъдеш куриер, ще трябва да носиш ботуши.

Както и да се преместиш да живееш в ново жилище. Куриерите живеят заедно. Спят на легла, а не на сламеници. На легла с чаршафи. Ще трябва сам да си оправяш леглото, разбира се, и да поддържаш ред в шкафа си, но иначе миенето и чистенето на стаите го прави прислугата. Какво ще кажеш, Фич? Би ли искал да се присъединиш към моя контингент от куриери?

Фич преглътна.

— Ами Морли, господин Камбел? Морли също изпълни точно каквото му казахте. Той ще стане ли куриер?

Далтон Камбел пак повдигна стола на задните му крака, кожата изскърца. Известно време продължи да смуче спираловидната стъклена писалка, взирайки се в очите на Фич. Най-сетне извади писалката от устата си.

— В момента имам нужда само от един куриер. Време е да започнеш да мислиш за себе си, Фич, за бъдещето си. Нима искаш да си останеш кухненски работник за цял живот. Дойде моментът да направиш онова, което е добро за теб, Фич, ако изобщо искаш да си намериш място в този живот. Това е шансът ти да се махнеш от кухнята. Може да е единственият, който някога ще получиш.

Предлагам работата на теб, не на Морли. Приеми или откажи. Какво избираш?

Фич облиза устни.

— Ами, сър, аз обичам Морли, той ми е приятел. Но не мисля, че има нещо на този свят, което бих искал да върша повече от това да бъда ваш куриер, господин Кам бел. Приемам работата, ако искате да ме вземете.

— Добре. В такъв случай добре дошъл в екипа ни, Фич. — Той се усмихна приятелски. — Верността ти към твоя приятел е нещо, достойно за уважение. Надявам се да изпитваш същите чувства на привързаност и към този кабинет. Засега ще осигуря временна работа на Морли, като се надявам, че някога ще се отвори още едно място и тогава и той ще може да стане член на екипа.

При тази новина Фич си отдъхна. Не му се искаше да изгуби приятеля си, но бе готов на всичко, за да се измъкне от кухнята на майстор Дрюмонд и да стане куриер.

— Това е страшно мило от ваша страна, сър. Сигурен съм, че Морли няма да ви разочарова. Кълна се.

Далтон Камбел се надвеси напред, предните крака на стола му тупнаха на земята.

— Добре тогава. — Той плъзна по писалището навита на руло хартия: — Занеси това на майстор Дрюмонд. Вътре пише, че те наемам за свой куриер и че повече не си отговорен пред него. Помислих си, че ще ти е приятно да го занесеш лично, като първата ти официална поръчка.

На Фич му се искаше да скочи и изкрещи от радост, но успя да потисне емоциите си, както му се струваше, че би трябвало да постъпи един куриер.

— Добре, сър, ще го направя. — Установи още, че стои някак по-изправен.

— Веднага след това един от моите куриери, Роули, ще те заведе долу в склада. Ще ти намерят униформа, която поне на първо време да ти върши работа. Шивачката ще ти вземе размерите, за да могат да ти бъдат ушити дрехи точно по мярка.

Докато работят за мен, изисквам всичките ми куриери да са изрядно облечени в ушити по поръчка униформи. Очаквам от тях да са едно добро лице на кабинета ми. Това означава, че ти и дрехите ти трябва да са чисти. Ботушите ти — излъскани. Косата ти — сресана. Ще се държиш подобаващо по всяко време. Роули ще ти обясни подробностите. Ще се справиш ли с всичко това, Фич?

Краката му се разтрепериха.

— Да, сър. Със сигурност ще се справя, сър.

Замисляйки се за новите дрехи, които щеше да носи, той изведнъж се почувства крайно засрамен за сегашния си мърляв и неугледен вид. Само преди час си мислеше, че си изглежда добре, но нещата вече се промениха. Вече изгаряше от нетърпение да свали от себе си омразните дрипи на кухненски работник.

Зачуди се какво ли ще си помисли Беата, когато го види в красивата нова куриерска ливрея.

Далтон Камбел плъзна през масата кожена кесия. Капакът бе запечатан с голяма капка восък, щампиран с печат, изобразяващ житен клас.

— След като се изкъпеш и преоблечеш, искам да занесеш тази кесия в Кабинета за културно приятелство във Феърфийлд. Знаеш ли къде се намира?

— Да, сър, господарю Камбел. Израснал съм във Феърфийлд и познавам почти всяко място там.

— И на мен така ми казаха. Имаме куриери от цяла Андерия и те покриват почти изцяло местата, които познават — там, където са израснали. След като познаваш Феърфийлд, ще бъдеш назначен за тази област за по-голямата част от работата си.

Далтон Камбел се облегна назад да извади нещо от единия си джоб.

— Това е за теб. — Той го метна във въздуха.

Фич го хвана и се втренчи невярващо в сребърния суверен, който държеше в ръката си. Предполагаше, че дори най-богатият човек не се разхожда с такава сума в джоба.

— Но, сър, още не съм си изработил месеца.

— Това не е куриерската ти заплата. Нея ще получаваш в края на всеки месец. — Далтон Камбел повдигна вежда. — Това е в знак на благодарността работата, която свърши снощи.

Клодин Уинтроп. Това имаше предвид той — сплашването на Клодин Уинтроп и затварянето на устата й.

Тя бе нарекла Фич „сър“.

Фич постави сребърната монета на писалището. С пръста си неохотно я бутна обратно към Далтон Камбел.

— Господарю Камбел, нищо не ми дължите за това. Никога нищо не сте ми обещавали. Направих го, защото исках да ви помогна, да защитя бъдещия Суверен. А не за награда. Не мога да взема пари, които не съм спечелил.

Помощникът се усмихна на себе си.

— Вземи монетата, Фич. Това е заповед. След като доставиш пратката във Феърфийлд, нямам повече задачи за теб за днес, така че искам да похарчиш част от това — или всичко, ако искаш — за себе си. Позабавлявай се. Купи си сладкиши. Или пък едно питие. Парите са си твои. Похарчи ги както решиш.

Фич успя да преглътне въодушевлението си.

— Да, сър. Благодаря ви, сър. Ще направя както кажете.

— Добре. Само още нещо. — Камбел подпря лакът на писалището и се наклони напред: — Не харчи парите за проститутки в града. Тази пролет из курвите във Феърфийлд върлуват отвратителни болести. Не е особено приятен начин да умреш. Ако попаднеш на грешната проститутка, няма да имаш възможност да живееш достатъчно, за да станеш добър куриер.

Макар мисълта да бъде с жена да бе болезнено мамеща, Фич не виждаше как някога ще се накара да се съблече гол пред някоя. Обичаше да гледа жените, както му хареса да гледа Клодин Уинтроп или Беата, обичаше да си ги представя голи, но никога не си представяше, че те ще го видят гол, при това възбуден. Беше му достатъчно трудно да крие възбудата си дори с дрехите. Болезнено му се искаше да бъде с жена, но не можеше да си представи как ще съумее да попречи на объркването си да не съсипе страстта.

Може би, ако беше с момиче, което познава и харесва, и то след като я е ухажвал и прегръщал, и целувал известно време. Ако я е опознал. Може би тогава ще намери начин да се стигне дотам. Но не можеше да си представи как е възможно мъж да отиде при напълно непозната жена и да се съблече гол пред нея.

Може би, ако е тъмно. Вероятно. Може би в стаите на проститутките е тъмно, така че двамата всъщност не се виждат един друг. И въпреки това.

— Фич?

Той се покашля.

— Да, сър. Кълна се да не припарвам до публичните домове във Феърфийлд, сър.

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

СЛЕД КАТО МОМЧЕТО СИ ТРЪГНА, Далтон се прозя. Бе станал доста преди зазоряване. Трябваше да се види с хората си, да изслуша рапортите на някои доверени свои помощници относно разговори по време на празненството, след което да види как върви организацията със съобщенията. Персоналът, ангажиран в преписването и подготвянето им наред с другото, заемаше шестте съседни стаи надолу по коридора, но се бе наложило да използват и чакалнята на кабинета му, за да приключат поръчката за краткото време.

До зазоряване Далтон вече бе изпратил куриерите си до викачите от всички краища на Андерия. По-късно, щом Министърът се събуди и приключи с която там се е оказала снощи в леглото му, Далтон щеше да го информира за формулировката на изказването, за да не бъде изненадан, виждайки отдолу подписа си.

Викачите щяха да прочетат съобщенията в съвещателните зали, залите на гилдиите, търговските зали, градските зали, таверните, хановете, на всеки въоръжен пост, във всеки университет, на всяко наказателно събиране, всеки площад. Навсякъде, където се събираха хора. От единия до другия край на Андерия. Само за броени дни съобщението, точните думи, написани така, както ги бе измислил Далтон, щяха да стигнат до всяко ухо.

Викачите, които не прочитаха съобщението дословно, рано или късно биваха хващани и заменяни с хора, които по-ревностно желаеха да получават по някоя допълнителна пара към бюджета си. Освен че изпращаше съобщения при викачите, Далтон дублираше същите съобщения до хора, които си докарваха допълнителни приходи, като докладваха дали съответният викач не е променил нещо в съобщението. Всичко това бе част от неговата паяжина.

Малцина бяха хората, които подобно на Далтон разбираха важността на точно скроеното, добре звучащо, подредено съобщение, стигнало до всяко едно ухо. Малцина бяха наясно със силата, която притежаваше онзи, който контролираше думите, чувани от хората. Това, което хората чуваха, ако им бъде поднесено както трябва, започваха да приемат за истина, независимо какво гласи. Малцина разбираха какво мощно оръжие може да се окаже правилно променената информация.

Сега в страната се въвеждаше нов закон. Закон, забраняващ временното назначаване в строителството и разпореждащ назначаването на желаещи работници, които отиват да търсят работа. Ден по-рано подобно действие, насочено срещу подобна мощна гилдия, би било немислимо. Съобщението му призоваваше хората да действат според най-високите идеали на Андерианците и да не приемат с разбиране войнствени действия срещу масоните поради техните презрени практики да бъдат причина за гладуването на деца. Вместо това съобщението му настояваше да следват новите, по-високи стандарти на Закона на Уинтроп за честно работонаемане. И обърканите масони, вместо да нападат новия закон, щяха да се опитват всячески да доказват, че не са причинявали съзнателно глада за съседските деца.

Не след дълго масоните из цялата страна не само щяха да започнат да се съобразяват, но и щяха да приемат с отворени обятия новия закон, сякаш самите те винаги са искали да го прокарат. Щеше да стане или така, или яростните тълпи щяха да ги замерят с камъни.

Далтон обичаше да предвижда всичко и да си постила пътеката още преди каретата да се е появила на хоризонта. Докато Роули помогне на Фич да се приведе в ред и да се преоблече, и момчето замине за Феърфийлд да предаде свитъка със закона, ще бъде вече твърде късно за Кабинета за културно приятелство, ако по някаква причина единадесетте Директори са променили решенията си. Викачите вече ще са разгласили новия закон из цял Феърфийлд и той скоро ще бъде широко известен. Никой от единадесетте Директори няма да може да промени избора от вдигнатата си ръка на празненството.

Фич щеше да си пасне идеално с останалите куриери на Далтон. Всички тях той бе събирал през последните десет години. Момчета, които бе измъквал от всякакви дупки, момчета, чийто живот иначе би бил обречен на тежък труд, деградация, малко възможности и почти нищожна надежда. Те бяха мръсотията под краката на Андерианската култура. Сега, като предаваха съобщения на викачите, те помагаха да се оформи и контролира Андерианската култура.

Куриерите правеха повече от това просто да предават съобщения. В известен смисъл те бяха нещо като частна армия, за която плащаха данъкоплатците, и едно от средствата, чрез които Далтон бе израсъл до настоящия си пост. Всичките му куриери бяха безрезервно верни единствено на Далтон и никому другиму. Повечето от тях с желание биха тръгнали на явна смърт, ако той пожелаеше. Беше имало случаи, в които бе пожелавал.

Далтон се усмихна, щом мисълта му отлетя към по-приятни неща — към Тереза. Тя направо се носеше във въздуха, задето я бе представил на Суверена. Щом се завърнаха в апартамента си след приключването на празненството и си легнаха, тя, както бе обещала, го възнагради щедро, доказвайки му колко добра може да бъде. А можеше да бъде изключително добра.

Беше толкова въодушевена от срещата си със Суверена, че прекарваше утринта в молитва. Той се съмняваше, че жена му би била по-развълнувана, ако бе срещнала самия Създател. Далтон се радваше, че може да осигури на Тереза подобно екзалтиращо събитие.

Добре поне, че тя не припадна, както стана с няколко жени и един мъж, представени на Суверена. Ако това не бе обичайна гледка, щеше да е доста притеснително за тях. Но всеки се отнасяше с разбиране и приемаше спокойно подобна реакция. В известен смисъл това бе доказателство за вяра, за отдаденост на Създателя. Никой не гледаше на него като на нещо различно от безрезервна вяра.

Далтон обаче виждаше в Суверена човека — наистина човек с високо положение, но все пак смъртен. За някои хора той надвишаваше човешкото у човека. Когато Бертранд Чанбоор, човек вече приеман и уважаван като най-изтъкнатия Министър на културата, съществувал някога, станеше Суверен, той също щеше да се превърне в обект на безумно обожание.

Далтон подозираше обаче, че много от кланящите му се жени биха предпочели да се озоват под него, а не да припадат пред него. За мнозина това щеше да е религиозно общение, надвишаващо рамките на обикновено съвкупление с властващ мъж като Министъра на културата. Дори съпрузите биха били горди от светото приемане на жените им в подобна връзка със самия Суверен.

Щом на вратата се почука, Далтон вдигна глава и тъкмо се канеше да каже „Влез“, когато видя вътре да влиза жена. Беше Франка Гоуенлок. Далтон стана.

— О, Франка, радвам се да те видя. Хареса ли ти празненството?

Поради някаква причина жената имаше мрачно изражение. Прибавено към тъмните й коси и очи и общото й минорно излъчване, видът й наистина бе някак прекалено потиснат. Винаги когато Франка бе наоколо, въздухът притихваше и се успокояваше.

Тя сграбчи един стол за облегалката и го довлече до писалището на Далтон, после седна и кръстоса ръце.

Някак изненадан, той нямаше какво друго да прави, освен също да седне.

— Не ми харесва този от Ордена. Стейн. Никак не ми харесва.

Далтон се отпусна. Франка носеше черната си, дълга почти до раменете коса разпусната, но тя някак си не падаше над лицето й, а сякаш бе застинала назад, вкочанена от леден вятър. В слепоочията й се забелязваха сребристи кичури, но вместо да я правят да изглежда по-възрастна, само прибавяха сериозност на излъчването й.

Семплата й рокля бе закопчана догоре. Малко над яката шията й бе пристегната от черна кадифена лента. Лентата обикновено, но не винаги, бе черна. Независимо от цвета обаче, ширината й винаги бе два пръста.

Тъй като Франка винаги беше с лентата около врата, Далтон неведнъж се бе питал защо я носи и какво, ако има нещо, се крие отдолу. Но тъй като Франка си беше Франка никога не я бе питал.

Познаваше Франка Гоуенлок от близо петнадесет години и бе наел талантите й от близо осем. Понякога си фантазираше, че може би някога е била обезглавена и е пришила сама главата си обратно към раменете.

— Съжалявам, Франка. Да не ти е направил нещо? Обиди ли те? Не ти е посегнал, нали? Ако това е случаят, ще се разпоредя да си получи заслуженото — имаш думата ми.

Франка знаеше, че може да разчита на дадената от него дума. Сключи дългите си изящни пръсти в скута си.

— Имаше достатъчно жени, които с радост бяха готови да му се отдадат. Не му бях необходима за това.

Далтон, без да разбира нищо, но въпреки това нащрек, разпери ръце.

— Тогава какво има?

Франка облегна ръце на писалището и проточи врат. Сниши глас:

— Направил е нещо с дарбата ми. Обърнал я е наопаки. Нещо такова.

Далтон примигна насреща й, изведнъж обзет от истинско притеснение.

— Искаш да кажеш, че този човек притежава някаква магическа сила? Че е хвърлил заклинание или нещо такова?

— Не знам — изръмжа Франка. — Но е направил нещо.

— Откъде знаеш?

— Опитах се да чуя някои разговори на празненството, както винаги. Казвам ти, Далтон, не бих твърдяла, че притежавам дарбата, ако наистина не знаех, че е така. Нищо. Не чух нищо от никого. Нищичко.

Далтон забарабани с пръсти по писалището. Обърна се и погледна през прозореца. Стана и дръпна завесата, вътре нахлу топъл въздух. Направи знак на Франка да се приближи.

Посочи двама души, разговарящи под едно дърво оттатък ливадата.

— Ето, онези двамата там. За какво си говорят?

Франка се облегна на рамката и леко се наведе напред, взирайки се в двамата мъже. Слънцето, обливащо лицето й, разкри как времето наистина бе започнало да набръчква, изпъва и съсипва онова, което той винаги бе считал за една от най-красивите жени, ако не най-странните, които е познавал. Въпреки това, независимо от неумолимия ход на времето, красотата й бе все още пленителна.

Далтон виждаше как мъжете ръкомахат, но не чуваше нищо от гласовете им. Благодарение на дарбата си тя би трябвало без проблеми да чуе думите им.

Лицето й стана безизразно. Стоеше неподвижна, подобна на восъчните статуи от пътуващите изложби, които два пъти годишно минаваха през Феърфийлд.

— Не чувам нито дума. Много са далеч, за да мога да следя устните им, но въпреки това не ги чувам, а би трябвало.

Далтон погледна надолу, близо до сградата, три етажа под тях.

— Ами онези двамата.

Франка се наведе да погледне. Далтон почти ги чуваше сам. Надигна се кикот, после единият възкликна и толкова. Франка отново се съсредоточи.

Този път дъхът, който си пое, бе почти яростен.

— Нищо, а почти ги чувам без помощта на дарбата.

Далтон затвори прозореца. Гневът мигновено изчезна от лицето й и той видя на него изписано чувство, което никога преди не бе долавял — страх.

— Далтон, трябва да се отървеш от този човек. Може да е магьосник или нещо такова. Направо ме е вързал на възли.

— Откъде знаеш, че е той?

Тя примигна на въпроса му.

— Ами какво друго може да бъде? Нали сам твърди, че може да елиминира магията. Тук е едва от няколко дни, а точно от толкова нещо става с мен.

— Имаш ли проблеми с другите си таланти? С другите аспекти на дарбата?

Тя се извърна, кършейки пръсти.

— Преди няколко дни направих малко заклинание на жена, която дойде при мен. Трябваше да предизвика месечния й цикъл и да прекъсне бременността й. Тази сутрин жената се върна и ми каза, че не е станало.

— Е, може да зависи от други неща. Сигурно са се намесили и други обстоятелства. Предполагам тези неща не винаги се получават.

Тя поклати глава.

— Преди винаги е ставало.

— Може би си болна. Да си се чувствала някак различно напоследък?

— Чувствам се напълно нормално. Усещам силата си както винаги. Както и трябва да бъде. Но не е. Други магии също ми се провалиха.

Притеснен, Далтон се наведе към нея:

— Франка, не знам много за тези неща, но може би става въпрос за увереност в самата теб. Може би ако си повярваш, ще можеш да го правиш отново.

Тя го погледна през рамо.

— Откъде имаш такива глупави представи за магията?

— Не знам — сви рамене Далтон. — Признавам, че не съм много наясно, но наистина не вярвам Стейн да притежава дарбата. Или каквато и да е магия. Просто не е такъв тип. Освен това днес дори не е тук. Не би трябвало да пречи на способностите ти. Тази сутрин замина в провинцията. Няма го от няколко часа.

Тя бавно се обърна към него, изглеждаше страховита и в същото време изплашена. При вида на два толкова противоположни образа, събрани в един, кожата му настръхна.

— В такъв случай се опасявам — прошепна тя, — че просто съм изгубила силата си. Безпомощна съм.

— Франка, сигурен съм…

Тя облиза устни.

— Серин Райак е хвърлен в тъмница и окован, нали?

Не искам да си мисля, че той или побърканите му последователи…

— Вече ти казах, в тъмницата е. Дори не съм сигурен дали още е жив. След всичкото това време се съмнявам. Но както и да е, той едва ли може да ни притеснява.

Тя отмести поглед и кимна. Той я докосна по ръката.

— Франка, сигурен съм, че силата ти ще се върне.

Опитай се да не се притесняваш прекалено много.

По лицето й се изтърколиха сълзи.

— Далтон, ужасена съм.

Той внимателно пое плачещата жена в прегръдката си. Та нали в крайна сметка тя, освен опасна надарена жена, бе негова приятелка.

Думите на песента от празненството изплуваха в главата му.

„Крадците на магията и вещината се впуснаха за плячка, нарамили дълга.“

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

РОБЕРТА ПОВДИГНА БРАДИЧКА високо във въздуха и изпружи врат, за да надзърне предпазливо от ръба на близката скала и да огледа плодородните земи на любимата й долина Нарийф далеч долу. Прясно разораните нивя се открояваха топло кафяви сред спиращите дъха яркозелени килими на поникналите посеви и по-тъмните поляни, където добитъкът, приличащ оттук на малки бавни мравки, хрупаше крехка тревица. През целия този пейзаж се извиваше реката Дамар, проблясваше на светлината на ранното слънце, ескортирана по пътя си от кортеж тъмнозелени дървета, дошли сякаш да наблюдават тържественото й преминаване.

Всеки път, когато се изкачваше до гората в близост на Гнездовата скала, отиваше да погледне отдалеч, да се полюбува на красивата долина долу. След като си позволеше този кратък поглед, винаги свеждаше очи към сенчестия горски под в краката й, постелката от листа, мъхестите израстъци между пъстрата светлина, където земята бе твърда и успокояваща.

Роберта намести раницата, изкривила се на гърба й, и продължи. Докато си проправяше път през проходимите ивици между боровинките и глога, стъпваше по камъните, изникнали като островчета сред мрачни пукнатини и дупки, и се промушваше под ниски борови клони, с помощта на пръчката си бутваше встрани някоя папрат тук или нисък разперен елов клон там и гледаше, гледаше с широко отворени очи, продължавайки напред.

Мерна жълта чашка, обърната с отвора нагоре. Пачи крак, с облекчение си помисли тя, а не отровният й двойник. Повечето хора харесваха гладката жълта гъба пачи крак заради приятния й аромат. Тя захвана пънчето й с пръст и я откъсна. Преди да прибере плячката си в раницата, прокара пръст по кадифената повърхност на ламелите от обратната страна на гуглата просто заради удоволствието от мекото докосване.

Планината, където търсеше своите гъби, бе нищожно малка в сравнение с останалите, които пробиваха небесата по тези места. Тук, където тя обикаляше всички местности освен Гнездовата скала, хълмовете бяха успокоително заоблени, с пътечки, някои, прокарани от хора, повечето от животните, пресичащи плавните гористи хълмове. Това бе типът планина, който застаряващите й мускули и все по-болящи кокали предпочитаха.

Говореше се, че от повечето от по-високите планини наоколо човек може да види океана на юг. Неведнъж бе чувала, че гледката е удивителна. Мнозина тръгваха нататък веднъж на една-две години, само за да зърнат прелестите, дарени на този свят от Създателя.

Някои от тези пътеки отвеждаха човек покрай ръбестите отвеси на скалите, край сипеи и други подобни. Имаше хора, които дори отглеждаха по стръмните сипеи и склонове кози стада. С изключение на едно пътуване като малка, когато татко й, мир на праха му, ги заведе във Феърфийлд — който тя вече не си спомняше, — никога не се бе качвала там. Роберта бе доволна да остане в по-ниските части. Страхуваше се от високото.

По-нагоре, из платата, се намираха още по-страшни места, като онази пуста изгубена земя, където гнездеше птицата бойник.

В онази пустош нямаше нищо. Нито стръкче трева, нито вейка храст. Само онези растения, наречени пака, дето вирееха в отровната тинеста вода. Нищо освен огромни ръкави тъмна, скалиста, песъчлива почва и някой и друг избелял кокал, както бе чувала да се говори. Сякаш бе друг свят — така говореха онези, които го бяха видели. Смълчан, освен вятъра, трупащ мръсния пясък на купчини, които с времето сменяха местоположението си, винаги придвижващи се напред, сякаш търсят нещо, без никога да го открият.

По-ниските планини, като тези, които тя преравяше за гъби, бяха прекрасни, плодовити, заоблени и меки. И повечето, с изключение на Гнездовата скала, не толкова стръмни и скалисти. Харесваха й местата, където растяха дървета и живееха разни твари, където се срещаше какво ли не. Еленовите пътечки, които следваше, не се доближаваха до ръба на пропастите и никога не отиваха прекалено в края на Гнездовата скала, наречена така, тъй като соколите обичаха да гнездят там. Харесваха й дълбоките гори, където беше пълно с гъби.

Роберта събираше гъби, които продаваше на пазара. Някои пресни, други сушени, трети консервирани, а имаше и приготвени по различни нейни технологии. Повечето хора от околността я наричаха Гъбарката и не знаеха истинското й име. Продавани на пазара, гъбите й помагаха да осигурява на семейството си малко допълнителни доходи, с които да си купуват неща, улесняващи живота — игли и конци, някои готови платове, токи и копчета, лампи, газ, сол, захар, канела, ядки — неща, които помагаха на тялото да живее по-лесно. По-лесно за семейството й и особено за останалите й живи четири внуци. Гъбите на Роберта осигуряваха всичките тези неща, с които да допълнят отглежданото и произвежданото в личното стопанство.

Разбира се, гъбите бяха и чудесна храна. Най-много обичаше онези, които растяха в горите горе в планината, а не другите, в долината. Под влияние на влагата по високите места гъбите растяха по-добре. Според нея нямаше по-вкусни от раслите високо в планината и мнозина я търсеха именно заради тях. Роберта си имаше своите тайни места където всяка година намираше най-добрите екземпляри. Големите джобове на престилката й бяха пълни с тях, също и раницата на гърба й.

Тъй като все още бе рано през годината, намираше предимно туфи от жълтеникавите кози бради. Техните месести, меки гугли бяха най-вкусни панирани, така че тях ги продаваше пресни. Но днес имаше късмет и намери достатъчно пачи крак, за да може да го продава както пресен, така и да остави за сушене. Намери и доста от фазановия гръб, които трябваше да маринова, ако иска да им вземе най-висока цена.

Бе прекалено рано за вълнистото кадифе, макар че след още някой и друг месец щеше да е пълно с тях. Но тя бе отишла на едно от специалните си места, където имаше много борови пънове и откри няколко от охрено жълтите вълнисти кадифена, използвани за направата на бои. Роберта дори откри разлагаща се бреза с грозд опушено кафяви полипории. Тези гъби с форма на бъбрек се ценяха от готвачите, защото поддържаха огъня, а от мъжете, защото спираха кръвта при порязване по време на бръснене. Като се облягаше на тояжката си, Роберта се наведе над безобидна на вид кафеникава гъба. Извънмерно бялото й пънче беше с пръстенче. Забеляза, че жълтеникавите ламели току са започнали да придобиват ръждив цвят. Сезонът бе подходящ и за тази гъба. С недоволно сумтене Роберта подмина смъртоносната галерина и продължи пътя си.

Под разперените клони на един дъб, със стъбло, широко колкото впряга й от волове, намери три големи пикантни пачи крака. Тази разновидност на пачия крак се срещаше изключително под дъбови дървета, а конкретно тези трите бяха станали от жълти оранжеви, така че трябваше да се ядат скоро.

Роберта знаеше къде се намира, но се бе отклонила от обичайната си пътека, така че никога по-рано не бе виждала точно този огромен дъб. Още като мерна внушителната му корона, разбра, че при сянката, която хвърля, със сигурност създава благоприятна среда за гъби. Не остана разочарована.

В основата на дъба, точно там, където тръгваше да излиза стъблото, с удоволствие видя цяла туфа лулички, или говежди вени, както ги наричаха някои, тъй като щръкналите тръбички понякога ставаха яркочервени — сякаш цял сноп прерязани вени. Тези тук бяха розовеникави, леко напръскани с червено. Името лулички й харесваше повече, но така или иначе не ги обичаше особено. Някои обаче ги купуваха заради тръпчивия им вкус, а не се срещаха често, така че цената им бе добра.

Под дървото, в дебелата сянка, имаше обръч от камбанки, наречени така поради подобните им на камбани им гугли. Не бяха отровни, но заради киселия им вкус и талашитената им консистенция хората не ги обичаха. Нещо повече, между простолюдието се говореше, че който стъпи в обръч от камбанки, бива омагьосан, така че хората дори не искаха да поглеждат красивите им мънички фигурки. Роберта стъпваше в обръчи от камбанки още от дете, когато майка й я водеше със себе си за гъби. Тъй като не вярваше в подобни суеверия, стъпи в средата на обръча, въобразявайки си, че чува нежните им песни, и започна да бере луличките.

Един от разперените клони на дъба се бе снишил толкова към земята, че предлагаше удобно място за сядане. Дебел колкото обилния й кръст, той бе достатъчно удобен и сух, за да може човек да си поседне и почине.

Роберта отпусна раницата си на земята. Въздъхна с облекчение и опря уморените си кокали в съседен клон, намиращ се точно зад нея, така че да й осигури удобна облегалка за раменете и главата. Дървото сякаш я прие в закрилническата си утроба.

Както се бе унесла, си помисли, че е част от съня й, когато чу шепот, звучащ като името й. Беше приятен, нисък, топъл звук, по-скоро някакво чувство за добри неща и приятни мисли, отколкото дума.

Втория път вече знаеше, че не сънува, и бе сигурна, че произнасят името й, но по начин някак по-близък от просто изречена дума.

Работата бе там, че от произнасянето на звука зазвъняха струните на сърцето й. Беше нещо като музиката на духовете. Изпълнена с нежност, съчувствие и топлота. Накара я да въздъхне. Направи я щастлива. Обля я като топла слънчева светлина в мразовит ден.

Третия път тя стана да погледне, копнееща да види източника на този сърдечен глас. Дори в движенията й се стори, че е в едно от състоянията си на бленуване, чувстваше се в покой и изпълнена със спокойствие. Сякаш цялата гора блестеше на утринното слънце. Сякаш сияеше. Щом го видя недалеч от себе си, Роберта ахна тихичко. Никога по-рано не го бе виждала, но винаги бе знаела кой е — така поне изглеждаше. Осъзна, че той е познат приятел, успокоение, другар още от времето на младостта й, макар никога по-рано да не се бе замисляла. Той бе онзи, който сякаш винаги е бил до нея. Онзи, за когото винаги бе мислила по време на бленуванията си. Лицето без определители и въпреки това лице, което познава добре.

Сега осъзнаваше, че той е толкова истински, колкото винаги си го е представяла, когато го е целувала във фантазиите си — фантазии, които имаше, откакто порасна достатъчно, че да разбира, че целувката може да бъде нещо повече от целувката на майка ти преди лягане. Неговите целувки бяха любовни. Пламенни и горещи.

Тя никога не бе предполагала, че той наистина съществува, но сега вече бе убедена, че винаги е съществувал. Докато стоеше там, взрян в очите й, как бе възможно да не е истински? Облакът коса се отметна назад, разкривайки топлата му усмивка. Малко я обърка фактът, че не може да определи точно как изглежда. И въпреки това нещо вътрешно й подсказваше, че познава лицето му толкова добре, колкото той нейното.

Освен това знаеше всяка негова мисъл, също както той усещаше всяка нейна мисъл и копнеж. Той бе истинският партньор на душата й.

Тя предугаждаше мислите му. Името му не й бе нужно. Това, че не го знаеше, бе само доказателство, че двамата са свързани на духовно ниво, превъзхождащо думите.

И сега той бе излязъл от мъглата на този невидим свят, изпитвайки нужда да бъде с нея така, както и тя имаше нужда да е с него.

Той протегна съвършената си ръка към нея. Усмивката му бе проникновена и любяща. И мила. Той я разбираше. Разбираше неща за нея, които никой друг не би могъл никога да разбере. Това я караше да ридае от радост — за това, че я разбира, че разбира душата й.

Ръката му се протегна към нея, призова я. Роберта също протегна ръка към него, сърцето й копнееше да го достигне. Стори й се, че се издига над земята. Краката й докосваха тревата сякаш пух на глухарче, гален от нечий дъх. Тялото й се носеше подобно водорасло във вода, ръцете й се протягаха да го докоснат. Да го прегърнат.

Колкото повече се приближаваше към него, толкова по-топло й ставаше. Топлина не като от слънцето, галещо лицето й, а като от детски ръчички, обгръщащи врата ти. Като от нежната прегръдка на майка й, като от усмивката на любимия, като от сладката му целувка.

Целият й живот сякаш се бе стремял именно към този миг, към необходимостта да бъде в прегръдките му, да усети нежността му. Към желанието да изрази пред него копненията си, тъй като знаеше, че той ще ги разбере. Към необходимостта от дъха на устните му край ухото й, към това да й каже, че я разбира.

Тя изгаряше от желание да сподели любовта си, да чуе признанието за неговата любов.

Нямаше нищо на този свят, което да желаеше повече от това да падне в прегръдките му, които познаваше тъй добре.

Мускулите й вече не чувстваха умора, кокалите не я боляха. Вече не бе стара. Годините бяха избягали от нея, както дрехите се изплъзнат от телата на влюбените.

Заради него и единствено заради него тя отново цъфтеше в свежестта на младостта, където всичко е възможно.

Ръката му се плъзна към нея, копнежът му бе силен като нейния. Тя се протегна в отговор, но той като че ли се бе отдалечил, така че тя се протегна още повече. Въпреки това той остана далеч.

Обзе я ужас при мисълта, че може да си отиде, преди тя да го е докоснала. Чувстваше се така, сякаш плуваше в мед и не може да се движи напред. През целия си живот бе мечтала да го докосне. През целия си живот бе мечтала да му признае чувствата си. През целия си живот бе мечтала душата й да се свърже с неговата. А сега той си отиваше от нея.

Роберта с натежали като олово нозе скочи в слънчевата пролетна светлина, през сладкия въздух и политна към прегръдката на любимия.

Но той се отдалечи още повече.

Вдигна и двете си ръце към нея. Тя усещаше нуждата му. Болезнено искаше да го успокои. Да го предпази от всяка болка. Да задоволи глада му.

Той усещаше тези копнежи у нея и крещеше името й, казваше й да бъде силна и да удвои усилията си да го достигне. Звукът на името й върху устните му накара сърцето й да подскочи от радост, подскочи с ужасната болка на необходимостта да отвърне на страстта му, да го назове по име.

Отчаяно искаше да знае името му, да назове с него неумиращата си любов.

С цялата си сила се протегна към него. Вложи цялото си същество в отчаяната нужда да го докосне, не усещаше нищо друго освен неутолима, неописуема жажда да е до него.

Роберта закрещя към безименната си любов, сподели във вик нуждата си, без да спира да протяга ръце към него. Ръцете му се разтвориха да я поемат в прегръдка. Тя сякаш изведнъж полетя във въздуха към него, с озарено от слънцето лице, с развята от вятъра коса, но всичко изведнъж бе прекрасно, защото тя най-сетне бе там, където искаше да бъде — при него.

В този миг изпита най-съвършеното чувство в живота си. Не можеше да съществува по-съвършено чувство в цялото й същество. Не можеше да съществува по-съвършена любов в целия свят.

Тя чуваше съвършените звуци на чувствата си, отразяващи величието на момента.

Сърцето й щеше да се пръсне в мига, в който най-сетне се озова в прегръдката му — изпълнена с див възторг, крещейки с копнеж, от любов, от чувство за цялост, с единственото желание да научи името му, за да може да му отдаде всичко от себе си.

Сияещата му усмивка бе предназначена единствено и само за нея. Устните му бяха предназначени единствено и само за нейните. Тя премина и това нищожно пространство, което ги делеше, най-сетне получила възможност да целуне любовта на живота си, партньора на своята душа, единствената истинска страст на живота си.

Устните му бяха там, най-сетне, когато тя се отпусна в протегнатите му към нея ръце, в прегръдката му, когато потъна в съвършената му целувка.

В този неземен момент, когато устните й тъкмо докосваха неговите, тя видя през него, отвъд него, безжалостния релеф на долината да се приближава бясно към нея. И най-сетне узна името му.

Смърт.

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

— ЕЙ, ТАМ — КАЗА РИЧАРД и се наведе към Калан, за да може тя да проследи посоката, в която сочеше ръката му към хоризонта. — Виждаш ли онзи тъмен облак на фона на по-светлия? — Изчака я да кимне. — Под него и съвсем леко надясно.

Застанала сред наглед безкрайно море от висока до кръста трева, Калан се изправи и засенчи очите си с ръка срещу утринната светлина.

— Нищо не виждам. — Въздъхна отчаяно. — Но така или иначе никога не съм успявала да виждам толкова на далеч като теб.

— И аз не го виждам — обади се Кара.

Ричард отново се огледа през рамо, като внимателно се взираше във всички посоки из пустото тревисто поле, за да е сигурен, че докато наблюдават приближаването на онзи човек, няма да бъдат изненадани от други. Нямаше нищо обезпокоително.

— Ще го видите съвсем скоро.

Посегна с ръка да провери дали мечът му е свободен в ножницата, но едва след като го направи, се сети, че оръжието не е на мястото си на левия му хълбок.

Вместо това свали лъка от рамото си и зареди на тетивата стрела. Хиляди пъти си бе мечтал да се отърве от Меча на истината, който изтръгваше от съществото му чувства, несъвместими и омразни на природата му. Магията на меча, свързана с тези чувства, се превръщаше в смъртна ярост. Зед, когато за първи път му даде меча, му бе обяснил, че това е само средство. С времето Ричард постепенно разбра какво е имал предвид дядо му.

И въпреки това бе ужасно за използване средство.

От човека, притежаващ меча, зависеше да успее да управлява не само средството, но и себе си. Да се разбере това, наред с други неща, бе съществено в използването на оръжието според предназначението му. А то не бе за никого другиго освен за истинския Търсач на истината.

Ричард потръпна при мисълта какво би могло да се случи, ако това магическо средство попадне в грешни ръце. Благодари на добрите духове, задето му бяха предоставили възможност, при положение, че не може да вземе меча със себе си, да го остави на сигурно място.

Под далечните силуети на плаващите облаци, чиито вътрешности сияеха на слънчевата светлина от плътно жълто до неукротимо виолетово, подсказващо могъществото на бурите, съдържащи се в тях, мъжът продължаваше да напредва към тях. Светкавиците, безмълвни на това голямо разстояние, разсипаха могъщите облаци и се втурваха във вътрешностите им, осветявайки невидими иначе каньони, долини и пронизващи върхове.

В сравнение с други места, където беше ходил, небето и облаците над равните полета някак си изглеждаха невъзможно огромни. Предположи, че е, защото от хоризонт до хоризонт всичко бе пусто — нямаше никакви планини, дървета, нищо, което да се намесва в драмата, разиграваща се на величествената сцена горе.

Отдалечаващите се буреносни облаци се бяха придвижили на изток едва преди зазоряване, отнасяйки със себе си дъжда, който толкова им бе досадил, докато бяха в селото на Калните, по време на първия ден на пътуването им и през първата им мизерна студена нощ без огън. Да пътуваш под дъжда не бе особено приятно. Той бе изнервил и трима им.

Също като Ричард, и Калан се тревожеше за Зед и Ан и се питаше каква ли може да бъде следващата стъпка на Промъкника. Беше притеснителен и фактът, че се налага да предприемат дълго пътуване с такава важна и спешна мисия, вместо да използват Плъзгата да ги върне в Ейдиндрил за нула време.

Ричард почти с желание би поел риска. Почти.

Кара сякаш изпитваше и други притеснения. Беше раздразнителна като котка в чувал. Той нямаше желание да бърка вътре и да бъде одраскан. Реши, че ако има нещо наистина важно, тя ще му каже.

В допълнение към всичко това Ричард бе неспокоен и от факта, че мечът не е у него, когато отвсякъде ги дебнеха неизвестности. Страхуваше се Промъкникът да не нападне Калан, а той да не може да я защити. Дори и без проблемите, създадени от Сестрите на мрака, за един Изповедник съществуваха цял куп обичайни опасности, безброй хора, които биха искали, щом тя изпадне в безпомощно състояние, да променят нещо, което им се струва несправедливост.

При положение, че някакво заклинание разяждаше магията, рано или късно Изповедническата й сила щеше да умре и тя щеше да остане без възможност да се защитава. Той искаше да може да я пази, но без меча се опасяваше, че ще му бъде невъзможно да го стори.

Всеки път, когато посегнеше към меча си и не го намираше, усещаше някаква празнота, неизразима с думи. Сякаш липсваше част от самия него.

Въпреки всичко Ричард се чувстваше някак неловко от мисълта, че се връщат в Ейдиндрил. Нещо го притесняваше. Опитваше се да се убеди, че сигурно е притеснението, че оставя Зед болен и слаб. Но Зед се бе постарал да му покаже убедително, че друг избор няма.

Докато не забеляза приближаващия пътник, вторият ден на пътуването им изглеждаше слънчев, сух и по-приемлив. Ричард лекичко опъна тетивата. След сблъсъка с онова кокоше същество, така наречения Промъкник, и при такъв висок залог той нямаше намерение да позволява на никого да ги доближи, преди да се убеди, че е приятел.

Ричард смръщи чело към Калан.

— Знаеш ли, не мога да се отърва от мисълта, че майка ми веднъж ми е разказвала нещо за котка, наречена Промъкник.

Прихванала косата си с ръка, за да не позволи на вятъра да я блъска в лицето й, Калан също смръщи чело в отговор.

— Странно. Сигурен ли си?

— Не. Тя почина, когато бях много малък. Трудно е да съм сигурен дали наистина си спомням нещо или само си въобразявам.

— И какво ти се струва, че си спомняш? — попита го тя.

Ричард опъна тетивата за проба, после поотпусна напрежението.

— Струва ми се, че веднъж бях паднал и си бях ожулил коляното или нещо такова, и тя се опитваше да ме разсмее — нали разбираш, за да ме накара да забравя болката. Мисля, че само това е единственият път, когато ми е разказвала, че когато била много малка, майка й разказва ла история за котка, която все се промъквала из вещите и скачала върху всичко в стаята и така си спечелила името Промъкник. Мога да се закълна, че си я спомням как се смее и ме пита не мисля ли, че името е много смешно.

— Да бе, ужасно е смешно — обади се Кара, показвайки недвусмислено, че не вижда какво толкова му е смешното.

С пръста си тя повдигна върха на стрелата му, а заедно с това и целия лък в посоката на приближаващата опасност, която според нея той в момента пренебрегваше.

— Какво те накара да се сетиш за това точно сега? — попита Калан.

Ричард посочи с брадичка приближаващия се човек.

— Мислех си за човек, попаднал по тези места — нали разбираш, за това какви ли опасности могат да се промъкват наоколо.

— И докато си мислиш за всички тези опасности, които могат да се промъкват — вметна Кара, — да не би да реши просто да си седиш и да ги оставиш да те нападнат безпрепятствено?

Без да обръща внимание на Кара, Ричард извърна глава към мъжа.

— Сега вече би трябвало да го виждаш.

— Не, все още чакай — Заслонила очите си с ръка, Калан се повдигна на пръсти, сякаш това щеше да й помогне да вижда по-добре. — Ето го. Вече го виждам.

— По-добре ще е да се скрием в тревата и да го нападнем из засада — предложи Кара.

— Той ни видя в момента, в който го видях аз — възрази Ричард. — Знае, че сме тук. Няма да го изненадаме.

— Добре поне, че е сам — прозя се Кара. — Няма да имаме проблеми.

Тази нощ Кара бе дежурила втора. Не го бе събудила навреме за неговата смяна. Бе го оставила да поспи поне още час. Освен това вторите дежурства винаги бяха по-дълги.

Ричард отново погледна през рамо.

— Ти може да си видяла само един, но има и още. Поне дузина.

Калан отново вдигна ръка над очите си.

— Не виждам други. — Огледа се встрани и назад. — Само онзи. Сигурен ли си?

— Да. Когато го видях първия път и той ме забеляза, ги остави и се насочи към нас сам. Те все още чакат.

Кара взе раницата си. Бутна Калан, после и Ричард по рамото.

— Да тръгваме. Можем да ги изпреварим, докато излезем от полезрението им, а след това да се скрием. Ако ни последват, ще ги изненадаме и набързо ще приключим с преследването.

Ричард я бутна в отговор.

— Би ли почакала малко? Той идва сам, за да не ни предизвиква. Ако имаше намерение да ни напада, щеше да вземе всичките си хора. Ще изчакаме.

Кара скръсти ръце и гневно стисна устни. Явно излизаше от обичайната си роля на защитник. Независимо дали тя бе готова или не, щеше да се наложи да я накара да поговорят, за да разбере какъв е проблемът. Може би Калан щеше да успее да направи нещо.

Мъжът вдигна ръце и им махна приятелски.

Внезапно разпознал го, Ричард свали ръката от лъка си и също му махна.

— Чандален е.

Не след дълго Калан също вдигна ръка за поздрав.

— Прав си, Чандален е.

Ричард пъхна стрелата обратно в колчана, окачен на колана му.

— Какво ли прави по тези места?

— Още докато ти претърсваше кокошките, събрани на куп — отвърна Калан, — той тръгна да провери някои от хората си, изпратени на далечен оглед. Каза, че се били сблъскали с тежко въоръжени чужденци. Нещо в държанието на новодошлите ги притеснявало.

— Враждебни ли са били?

— Не. — Калан отметна кичур мокра коса назад. — Но хората на Чандален споменали, че онези излъчвали странно спокойствие. Точно това го разтревожи.

Ричард кимна, наблюдавайки приближаването на Чандален, който бе въоръжен единствено с ножа си. Както бе обичаят на Калните, щом приближи, Чандален не се усмихна. Докато не си разменяха съответните поздрави, Калните не се усмихваха дори когато срещаха приятели из тревистите поля.

С мрачно изражение Чандален бързо удари Ричард, Калан и Кара. Макар през по-голямата част от пътя да бе тичал, не личеше да се е задъхал, докато ги поздравяваше с титлите им.

— Сила за Майката Изповедник. Сила за Ричард Избухливия. — Към устния поздрав към Кара прибави и кимване с глава. Тя бе защитник също като него.

И тримата му върнаха удара и му пожелаха сила.

— Къде отивате? — попита Чандален.

— Появи се проблем — отвърна Ричард и му протегна мяха си с вода. — Трябва да се върнем в Ейдиндрил.

Чандален изсумтя тревожно и пое мяха.

— Кокошката, дето не е кокошка?

— В известен смисъл да — отвърна Калан. — Оказа се, че е магия, направена от Сестрите на мрака, които Джаганг държи като затворнички.

— Господарят Рал използва магията си, за да унищожи кокошката, дето не е кокошка — вметна Кара.

Чандален, явно облекчен от последната новина, отпи голяма глътка вода.

— Тогава защо трябва да се връщате в Ейдиндрил?

Ричард отпусна единия край на лъка си на земята и стисна другия.

— Магията, направена от Сестрите на мрака, застрашава всички и всичко, в което има магия. Зед и Ан вече се разболяха. Останаха да чакат в селото. В Ейдиндрил се надяваме да освободим магия, с която да противодействаме на Сестрите на мрака, и тогава Зед ще възстанови силите си и ще може да оправи нещата. Магията на Сестрите сътвори онова кокоше същество, дето уби Джуни. Докато не стигнем в Ейдиндрил, всички са изложени на опасност.

Чандален го изчака да довърши изречението си, после запуши мяха и му го върна.

— В такъв случай ще е най-добре да тръгвате незабавно, за да направите, каквото можете. — Той погледна през рамо. Сега, след като Чандален се бе представил, другите също бяха тръгнали насам. — Но хората ми са срещнали чужденци, които първо трябва да ви видят.

Ричард метна лъка си през рамо, загледан в далечината.

— И кои са те?

Чандален стрелна крадешком с поглед Калан, след което насочи отговора си към Ричард.

— Имаме една стара поговорка. По-добре си дръж езика зад зъбите, когато си край готвачката, за да не свършиш в тенджерата с пилето, дето изяде вечерята й.

На Ричард му се стори, че Чандален всячески избягва да поглежда към обърканото изражение на Калан. Макар да не можеше да си представи защо, му се стори, че е разбрал иносказателния му език — колкото и странен да бе той. По-скоро реши, че е въпрос на лош превод.

Приближаващите хора не бяха далеч. Сега, когато Чандален вече бе изгубил един от верните си хора, убит от Промъкника, със сигурност щеше силно да се надява Ричард и Калан да осуетят плановете на врага. Нямаше да ги бави, освен ако нямаше сериозна причина.

— Щом е толкова важно да ни видят, тогава да вървим.

Чандален го спря за ръката.

— Те искаха да се видят само с теб. Може би ще е по-добре да отидеш сам? И после веднага да продължите пътя си.

— Че защо Ричард ще ходи сам? — с подозрение в гласа попита Калан, след което добави нещо на езика на Калните, което Ричард не разбра.

Чандален разпери ръце, показвайки празните си длани, сякаш в потвърждение на това, че не носи оръжие и не желае да влиза в бой. Поради някаква причина не искаше да се меси в ставащото.

— Може би било добре — Подозрителният поглед на Калан се премести върху Ричард и той млъкна. Покашля се.

— Щях да кажа, че би било добре да отидем заедно, защото нямаме тайни един от друг. — Ричард вдигна оръжието си. — Калан винаги е добре дошла с мен. Нямаме време за губене. Да вървим.

Чандален кимна и ги поведе към съдбата им. На Ричард му се стори, че накрая му хвърли поглед в смисъл „да не кажеш после, че не съм те предупредил“.

Ричард забеляза десет от ловците на Чандален, следващи седем чужденци, плюс още трима ловци, обикаляйки по-надалеч. Те явно охраняваха чужденците, но без да си придават особено застрашителен вид. Изглеждаха така, сякаш просто ги придружават, но Ричард знаеше, че ловците на Калните бяха готови и при най-малкия признак на недоброжелателност от страна на другите да вдигнат оръжие. Въоръжени чужденци в територията на Калните бяха като гръм преди буря.

Ричард се надяваше и тази буря да отмине бързо, оставяйки след себе си ясно небе. Калан, Кара и Ричард вървяха бързо след Чандален през мократа трева.

Хората на Чандален бяха най-яростните защитници на народа на Калните. Това, че повечето съседни народи отбягваха близки отношения с Калните, говореше за бойната им жестокост.

В момента добре обучените воини на Чандален, изпълняващи ролята на ескорт, предизвикваха в шестимата чужденци в провиснали ленени дрехи не повече от вяла незаинтересованост. Тази незаинтересованост бе някак странно позната на Ричард.

С приближаването на групата той изведнъж ги позна и отстъпи крачка назад.

Трябваха му няколко мига, за да повярва на очите си. Най-сетне разбра защо шестимата чужденци са толкова незаинтересовани в отношението си към хората на Чандален. Ричард не можеше да си обясни какво ли правят толкова далеч от дома си.

Всички чужденци бяха облечени и въоръжени по един и същ начин. Ричард знаеше името само на единия от тях, но всички останали познаваше по физиономия. Тези хора бяха посветили живота си на една цел, заложена от предците им преди хиляди години — от времето на онези магьосници при Голямата война, които бяха отнели тяхната родина и създали Долината на изгубените, разделяща Стария от Новия свят.

Мечовете им с черни дръжки с характерните извити остриета, разширяващи се към върха, бяха прибрани в ножниците. На една халка на предпазителя на всеки от мечовете бе привързана корда, другият край, на която висеше през врата на притежателя на оръжието — това бе предпазна мярка срещу загубването на меча в битка. Освен това всеки от шестимата носеше по едно копие и малък, кръгъл, не украсен щит. Ричард бе виждал жените от този народ облечени и въоръжени по същия начин, отдадени на същата цел. Този път обаче пред него стояха само мъже.

За хората от този народ боравенето с меча бе превърнато в изкуство. Обучаваха се на лунна светлина, тъй като денят не им предоставяше достатъчно от нужното им време. Използването на мечовете им бе близко до религиозно отдаване и те го правеха всеотдайно. Тези хора бяха истински майстори на острието.

Седмата, жената, бе облечена различно и не бе въоръжена — поне не в обичайния смисъл.

Ричард не бе добър в преценяването на тези неща, но едно бързо пресмятане му подсказа, че е бременна поне в шестия месец.

Буйният водопад от дълга черна коса, обрамчваща красивото й лице, придаваше на чертите й и особено на тъмните очи някаква строгост. За разлика от провисналите семпли одежди на мъжете, тя носеше фина вълнена светлокафява рокля до под коленете, пристегната в кръста с колан от еленова кожа. Краищата на колана й бяха украсени с необработени скъпоценни камъни.

От външната страна на ръкавите й, малко под раменете, имаше по един кичур разноцветни ивици плат. Всяка ивица бе прокарана през малка дупчица в допълнително пришито парче плат и закрепена с възел, и всяка, Ричард го знаеше, бе завързана там от просител.

Това бе молитвена рокля. Всяка от малките цветни ивици, когато се вееха на вятъра, трябваше да изпраща молитва към добрите духове. Подобна одежда се носеше единствено от тяхната духовна майка.

Ричард трескаво търсеше отговор на въпроса какво ли е откарало тези хора толкова далеч от дома им. Не можеше да намери никакъв успокоителен отговор, всичко, което му хрумваше, бе неприятно.

Ричард беше спрял. Калан застана от лявата му страна, Кара от дясната, а Чандален отдясно на Кара.

Без да обръщат внимание на останалите присъстващи, мъжете в провиснали дрехи положиха копията си на земята до себе си и паднаха на колене пред Ричард. Поклониха се дълбоко, докосвайки с чела земята, и останаха така.

Жената стоеше безмълвна и го гледаше. В тъмните й очи се долавяше надвременният поглед, който Ричард бе виждал и в очите на други. Сестра Вирна, вещицата Шота, Ан, а наред с тях и на Калан. Този поглед бе белег на дарбата.

Докато се взираше в очите му с поглед, в който като че ли имаше намек за това, че има неща, които той никога няма да разбере, през устните й премина сянка на усмивка. Без да каже дума, тя падна на колене пред шестимата си придружители. Докосна с чело земята и целуна върха на ботуша му.

— Кахарин — прошепна благоговейно.

Ричард протегна ръка надолу и като я хвана за рамото, я дръпна да стане.

— Ду Чайлу, радост е за сърцето ми да те видя, но какво правиш тук?

Тя се изправи пред него, на устните й засия сърдечна усмивка. Наведе се напред и го целуна по бузата.

— Дойдох да те видя, разбира се, Ричард, Търсачо, Кахарин, съпруже.

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

— СЪПРУЖЕ? — дочу Ричард тревожното възклицание на Калан.

С удивление, граничещо с ужас, което едва не го повали на земята и не го остави без дъх, Ричард изведнъж си припомни разказа на Ду Чайлу за древния закон на нейния народ. Жестоките изводи го зашеметиха.

Навремето бе отхвърлил с лека ръка непреклонните й твърдения като нелепи приумици или може би неправилно схващане на родовата история. Сега някогашният призрак най-неочаквано се бе върнал да го потърси.

— Съпруже? — повтори Калан, този път малко по-силно и настоятелно.

Тъмните й очи се извърнаха към Калан сякаш с неудоволствие, задето ги отлепя от Ричард.

— Да. Точно така. Аз съм Ду Чайлу, съпругата на Кахарин, Ричард, Търсача. — Ду Чайлу прокара ръка по из дутия си корем. Неудоволствието изчезна от погледа й, който засия от гордост. — Нося неговото дете.

— Остави на мен, Майко Изповедник — каза Кара. В гласа й прозвуча недвусмислена заплаха. — Този път аз ще се погрижа.

Кара измъкна ножа от колана на Чандален и се хвърли към жената.

Ричард бе по-бърз. Извърна се към Кара и с върховете на пръстите си я блъсна в гърдите. Това не само спря полета й, но я отхвърли три стъпки назад. И без това Ричард си имаше достатъчно проблеми, за да се занимава и със създадените от нея. Блъсна я още веднъж, отдалечавайки я още толкова назад, после още веднъж, докато тя беше извън обсега на групата от хора.

Изви й ръката и взе ножа.

— А сега ме чуй. Не знаеш нищо за тази жена.

— Знам.

— Нищо не знаеш! Чуй ме! За да не ти е последната битка. Това не ти е Надин. Няма нищо общо с Надин!

Спокойната му ярост най-сетне избухна. С необуздан вик на нечовешки гняв той заби ножа в земята. Ударът му беше толкова мощен, че дори дръжката потъна в меката тревиста почва.

Калан докосна с ръка рамото му.

— Ричард, успокой се. За какво е всичко това? Какво става?

Той прокара пръсти в косата си. Стиснал зъби, погледна напред и видя все още коленичилите мъже.

— Джиаан и вие, останалите, станете!

Мъжете се изправиха като един. Ду Чайлу чакаше мълчаливо, търпеливо. Чандален и хората му отстъпиха назад. Калните го бяха нарекли Ричард Избухливия и макар да не бяха изненадани от поведението му, предпочитаха да не му се изпречват на пътя.

Чандален и хората му нямаха представа, че гневът му се дължи на нещото, причинило смъртта на един от тях, дори може би на двама, ако се брои и мъртвороденото бебе, а по всяка вероятност щеше да вземе и още жертви.

Калан го изгледа загрижено.

— Ричард, успокой се и се вземи в ръце. Кои са тези хора?

Той не можеше да успокои дишането си. И сърцето си. Нито да отпусне юмруци. И да спре препускащите си мисли. Нещата като че ли се изплъзваха от контрол. Страхове, които бе потискал в себе си, сякаш бяха изплували на повърхността и внезапно бяха протегнали ръце към него. Трябваше да се сети по-рано. Ругаеше се, задето не е обърнал внимание.

Но трябваше да има начин да оправи нещата. Трябваше да помисли. Да спре ужасните неща, които все още не са се случили, и да намери начин да предотврати случването им.

Даде си сметка, че всъщност вече са се случили. Сега трябваше да измисли разрешение на проблема.

Калан повдигна брадичка и го погледна в очите.

— Ричард, отговори ми. Кои са тези хора?

Той, все още обзет от отчаяна ярост, вдигна ръка към челото си.

— Бака Бан Мана. Означава „тези, които нямат господар“.

— Вече си имаме Кахарин. Вече не се казваме Бака Бан Мана — обади се от недалеч Ду Чайлу. — Вече се наричаме Бака Тау Мана.

Без да разбира изцяло обяснението на Ду Чайлу, Калан отново се обърна към Ричард. Този път в гласа й се долавяше непоколебима строгост.

— Защо те нарича свой съпруг?

Мислите му вече препускаха в съвсем друга посока и му бе нужно известно време, за да осъзнае въпроса на Калан. Тя не можеше да разбере последствията. За него въпросът й бе незначителна минала история в сравнение с бъдещето, стоварило се на плещите им.

Нетърпеливо се опита да разсее притеснението й с жест.

— Калан, не е каквото си мислиш.

Тя облиза устни, за да си поеме дъх.

— Чудесно. — Зелените й очи го пронизваха до дъно.

— Тогава защо просто не ми обясниш какво е.

Това не беше въпрос. Затова Ричард побърза да зададе своя.

— Нима не виждаш? — Обзет от нетърпение, той посочи Ду Чайлу. — Става въпрос за древните им закони! Според тях тя е моя жена. Поне за такава се мисли.

Ричард притисна с пръсти слепоочията си. Главата му щеше да се пръсне.

— Загазили сме я страхотно — промълви след малко.

— Поне ти със сигурност — обади се Кара.

— Кара — през зъби изсъска Калан, — достатъчно. — Обърна се към него: — Ричард, какви ги говориш? Какво става тук?

В главата му зазвучаха отделни пасажи от дневника на Коло.

Той не можеше да подреди мислите си дотолкова, че да ги изрази в думи. Светът се разпадаше, а тя му задаваше въпроси с вчерашна дата. След като той самият виждаше опасността тъй близо пред тях, не можеше да разбере как така Калан не я забелязва.

— Нима не виждаш?

Мисълта му се блъскаше бясно в мрачните възможности, изправящи се пред тях. Просто не можеше да вземе решение какво да прави. Времето му бягаше. Дори не знаеше колко още им остава.

— Виждам, че си й направил дете — продължи Кара.

Ричард извърна гневния си поглед към Морещицата:

— След всичко, което сме преживели заедно, Кара, само това ли можеш да си помислиш за мен?

Кара скръсти ръце със самодоволно изражение и не отговори.

— Защо не пресметнеш — обърна се към нея Калан.

— Когато тази жена е забременяла, Ричард е бил пленник на Морещицата, далеч в Народния дворец в Д’Хара.

За разлика от Агиелите, които Ричард носеше в почит на двете жени, дали живота си за него, Калан носеше Агела на Дена, Морещицата, която по заповед на Мрачния Рал бе заловила и измъчвала Ричард почти до смърт. Дена бе решила да вземе Ричард за свой другар, но нито веднъж не бе и намеквала, че ще става въпрос за брак. За нея това бе още един начин да го измъчва и унижава.

Накрая Ричард бе простил на Дена за стореното му. Тя, знаейки, че той ще я убие, за да се спаси, му бе дала Агнела си и го бе помолила да я запомни като нещо повече от Морещица. Бе го помолила да сподели с него последния й дъх. Благодарение на Дена Ричард бе започнал да разбира и съчувства на тези жени и така се бе превърнал в единствения човек, избягал някога от Морещица.

Ричард се изненада от това, че Калан вече бе „пресметнала“. Не бе очаквал от нея да се усъмни в него. Грешеше. Тя сякаш четеше мислите в очите му.

— Това е просто нещо, което правиш без да мислиш — прошепна тя. — Разбра ли? Ричард, моля те, кажи ми какво става?

— Ти си Изповедник. Знаеш как при различните народи брак може да се предизвика от различни уговорки. С изключение на теб, Изповедниците винаги са избирали другарите си по лични причини, различни от любовта, след което са ги докосвали със силата си, преди да се омъжат за тях. Така мъжът е нямал право на глас.

Мъжът, избиран от Изповедника за неин съпруг, се избираше предимно като животно за разплод. След като Изповедническата сила унищожаваше самоличността на избраника, любовта, независимо от желанията и чувствата на отделната жена, никога не бе стояла като въпрос пред нея. Изповедникът си избираше мъж заради качествата, които един ден ще предаде на своята дъщеря.

— Там, откъдето идвам — продължи Ричард, — родителите често избират женихите на децата си. Един ден бащата просто казва на детето си „Този ще бъде съпругът ти“ или „Тази ще бъде съпругата ти“. Различните народи имат различни обичаи и закони.

Калан тайничко хвърли поглед към Ду Чайлу. Най-напред се спря на лицето й, след това на корема й.

Когато отново погледна Ричард, очите й бяха станали леденостудени.

— Очаквам да ми обясниш за законите на нейния народ.

Ричард си помисли, че Калан напълно несъзнателно докосва тъмния камък на нежната златна верижка, която Шота й подари. Вещицата се бе появила най-неочаквано на сватбата им и Ричард си спомняше дословно думите й към тях.

„Това е подаръкът ми за двама ви. Правя го от обич към вас и към всички останали. Докато го носите, няма да имате деца. Празнувайте единението си и любовта си. Сега си принадлежите, както винаги сте мечтали.

Запомнете добре думите ми — когато сте заедно, никога не махайте това. Няма да допусна от връзката ви да се пръкне и да оживее мъжка рожба. Това не е заплаха. Това е обещание. Не се ли вслушате в съвета ми, ще понесете последствията от клетвата ми.“ Вещицата се бе взряла в очите на Ричард и бе допълнила: „По-лесно ще ти е да се изправиш срещу самия Пазител, отколкото срещу мен.“ Ричард не вярваше непременно на твърдението на Шота, че синът им ще бъде звяр, пуснат да вършее из света, но засега двамата с Калан бяха решили да се вслушат в предупреждението. Не им оставаше друг избор.

Пръстите на Калан на бузата му обърнаха погледа му към нея и му припомниха, че тя все още очаква отговор.

Той с усилие успокои речта си:

— Ду Чайлу е от Стария свят, от другата страна на Долината на изгубените. Помогнах й, когато Сестра Вирна ме водеше Към Стария свят.

Един друг народ, Мадженди, бяха заловили Ду Чайлу и се канеха да я принесат в жертва. Бяха я държали като пленник от месеци. Бяха се забавлявали с нея.

Мадженди очакваха от мен, като човек с дарба, да им помогна да я принесат в жертва като отплата, задето са ме пуснали да прекося земите им. Ако човек, роден с дарбата, помогне в принасянето на жертва, те го приемат като висша форма на осъществяване на религиозните си вярвания. Наместо това аз освободих Ду Чайлу, надявайки се тя да ни преведе през заплетените блатисти местности на своите земи, тъй като вече не можехме да се движим по земята на Мадженди.

— Дадох на Ричард мъже, които да изведат в безопасност него и вещицата през блатата до голямата каменна къща на вещиците — включи се в обясненията Ду Чайлу, сякаш, за да внесе яснота.

Калан примигна насреща й.

— Вещица? Къща на вещиците?

— Има предвид Сестра Вирна и Двореца на пророците — поясни Ричард. — Те помогнаха на Сестра Вирна и мен не защото освободих Ду Чайлу, а защото изпълних едно древно пророчество.

Ду Чайлу застана до Ричард сякаш по право.

— Според древния закон Ричард дойде при нас и танцува с духовете, и с това доказа, че е Кахарин и мой съпруг.

Ричард сякаш видя как косата на Калан настръхва.

— Какво означава това?

Той понечи да отговори, търсейки внимателно думите. Ду Чайлу вдигна брадичка и го изпревари:

— Аз съм духовната майка на Бака Тау Мана. Освен това съм и пазителка на нашите закони. Казано е, че Кахарин ще оповести появяването си, като танцува с духовете и пролее кръвта на тридесет от Бака Бан Мана — дело, което никой друг освен избрания не може да извърши, и то единствено с помощта на духовете.

Казано е, че когато това стане, ние вече няма да сме свободен народ, а ще сме подвластни на неговите желания. Ще му принадлежим, за да ни управлява.

Именно заради това нашите майстори на острието се обучават цял живот. Те имат честта да обучат Кахарин, за да може той да се справи с Тъмния дух. Това доказа, че Ричард е нашият Кахарин, дошъл да ни върне в земята — точно както обещаваха предците ни.

Лекият ветрец развя косата на Ду Чайлу. В тъмните й очи нямаше никакви чувства, но лекото трепване в гласа й я издаде.

— Той уби тридесетте и вкара в действие стария закон. Тези тридесет вече са легенда за нашия народ.

— Нямах друг избор — успя почти шепнешком да промълви Ричард. — Щяха да ме убият. Молих ги да спрат. Молих Ду Чайлу да ги спре. Не я бях спасил, за да се налага да избивам хората й. В края на краищата не можех да не се защитя.

Калан изгледа Ду Чайлу с дълъг и леден поглед, след това се обърна към Ричард.

— Тя е била пленена и ти си й спасил живота и си я върнал при народа й.

Ричард кимна.

— И тя е изпратила хората си срещу теб, казала им е да се опитат да те убият? Това ли й е била благодарността?

— Ставаше въпрос за нещо повече. — Беше му неловко да оправдава пред нея действията на тези хора — действия, довели до проливането на толкова много кръв. Той все още помнеше тръпчивия вкус в устата си.

Калан стрелна за пореден път Ду Чайлу с дълъг, леден поглед.

— Но нали си й спасил живота?

— Да.

— Тогава ми обясни за какво повече е могло да става дума.

Потискан от болезнените спомени, Ричард търсеше думи, с които да обясни на Калан така, че тя да разбере.

— Това, което те направиха, бе един вид тест. Тест на живот или смърт. Той ме принуди да се науча да използвам магията на меча по начин, по който никога не бях и предполагал, че е възможно. За да оцелея, трябваше да прибягна до опита на хората, използвали меча преди мен.

— Какво искаш да кажеш? Как така да прибегнеш до техния опит?

— Магията на Меча на истината пази същината на бойните познания на всички, които са си служили с него.

Както на добрите, така и на злите. Намерих начин да се добера до този опит, като оставих духовете на меча да ми говорят — в съзнанието ми. Но във вихъра на боя не винаги оставаше време да превърна наученото в думи.

Така че понякога необходимата ми информация ми се явяваше в образи — символи, — които я свързваха в едно цяло. Това бе основното, което ме накара да разбера защо пророчествата ме нарича фуер грисса ост драука — онзи, който носи смърт.

Ричард докосна амулета на, врата си. Рубинът представляваше капка кръв. Линиите около него изобразяваха символично танца. За един магьосник-воин това носеше много смисъл.

— Това — продължи шепнешком той — е танцът със смъртта. Но тогава, едва тогава, при Ду Чайлу и нейните тридесет воини, го разбрах за първи път.

Пророчеството казва, че един ден ще отида при тях. Пророчеството и древните им закони казват, че трябва да ме научат на това — да танцувам с духовете на онези, които са използвали меча преди мен. Съмнявам се, че те истински разбират как тестът им постигна каквото трябваше, те просто трябваше да изпълнят дълга си. Ако го направеха и аз оцелеех, значи щях да живея.

Това познание ми бе необходимо, за да се изправя срещу Мрачния Рал и да го върна в отвъдния свят. Нали си спомняш как го извиках на Съвещанието в селото на Калните и как той избяга в този свят, а след това Сестрите ме заловиха?

— Разбира се, че си спомням — каза Калан. — Значи те са те въвлекли в битка на живот и смърт срещу невъзможно неравностойна сила, за да те принудят да извикаш вътрешната си сила — дарбата си. И в резултат на това ти си избил нейните тридесет майстори на острието?

— Да, точно така. Те изпълняваха пророчеството. — Той размени дълъг поглед с единствената си истинска съпруга — истинска поне в сърцето му. — Знаеш колко ужасни могат да бъдат пророчествата.

Калан най-сетне отклони поглед встрани и кимна, заловена в капана на собствените си болезнени спомени. Пророчествата бяха издигнали и пред двама им редица перипетии и ги бяха подложили на множество изпитания. Втората му жена, Надин, наложена му чрез пророчество, бе едно от тези изпитания. Ду Чайлу вдигна брадичка.

— Петима от онези, които уби Кахарин, бяха мои съпрузи и бащи на децата ми.

— Петима съпрузи. О, добри духове.

Ричард стрелна Ду Чайлу с поглед.

— Не ми помагаш особено.

— Искаш да кажеш, че по нейния закон убийството на съпрузите й те обрича да заемеш мястото им?

— Не. Причината е не в това, че убих съпрузите й, а защото убивайки тридесетимата воини, доказах, че съм техният Кахарин. Ду Чайлу е тяхната духовна майка. По древните им закони тя трябва да стане жена на Кахарин. Трябваше да се сетя по-рано за това.

— Очевидно — озъби се Калан.

— Виж, мога да предположа как ти звучи. Знам, че никак не се връзва.

— Не, всичко е наред. Разбирам. — Леденото й изражение се трансформира в пареща болка. — Значи ти си постъпил благородно и си се оженил за нея. Разбира се. Направо прекрасно го разбирам. — Тя се наклони към него. — И понеже беше толкова зает и така нататък, забрави да го споменеш, преди да се ожениш за мен. Разбира се. Разбирам. Кой не би разбрал? От един мъж не може да се очаква да помни всичките жени, които оставя след себе си. — Тя скръсти ръце и му обърна гръб. — Ричард, как можа.

— Не! Не беше така. Никога не съм се съгласявал. Никога. Никога не е имало церемония. Никой не е произнасял никакви думи. Не съм произнасял никаква клетва. Не разбираш ли? Не сме се женили. Подобно нещо не се е случвало никога!

Нещата така се объркаха. Съжалявам, че съм забравил да ти кажа, но това просто никога не е идвало в съзнанието ми, тъй като тогава го пропуснах покрай себе си като някакви си глупави вярвания на далечен народ. Не му обърнах внимание. Тя просто си мисли, че след като убих онези мъже, за да се защитя, автоматически се превръщам в неин съпруг.

— Така е — потвърди Ду Чайлу.

Калан я стрелна с бърз поглед, докато хладно премисляше думите на Ричард.

— Значи никога, по никакъв начин не си се съгласявал да се ожениш за нея?

Ричард разпери ръце.

— Точно това се опитвам да ти кажа през цялото време. Това са просто вярванията на Бака Бан Мана.

— Бака Тау Мана — поправи го Ду Чайлу.

Той не й обърна внимание и се наведе към Калан.

— Съжалявам, но имаш ли нещо против да продължим темата малко по-късно? Струва ми се, че сме се сблъскали със сериозен проблем.

Тя повдигна вежда. Той поясни:

— Още един сериозен проблем.

Тя го изгледа снизходително, смръщила чело. Той се извърна и си откъсна стръкче трева, замислен над проблем, по-сериозен от яростта на Калан.

— Ти знаеш много за магията. Искам да кажа, нали си израснала в Ейдиндрил, сред магьосници, които са те обучавали, чела си книгите в Магьосническата кула. Нали си Майката Изповедник.

— Не притежавам дарбата в обичайния смисъл на думата — отвърна Калан. — Не като магьосник или чародейка. Моята сила е различна. Но, да, знам доста за магия та. Като Изповедник бях обучавана за магията в нейните различни форми.

— Тогава отговори ми на един въпрос. Ако има необходимост от магия, тя може ли да бъде изпълнена посредством някое двусмислено правило, без да бъде направен същинският необходим ритуал?

— Да, разбира се. Нарича се рефлекторен ефект.

— Рефлекторен ефект. И как действа?

Калан нави дълъг кичур коса на пръста си и се замисли как да му отговори.

— Да вземем една стая само с един прозорец, така че слънцето никога не достига до ъгъла. Можеш ли да направиш така, че слънцето да освети и него?

— След като се нарича рефлекторен ефект, предполагам, че би могло да се използва огледало, което да отрази слънчевата светлина към ъгъла.

— Точно така. — Калан освободи пръста си и го вдигна нагоре. — Макар слънчевата светлина никога да не може да достигне в ъгъла сама, използвайки огледалото, ще можеш да я накараш да отиде там, където нормално не би могла. Понякога и магията действа така. При нея нещата са доста по-сложни, разбира се. Но това е най-лесният начин да ти го обясня.

Макар и само чрез някакъв древен закон, изпълняващ отдавна забравена традиция, магията може да отрази условието за изпълнение на изискванията на замесената магия. Също както водата достига собственото си равнище, така и магията често пъти търси свое собствено разрешение — в рамките на законите на своята природа.

— Точно от това се опасявах — промърмори Ричард.

Той пъхна стръкчето трева между зъбите си и се загледа в светкавиците, осветяващи страховито далечните облаци.

— Тази магия датира от времето на древното изискване за Кахарин — най-сетне каза той. — Точно в това се състои проблемът.

Калан го стисна за ръката, извръщайки лицето му към себе си.

— Но нали Зед каза…

— Той ни излъга. Почувствах го. — Отчаян, Ричард хвърли настрани стръкчето трева.

Зед бе използвал Първото правило на магьосника — хората вярват на една лъжа или защото искат да повярват, че е истина или защото се страхуват, че е така, — за да ги насочи по грешна следа. — Исках да му повярвам — промълви той. — И той ме изигра.

— Какво искаш да кажеш? — попита Кара.

Ричард въздъхна сломен. Бе проявил небрежност не само в едно нещо.

— Зед. Той е измислил цялата тази работа с Промъкника.

Кара смръщи чело.

— Че защо ще го прави?

— Защото поради някаква причина не иска да знаем, че Хармониите са на свобода.

Ричард не можеше да повярва на собствената си глупост, на това, че бе забравил за Ду Чайлу. Калан имаше право да се гневи. В това отношение извиненията му бяха направо нелепи. И това ми било Господар Рал! Хората трябваше да му вярват и да го следват!

Калан прокара пръсти по челото си.

— Ричард, да обмислим нещата. Не може.

— Зед каза, че ти трябва да си моята трета съпруга, за да бъдат извикани Хармониите в този свят.

— Наред с други неща — настоя Калан. — Той каза „Наред с други неща“.

Ричард уморено вдигна пръст.

— Ду Чайлу. — Вдигна втори пръст. — Надин. — Вдигна трети пръст. — Ти. Ти си моята трета съпруга. Поне формално. За мен може да не е така, но магьосниците, които са направили заклинанието, не ги е грижа какво си мисля аз. Те хвърлят някаква магия, която да бъде задействана от отключването на предписан пакет от условия.

Калан въздъхна мъчително.

— Забравяш един съществен елемент. Когато произнесох на глас имената на трите Хармонии, ние с теб все още не бяхме женени. По онова време не бях втората ти жена, камо ли пък третата.

— Когато бях принуден да се омъжа за Надин, за да получа достъп до Храма на ветровете, а ти бе принудена да се омъжиш за Дрефан, в сърцата си ние си дадохме дума един на друг. Поради тази мълчалива клетва ние още тогава бяхме женени — поне от гледна точка на духовете. Самата Ан се съгласи с това.

Както ти самата току-що ми обясни, понякога магията действа по двойствени правила. Независимо от чувствата ни, формалните изисквания — изискванията за някаква древна магия, създадена от магьосниците още по времето на Голямата война, когато пророчеството за Кахарин и древният закон са били направени — са били изпълнени.

— Но…

Ричард махна с ръка, за да подсили думите си:

— Калан, съжалявам, че толкова лековерно не помислих за това, но трябва да го приемем — Хармониите са на свобода.

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

МАКАР СОБСТВЕНИТЕ МУ ДУМИ да му се струваха напълно убедителни, Ричард не смяташе, че Калан е убедена. Тя сякаш дори нямаше желание да го изслуша. Видът й изразяваше само едно — гняв.

— Каза ли на Зед за нея? — с омраза посочи тя към Ду Чайлу. — Каза ли му? Сигурно си му казал нещо.

Той разбираше как се чувства тя. И на него не би му било приятно да разбере, че е имала още един съпруг, когото е пропуснала да му спомене — без значение колко невинна може да е била, — пък макар и връзката й с него да е била толкова хлабава, колкото тази между него и Ду Чайлу.

Както и да е, в случая ставаше въпрос за нещо значително по-важно от някакви си объркани условности, превърнали Ду Чайлу в негова първа жена. Ставаше въпрос за нещо опасно и крайно. Калан трябваше да го разбере. Трябваше да си даде сметка, че са я загазили здравата.

Вече загубиха достатъчно ценно време. Молеше се на добрите духове да съумее да я накара да прозре истинността на думите му, без да се налага да й разкрива изцяло доказателствата, които му говореха, че всичко това е наистина така.

— Казах ти, Калан, дори не го помнех до този момент, тъй като по онова време не ми се струваше истинско и не си давах сметка, че може да се окаже сериозно. Освен това кога да имам време да му кажа? Джуни умря, преди да имаме възможност да си поговорим истински. След това той измисли онази история с Промъкника и ни прати за зелен хайвер.

— Тогава как е разбрал? За да ни преметне така, е трябвало да знае за първата. Откъде е знаел Зед, че всъщност съм ти третата жена — макар и само поради — тя сви юмруци, — поради някакви си глупави древни закони, за които изцяло си забравил?

Ричард разпери ръце.

— Ако през нощта вали, не е нужно да можеш да видиш облаците в тъмното, за да знаеш, че дъждът пада от небето. Ако Зед е знаел определен факт и е бил наясно, че това е проблем, едва ли се е притеснявал за въпроса как се е появил той. По-скоро е търсил пролуката в покрива.

Тя потърка носа си с пръст и въздъхна дълбоко.

— Ричард, може би той наистина вярва на онова, което ни разказа за Промъкника. — Калан хвърли яростен поглед на първата му жена. — Може би вярва, защото е истина.

Ричард поклати глава.

— Калан, приеми го. Ще стане още по-лошо, ако не обръщаме внимание на истината и залагаме на една лъжа. Вече умират хора.

— Смъртта на Джуни не доказва, че Хармониите са на свобода.

— Не говоря за Джуни. Присъствието на Хармониите на този свят причини раждането на мъртвото бебе.

— Какво!

В объркването си Калан отново прокара пръсти в косата си. Ричард разбираше желанието й да търси оправдание в Промъкника, като не приема Хармониите, тъй като за Промъкника имаха разрешение, докато за Хармониите — не. Но това, че тя искаше да е така, не променяше нещата.

— Първо забравяш, че имаш още една жена, сега се втурваш по някакъв си измислен път. Ричард, как стигна до подобно заключение?

— Защото Хармониите, пуснати в този свят, по някакъв начин унищожават магията. Калните притежават магия.

Макар народът на Калните да живееше изолирано и на отдалечено място, водейки прост живот, те не приличаха на никой друг народ. Единствени те притежаваха способността да извикват духовете на предците си и да говорят с мъртвите. Макар самите те да не мислеха, че това е някакъв вид магия, единствено техните старейшини можеха да призоват предтеча отвъд този външен кръг на Милостта, превеждайки го през границата на воала във вътрешния кръг на живота — макар и само за кратко.

Ако Императорският орден спечелеше войната, народът на Калните, наред с много други, щеше да бъде избит за магьосничество. Сега, когато Хармониите бяха на свобода, можеше и да не дочакат до този миг.

Ричард забеляза застаналия наблизо Чандален да следи внимателно разговора.

— Калните притежават неповторима магическа способност да свикват Съвещания. Всеки от тях се ражда с тази способност, с тази магия. Това ги прави уязвими пред Хармониите.

Зед спомена, пък и аз сам прочетох в дневника на Коло, че най-напред биват поваляни най-слабите и беззащитните. — Гласът на Ричард се изпълни с мъка. — Какво по-беззащитно от едно неродено дете?

Калан, галейки тъмния камък на шията си, отвърна поглед. Отпусна ръка, явно опитвайки се да измести яростта си с търпелива логика.

— Аз усещам магията си — както винаги. Ти сам каза, ако Хармониите са на свобода, те ще причинят разрушаване на магията. Нямаме доказателства, че това се случва. Ако беше така, не мислиш ли, че щях да усетя? Да не мислиш, че съм толкова неопитна, че да не познавам собствената си сила? Ричард, не можем да правим прибързани заключения. Непрекъснато се случва да умират пеленачета. Това не е доказателство за разрушаване на магията.

Ричард се обърна към Кара. Тя бе застанала наблизо, слушаше ги, без да изпуска от поглед тревистите поля, ловците и особено чужденците от Бака Тау Мана.

— Кара, откога Агиелът ти не действа?

Тя подскочи. Едва ли щеше да е по-изненадана, ако Ричард я бе зашлевил. Отвори уста да отвърне, но от гърлото й не излязоха думи.

Повдигна брадичка, обмисляйки дали да признае поражението си.

— Господарю Рал, какво те кара да мислиш…

— Ти взе ножа на Чандален. Никога преди не съм забелязвал да предпочиташ друго оръжие пред Агнела си. Никоя Морещица не би го направила. Откога, Кара?

Тя облиза устни. Затвори очи пред поражението и извърна глава.

— През последните няколко дни започнах да се затруднявам да те усещам. Няма никаква друга разлика, само дето ми е все по-трудно да долавям местоположението ти. Най-напред не му обърнах внимание, но с всеки изминал ден връзката явно отслабва. Агиелът се захранва от връзката с Господаря Рал.

Благодарение на тази връзка всяка Морещица на прилично разстояние от Господаря Рал можеше, да определи точно къде се намира той. Ричард предположи, че сигурно е ужасно объркващо да загубиш изведнъж подобно сетиво.

Кара се покашля, загледана в безкрайните поля. В сините й очи блеснаха сълзи.

— Агиелът е мъртъв в ръката ми.

Единствено Морещица би могла да страда от загубата на магия, която й причинява само болка всеки път, щом се докосне до нея. Тези жени си бяха такива по природа, такава ги бе направила безрезервната им отдаденост на дълга.

Кара го погледна, изражението на лицето й отново стана пламенно.

— Но аз все още държа на клетвата си към теб и ще направя каквото е по силите ми, за да те защитавам. Тази промяна не е нищо за една Морещица.

— А за Д’Харанската армия? — прошепна Ричард, осъзнавайки размера на главоломно разрастващите се проблеми. Д’Харанските войници също бяха свързани с него чрез тази връзка. — Джаганг настъпва. Без връзката…

Връзката представляваше древна магия, която Ричард бе наследил, тъй като бе Рал, роден с дарбата. Тя бе създадена като предпазно средство от пътешествениците по сънищата. Без нея…

Макар Калан да вярваше, че проблемите идват от Промъкника, а не от Хармониите, Зед също им бе казал, че ще се стигне до срив в магията. Ричард бе наясно, че дядо му е трябвало да подреди нещата така, че по възможност най-близко да съответстват на реалността — за да може да ги излъже.

Така или иначе, Калан щеше да започне да вижда разлагащите се плодове в умиращото дърво на магията. Приятелската й ръка намери неговата.

— Армията може и да не усеща връзката си силна както преди, Ричард, но те са свързани с теб и по други начини. По-голямата част от Средната земя е вярна на Майката Изповедник, при това без помощта на никаква подобна връзка. По същия начин войниците те следват, защото ти вярват. Ти си доказал качествата си пред тях, както и те пред теб.

— Майката Изповедник има право — потвърди Кара. Армията ще остане вярна, защото ти си техният водач. Техният истински водач. Те ти вярват — както и аз.

Ричард въздъхна.

— Благодаря ти, Кара, за тези думи, но…

— Ти си Господарят Рал. Магия срещу магия. Ние сме стомана срещу стомана. И така ще си остане.

— Точно в това е проблемът. Аз няма да мога да съм магия срещу магия. Дори да беше Промъкникът вместо Хармониите, магията нямаше да действа.

Кара сви рамене.

— Тогава ще трябва да намериш начин да я накараш да действа. Ти си Господарят Рал. Това ти е работата.

— Ричард — каза Калан, — Зед ни каза, че Сестрите на мрака са създали Промъкника и онова, което причинява срива в магията. Нямаш доказателство, че вместо това причината е в Хармониите. Не ни остава друго, освен да направим каквото ни заръча Зед, за да му осигурим възможност да се пребори с магията на Сестрите. Щом стигнем в Ейдиндрил, нещата ще си дойдат по местата.

Ричард въпреки всичко не можеше да се принуди да й каже.

— Калан, толкова ми се искаше да е така, както казваш, но не е — каза простичко той.

Запасът й от търпение започна да се изчерпва.

— Защо толкова настояваш, че са Хармониите, след като Зед твърди, че е Промъкникът?

Ричард се надвеси над нея.

— Помисли си само. Баба ми, жената на Зед, очевидно е разказвала на малкото си момиченце, майка ми, историята за котка на име Промъкник. Тя един-единствен път ми спомена за тази котка, но Зед няма как да го знае. То бе просто мъничко разказче, разказано ми от майка, докато съм бил съвсем малък, както стотици други нейни нежни думи, фрази или истории, с които е успявала да върне усмивката на лицето ми. Никога не съм споменавал за това на Зед.

Поради някаква причина той иска да скрие истината от нас. „Промъкник“, защото някога е имал котка с такова име — вероятно това е било първото нещо, което му е хрумнало. Признай си, името „Промъкник“ не ти ли се струва малко странно, щом го чуеш за пръв път?

Калан скръсти ръце на гърдите си. С неохота смръщи лице.

— Мислех си, че съм единствената, на която й се струва така — Тя си възвърна убедеността. — Но това нищо не доказва. Може да е просто съвпадение.

Ричард беше убеден, че са Хармониите. Точно по същия начин можеше да усети кокошката, дето не е кокошка, и искаше Калан да му повярва. Толкова искаше тя да му повярва и сега.

— Къде са тези неща, дето им викате Хармонии? — попита Кара.

Ричард се извърна встрани от останалите и се загледа в хоризонта. Не знаеше много за Хармониите, но от онова, което бе научил, косата му настръхваше.

— Някога хората в Стария свят искали да сложат край на магията, също както Джаганг иска да го стори днес. И вероятно поради същите причини — за да могат по-лесно да управляват от позиция на силата. Хората в Новия свят искали да продължават да си живеят с магията. В стремежа си да победят магьосниците и от двете страни започнали да създават оръжия на неописуем ужас, надявайки се те да сложат край на войната.

Много от тези оръжия — като сбързовете например — били създадени с помощта на Субстрактивна магия, която да отнеме определени атрибути от човек, и с помощта на Адитивна магия, добавяща желаните способности или качества. Имало и такива, които просто прибавяли каквато способност пожелаели.

Мисля, че пътешествениците по сънищата са такива хора — хора, към които е била прибавена способност, хора, създадени от магьосниците като оръжия. Джаганг е потомък на тези пътешественици по сънищата от Голямата война. Сега това оръжие замисля да започне война.

За разлика от Джаганг, който иска само да сложи край на магията, за да може да я използва срещу нас, по време на Голямата война в Стария свят наистина са се опитвали да унищожат магията. Цялата магия. Хармониите са били създадени именно с такава цел — да отнемат магията от света на живите. Те били извикани от отвъдния свят — от света на мъртвите, владение на Пазителя.

Както обясни Зед, подобно нещо, създадено в отвъдния свят, след като веднъж бъде освободено, може не само да сложи край на всяка магия, но заедно с това е твърде вероятно да унищожи самия живот.

— Но той каза още, че двамата с Ан ще се погрижат за това — прекъсна го Калан.

Ричард я погледна през рамо.

— Тогава защо ни излъга? Защо не ни се довери? Ако наистина може да се справи с проблема, защо просто не ни каза истината? — Той поклати глава. — Не, тук става още нещо.

Ду Чайлу, която дълго време бе запазила мълчание, нетърпеливо скръсти ръце.

— Нашите майстори на острието с лекота могат да посекат тези мръсни…

— Шшт! — — вдигна Ричард пръст към устните си. — Не казвай нищо повече, Ду Чайлу. Ти не разбираш какво става. Не можеш да си представиш какви проблеми би могла да създадеш.

Когато Ричард се убеди, че Ду Чайлу няма да каже нищо повече, отново извърна глава и се загледа в проясняващите се небеса на североизток, към Ейдиндрил. Спорът го бе изморил. Знаеше, че Хармониите са на свобода. Сега трябваше да съсредоточи мислите си върху това какво може да се направи. Бяха му нужни някои сведения.

Спомни си, че докато яростно претърсваше дневника на Коло за друга информация, бе попаднал на места, където Коло споменаваше Хармониите, наред с много други неща. Магьосниците засипвали Кулата в Ейдиндрил със съобщения и рапорти, съдържащи сведения не само за Хармониите, но и за много други ужасяващи и потенциално катастрофални събития, на които ставали свидетели.

Коло споменаваше тези сведения — поне онези от тях, които му се бяха сторили интересни, важни или любопитни, — но не ги описваше подробно. Нямаше защо да го прави в личния си дневник. Ричард се съмняваше, че човекът изобщо е възнамерявал да показва някому писанията си. Обикновено той само накратко предаваше същественото от дадено съобщение, след това следваше бележка за текуща работа, така че информацията, която Ричард получаваше от рапортите, бе отчайващо фрагментарна и субективно предадена.

Информацията на Коло ставаше по-подробна, когато той бе изплашен. Тогава чрез дневника си сякаш намираше начин да обмисли проблема в усилието си да намери решение. Имаше известен период, когато явно е бил доста уплашен от намереното в рапортите по отношение на Хармониите. На няколко места цитираше прочетени пасажи, сякаш за да оправдае страха си, да си даде основания за притесненията.

Ричард си спомняше, че на едно място Коло споменаваше за магьосник, изпратен да се справи с Хармониите — Андер. Някой си Андер — Ричард не помнеше цялото му име.

Магьосникът Андер с гордост носеше прозвището „Планината“. Очевидно бидейки едър мъж. Коло обаче явно не изпитваше особена симпатия към него и в личния си дневник често се обръщаше към него с „Моралната къртичина“. От дневника на Коло Ричард остана с впечатлението, че този Андер има високо мнение за себе си.

Ричард съвсем ясно си спомняше, че на едно място Коло изразяваше възмущението си от това, че хората вече не прилагат правилно Петото правило на магьосника: Гледай какво правят, а не само какво казват другите, защото по делата личи лъжата.

Коло явно е бил разгневен, когато е писал, че като не зачитат целостта на действията, хората всъщност не прилагат правилно Петото правило към магьосник Андер. Той се оплакваше, че ако го бяха сторили, щяха лесно да разберат, че този човек е истински верен единствено на себе си, а не на доброто на своя народ.

— Все още не си ни казал какво представляват Хармониите — прекъсна мислите му Кара.

Ричард усети настойчивият вятър да развява косата и златотканото му наметало, сякаш подтиквайки го да тръгва. Накъде, той не знаеше. От време на време от влажните пролетни треви изхвръкваше по някое насекомо, прелитайки в свежия въздух. Далеч на изток, осветени от бушуващите златисти буреносни облаци, тъмните точици на ято гъски, разгърнали се във формата на V, се носеше на север.

Когато въпросът за Хармониите се повдигна по време на сватбеното тържество, Ричард така и не се замисли сериозно. Зед разсея тревогата им, пък и Ричард мислеше за други неща.

Но по-късно, когато кокошката бе убита пред къщата на духовете, после смъртта на Джуни, после онова кокоше същество, което го караше да настръхва всеки път, когато бе наблизо, и накрая щом Зед му разясни някои подробности, нарастващото чувство за тревога накара Ричард да си припомни всичко, което знае за Хармониите. Докато бе разлиствал дневника на Коло, търсейки решение на други проблеми, не бе обръщал особено внимание на страничната информация за Хармониите, но почти неистовата му концентрация и граничещото с транс усилие да си спомни бяха дали резултат и той си припомни доста неща.

— Хармониите са древни същества, обитаващи отвъдния свят. За да се появят в света на живите, е необходимо да бъде пробита Милостта. Бидейки същества от отвъдния свят, те са създадени изцяло със Субстрактивна магия и следователно в този свят създават проблеми. Магията се нуждае от равновесие. Тъй като те са изцяло Субстрактивни, присъствието им тук изисква Адитивна магия, за да могат да съществуват в това си състояние, тъй като животът е форма на Адитивната сила, следователно Хармониите изстискват магията от този свят, докато са тук.

Кара, която по принцип не бе особено наясно с магиите, сега изглеждаше още по-объркана. Ричард разбираше състоянието й. Той също не знаеше кой знае колко за магията и само бегло бе наясно с онова, което току-що й бе казал. Дори не бе убеден, че го е предал правилно.

— Но как точно го правят? — попита Кара.

— Представи си, че светът на живите е като варел с вода. Хармониите са дупка в този варел, която току-що е била отпушена, оставяйки водата да потече. Щом водата изтече, варелът ще пресъхне, повърхността му ще се напука и повече никога няма да бъде такъв, какъвто е бил. Ще се превърне в мъртва обвивка, само бегло напомняща на някогашното си битие.

Самото присъствие на Хармониите тук изстисква магията от света на живите също като дупката във варела. Освен това, за да бъдат докарани в този свят, те са създадени като същества. Имат собствена природа. Могат да убиват.

Като магически същества притежават способността, ако желаят, да приемат формата на убитото същество — като онази кокошка. Като в същото време запазват силата на онова, което всъщност са. Когато прострелях кокошката със стрелата, Хармонията отлетя в призрачната си форма. В началото истинската кокошка лежеше мъртва край стената. Хармонията просто е заела тялото й, за да се дегизира в него, да ни се подиграва.

На лицето на Кара се изписа несвойствено притеснение.

— Искаш да ми кажеш — тя огледа хората около себе си, — че всеки един от тях би могъл да бъде някоя от Хармониите?

— Доколкото ми е известно, те са изкуствено създадени същества и не притежават душа, така че не е възможно да се преобразяват на човешки същества. Само на животни. Според Зед това наистина е така. Джаганг може да влиза в съзнанието само на хора, тъй като му е необходима душа.

Когато магьосниците са правели своите оръжия от хора, нещата, които създавали, все още имали души. По този начин е било възможно да ги контролират, поне до известна степен. Веднъж попаднали тук, Хармониите не могат да бъдат управлявани. Точно това е едно от нещата, което ги прави толкова опасни. То е все едно да се опитваш да спориш със светкавица.

— Добре — каза Кара, вдигнала пръст, сякаш отбелязвайки си нещо наум. Това е добре. — Тя посочи небето.

— А възможно ли е някоя от онези полски чучулиги там да е Хармония?

Ричард погледна към птичките с жълти гърди, които се носеха във въздуха.

— Предполагам. След като може да е кокошка, значи със сигурност може да убие, което животно си поиска и да приеме формата му. Макар че едва ли му е нужно. — Ричард посочи влажната трева. — Тъй както най-безпрепятствено може да се спотаи в ей тази локва пред краката ти. Някои от тях очевидно имат афинитет към водата.

Кара погледна локвата и отстъпи крачка назад.

— Искаш да кажеш, че Хармонията, убила Джуни, се е криела във водата? Че го е дебнала?

Ричард хвърли бърз поглед към Чандален, след което кимна веднъж, в знак, че е точно така.

— Хармониите се укриват и спотайват в тъмни места — продължи той. — Някак си успяват да се промъкват покрай нещата, да се вмъкват в цепнатините на скали или пък да проникват по границата на водата. Поне така предполагам. Така, както го описва Коло, те можели да се промъкват в границата между две неща. Някои се укриват в огъня и могат да пътуват, яхнали искрите.

Той погледна Калан с крайчеца на окото си, спомняйки си как къщата на мъртвите, където лежеше тялото на Джуни, бе избухнала в пламъци.

— Когато нещо ги отегчи или ядоса, могат да възпламенят избрано място за секунда.

Говори се, че някои от тях са толкова прекрасни, че види ли ги, човек изгубва дъха си завинаги. Те са смътно видими, докато не привлечеш вниманието им. В дневника на Коло се споменава, че след като жертвата ги види веднъж, те придобиват формата на нейното желание, което става неудържимо. Сигурно именно така са успявали да примамят хора към собствената им смърт.

Може би точно това се е случило с Джуни. Може би е видял нещо толкова прекрасно, че е захвърлил оръжията си, задълженията си, дори здравия си разум и е тръгнал да преследва това нещо към водата, където се е удавил.

Други пък привличали вниманието на човек и искали от него да бъдат обожествявани. Предполагам тъй като са същества от отвъдния свят, споделят глада на Пазителя за дълбоко почитание. Говори се, че някои от тях дори защитавали хора, които безпрекословно ги идолизирали. Но това е доста опасен равновесен акт. Както казва Коло, той ги приспива. Но спреш ли да ги идолизираш, се обръщат срещу теб.

Най-голямо удоволствие им доставя ловът. От това никога не се изморяват. Преследват хора. Безжалостни са. Особено обичат да убиват посредством огън.

Пълният превод на името им от високо Д’Харански означава „Хармониите на съдбата“ или „Хармониите на смъртта“.

Ду Чайлу го гледаше с намръщено лице, притихнала. Майсторите на острието от Бака Тау Мана успяваха през по-голямата част от времето да запазят безразлични, дистанцирани и спокойни физиономии, но в позите на телата им имаше нещо различно, което Ричард не можеше да пропусне да забележи.

— Както и да е — заключи накрая Кара. — Струва ми се, че трябва да приемем идеята.

Чандален, който слушаше внимателно, най-сетне каза:

— Но ти не ни вярваш, Майко Изповедник? Според теб Зед е прав, че проблемът идва не от тези Хармонии на смъртта?

Преди да се обърне към Чандален, Калан погледна Ричард. Гласът й беше строг:

— Обяснението на Зед в много отношения пасва на всичко, случило се досега. Но това, че е правдоподобно, не го прави по-малко опасно. Важната разлика, поне до колкото той ни каза, е, че когато стигнем в Ейдиндрил, ще успеем да решим проблема. С неохота трябва да призная, че вярвам на Зед. Според мен проблемът не идва от Хармониите.

— Толкова ми се иска наистина да е така, повярвай ми. Защото, както сама каза, щом стигнем в Ейдиндрил, ще можем да сложим край на проблема — каза Ричард. — Но все пак са те. Предполагам, че Зед просто е искал да ни отдалечи от опасността, докато той самият се заеме с опитите да изпрати Хармониите обратно в отвъдния свят.

— Господарят Рал е магия срещу магия — каза Кара на Калан. — Той най-добре може да каже, когато става въпрос за нещо такова. След като вярва, че са Хармониите, значи са Хармониите.

С отчаяна въздишка Калан отметна дългата си черна коса назад.

— Ричард, ти направо се опитваш да убедиш сам себе си, че са Хармониите. И като повтаряш, че е истина, започваш да убеждаваш и Кара, също както си убедил себе си. Само защото се страхуваш, че може да се окаже вярно, се отнасяш с повече доверие, отколкото заслужава.

Тя очевидно му напомняше за Първото правило на магьосника, намеквайки, че вярва на една лъжа.

Ричард прецени жестоката решителност, блеснала в зелените й очи. Той имаше нужда от помощта й. Нямаше да може да се изправи сам срещу това.

Най-сетне реши, че няма друг избор. Помоли останалите да почакат, прегърна я през раменете и я отведе настрани, където никой не можеше да ги чуе.

Тя трябваше да му повярва. Вече нямаше друг избор.

Трябваше да й каже.

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

КАЛАН С ЖЕЛАНИЕ ТРЪГНА с него през мократа трева. Предпочиташе да спорят насаме, вместо пред очите на другите.

Ричард също не искаше да й каже онова, което трябваше, пред тях.

Той хвърли поглед през рамо и забеляза как ловците на Чандален небрежно се облягат на копията си, намазани с отрова. Сякаш възнамеряваха лениво и спокойно да изчакат завръщането на двамата. Но той знаеше, че всъщност това е само привидно. Бяха се разположили така, че да държат под око чужденците от Бака Тау Мана. Това бе тяхната земя в крайна сметка и макар гостите да познаваха Ричард, те си бяха чужденци.

Бака Тау Мана от своя страна изглеждаха напълно незаинтересовани от присъствието на Калните. Майсторите на острието си разменяха небрежно по някоя и друга дума, поглеждаха към буреносните облаци на хоризонта или се протягаха и прозяваха.

Ричард се беше бил с майсторите на острието от Бака Тау Мана. И знаеше, че са всичко друго, но не и безразлични. Те убиваха с хладна увереност. Тъй като животът им протичаше между вражески народи, чието единствено желание бе да ги унищожат, природата им, благодарение на обучението, бе да са готови да убиват във всеки един момент.

Когато Ричард, пътувайки със Сестра Вирна, за пръв път се сблъска с майсторите на острието, я бе попитал дали са опасни. Тя му отвърна, че когато била млада, е била свидетел как един от майсторите им, проникнал в гарнизона в Танимура, убил близо петдесет добре въоръжени войници, преди да бъде заловен. Обясни му, че тези хора се бият сякаш са невидими духове, за каквито някои всъщност ги смятали.

На Ричард не му се щеше някоя грешка в преценките или разбирането да вдигне на бой Бака Тау Мана и Калните. И двете страни бяха прекалено добри в боя.

Кара, на чието лице бе изписано всичко друго, но не и безчувственост и безразличие, хвърляше на всички гневни погледи.

Подобно трите страни на един триъгълник, Калните, Бака Тау Мана и Кара бяха все бойци от едната страна на барикадата. Всички бяха свързани с Ричард и Калан и отдадени на каузата им, макар всеки от тях да имаше различно разбиране за света. Всички те имаха почти еднакви ценности в живота. Семейство, приятели, работа, честност, дълг, вярност, свобода.

Калан го спря нежно, но решително с ръка на гърдите:

— Ричард, освен всичко друго, което изпитвам в момента, знам, че сърцето ти е, където трябва, но просто не си убедителен. Ти си Търсачът на истината. Трябва да престанеш да настояваш, че си прав, и да разбереш истинността на думите ми. Можем да попречим на магията на Сестрите и техния Промъкник. Зед и Ан ще се преборят със заклинанието. Защо си толкова опърничав?

— Калан — промълви тихо той, — онова кокоше същество беше Хармония.

Тя разсеяно и несъзнателно погали тъмния камък на врата си.

— Ричард, знаеш, че те обичам и че вярвам в теб, но в този случай почти…

— Калан — прекъсна я той. Знаеше какво си мисли тя и какво щеше да му каже. Сега трябваше да я накара да слуша. Изчака, докато в очите й видя готовност да го направи.

— Ти извика Хармониите в този свят. Не го направи съзнателно, нито пък водена от желание да причиниш вреда — никой не си мисли такова нещо. Бях на прага на смъртта и имах нужда от помощта ти, така че аз също имам вина за това. Без моите действия нямаше да се стигне до твоите.

— Не забравяй предците ни — ако те не бяха родили деца, ние също нямаше да се родим на този свят, за да извършим престъпленията си. Предполагам, че и на тях ще припишеш някаква вина?

Той облиза устни и нежно я стисна за раменете.

— Просто ти казвам, че цялата работа започна с желанието ти да помогнеш. Това ни най-малко не те прави виновна в лоши намерения. Трябва да го разбереш. Но тъй като именно ти изрече думите, задвижващи заклинанието, стана пряко отговорна. Ти доведе Хармониите в този свят. Поради някаква причина Зед не иска да го знаем. Ще ми се да ни беше повярвал и да ни бе казал истината, но не го направи. Сигурен съм, че е имал сериозна причина, която го е накарала да ни излъже.

Калан опря пръсти в челото си, затвори очи и въздъхна:

— Ричард, съгласна съм, че в действията на Зед имаше някои объркващи моменти, че има въпроси, които очакват отговорите си. Но това не означава, че трябва да скачаме в друга посока само и само за да намерим по-подходящ отговор. Зед е Пръв магьосник. Трябва да му вярваме и да направим онова, което ни помоли.

Ричард я докосна по бузата. Толкова му се искаше двамата да са насаме, сами със себе си. Наистина му бе тежко да й каже всичко това, но се налагаше.

— Моля те, Калан, чуй какво ще ти кажа, а след това решавай. Толкова искам да греша, наистина. Ти ще решиш. Когато ловците на Калните ни охраняваха в къщата на духовете, Хармониите бяха вече навън. Една от тях е убила кокошката просто защото им харесва да убиват.

Джуни е чул шума, както го чух и аз, огледал е мястото, но не е открил нищо. После е обидил духа на убиеца, за да го предизвика да се появи на открито. И духът наистина се е появил и е убил Джуни заради обидата.

— Аз също обидих онова кокоше същество, защо то не уби и мен? — Калан уморено избърса с длан челото си.

— Отговори ми, Ричард. Защо не уби и мен?

Той се вгледа в красивите й зелени очи, изчаквайки цял миг, за да събере кураж:

— Хармонията сама ти е отговорила на този въпрос, Калан.

— Моля? — примигна тя насреща му. — Какви ги говориш?

— Онова кокоше същество не е било Промъкник. Било е Хармония. И не те е нарекло с титлата ти Майко Изповедник. Било е Хармония. Казала е, каквото е искала да ти каже. Нарекла те е Майко.

Калан го гледаше с широко отворени очи, сякаш изпаднала в шок.

— Те те уважават — продължи той, — поне до определена степен, тъй като ти ги доведе на този свят. Ти им даде живот. Смятат те за своя майка. Ти само си мислиш, че нещото е щяло да добави „Изповедник“ към „Майко“, тъй като си свикнала всички да те наричат именно така. Но Хармонията не те е нарекла с титлата ти, Калан. Нарекла те е с името, което е искала — Майко.

Той почти виждаше как думите му разрушават внимателно градената й крепост на рационалността. Някои истини от един момент нататък се възприемат вътрешно и от този момент всичко трепти с окончателността на смъртоносна светкавица в затвора на истината.

Очите на Калан се изпълниха със сълзи.

Тя се притисна в него, търсейки уюта и топлината на прегръдката му. Заровила глава в гърдите му, простена, после ядно избърса една изтърколила се по бузата й сълза.

— Мисля, че това е единственото, което те е спасило — нежно каза той, без да я изпуска от прегръдката си. — Не бих искал да изпробвам за втори път благоразположението им към теб.

— Трябва да ги спрем. — Тя потисна един стон. — Добри духове, трябва да ги спрем.

— Знам.

— Имаш ли представа какво трябва да се направи? — попита го тя. — Как можем да ги изпратим обратно в отвъдния свят?

— Още не. За да намерим решението, първото нещо, което трябваше да направим, е да застанем лице в лице с истинския проблем. Предполагам, вече го направихме, на ли?

Тя кимна и избърса сълзите от очите си. С бързината, с която сълзите изпълниха очите й, щом осъзна истинността на думите му, в тях се настани решителността.

— Какво ли са правели Хармониите около къщата на духовете?

Докато двамата прекарваха първата си брачна нощ в къщата на духовете, носени на крилете на любовта, наоколо обикаляше нещо, носено на крилете на смъртта. При самата мисъл за това коремът го сви.

— Не знам. Може би са искали да са близо до теб.

Калан просто кимна. Разбираше. Искали са да са близо до своята майка.

Ричард си спомни ужасения поглед на Калан, когато Нисел донесе мъртвороденото бебе в къщата на мъртвите. Хармониите бяха причинили и това. А бе само началото.

— Какво е това фатална Милост? Вчера го спомена, докато бяхме при Зед и Ан.

— Повечето от историите, свързани с Хармониите, които си спомням, идват от един древен рапорт. Тъй като Коло е бил изплашен, бе написал за него повече от обикновено. В цитирания рапорт някъде към края се казваше така: „Помнете думите ми: пазете се от Хармониите и ако наистина се налага, нарисувайте три пъти на пуста земя, в пясък, сол и кръв, фаталната Милост.“

— И какво означава това?

— Не знам. Надявах се Зед да ми обясни. Или Ан. Зед знае всичко за Милостта. Предполагах, че ще е наясно и с това.

— Мислиш ли, че тази фатална Милост може да спре Хармониите?

— Наистина не знам, Калан. Хрумна ми, че може да е отчаян съвет за самоубийство.

Калан кимна разсеяно, замислена за думите в дневника на Коло.

— Ако е било съвет за самоубийство, бих разбрала.

Нали самата аз почувствах злото в тях — прошепна тя, потънала в спомените си. — Докато бях в къщата, където Калните подготвят телата на мъртвите си, и онова кокоше същество, Хармонията, бе вътре с мен, усетих злото в него. Добри духове, то наистина бе ужасяващо. Кълвеше очите на Джуни. Въпреки че той бе мъртъв, то продължаваше да кълве очите му.

Той отново я прегърна.

— Знам.

Тя се дръпна назад с възродена надежда.

— Вчера, докато бяхме със Зед и Ан, ти каза, че Коло пишел, че отначало всички били доста уплашени, но след като провели разследване, установили, че Хармониите са най-обикновено оръжие, което не е трудно да се обезвреди.

— Да, но Коло просто описваше облекчението, настъпило в Магьосническата кула, след като установили, че проблемът няма да е толкова сериозен, колкото са си мислели отначало. Той не споменава какво е било разрешението. Пише само, че изпратили магьосник с прякор Планината, който да се заеме с проблема. И той очевидно е успял.

— Имаш ли представа дали съществуват оръжия, които могат да са ефективни срещу Хармониите? Джуни бе тежко въоръжен, но това не му помогна. Може би трябват друг вид оръжия?

— Коло не споменава нищо за това. Стрелите не убиха кокошето същество, а и огънят със сигурност няма да навреди. Но пък Зед се постара на няколко пъти да подчертае, че е важно да си взема Меча на истината. Може да ни е излъгал за Промъкника, и вероятно го е направил, за да ни държи далеч от опасността. Но за меча не вярвам да е лъгал. Искаше да си го прибера, каза, че това може да се окаже единствената магия, която все още може да ни защити. Поне дотолкова му вярвам.

— Как си обясняваш факта, че кокошето същество избяга от теб? Искам да кажа, ако мен ме смятат за тяхна майка, това обяснява снизходителното им отношение към личността ми, нежеланието им да ме наранят. Но след като са толкова могъщи, защо ще бягат от теб? Ти стреля по тях с най-обикновена стрела. А казваш, че стрелите не могат да им навредят. Тогава защо избягаха от теб?

Ричард прокара пръсти през косата си.

— И аз се питах това. Единственият отговор, който можах да измисля, е, че са същества, създадени от Субстрактивна магия, и след като аз съм единственият от хиляди години насам, който притежава част от нея, вероятно се страхуват от това моята Субстрактивна магия да не ги нарани. Може би тя наистина е способна да го направи. Поне да се надяваме, че може.

— А огънят? Онзи мъничък огън, останал от сватбените клади, който все още гореше и който ти стъпка? Това е била една от тях, нали?

Ричард потръпваше при мисълта, че Хармониите са присъствали и на сватбеното им празненство. Това бе скверно.

— Да. Сентроси — втората Хармония. Означава огън. Реечани, първата, означава вода. Третата, Васи, означава въздух.

— Но ти изгаси огъня. А Хармонията не направи нищо, за да ти попречи. Ако са убили Джуни, задето ги е обидил, значи със сигурност са били ядосани от твоите действия. Кокошето нещо също избяга от теб.

— Не знам, Калан. Нямам отговор за това.

Взирайки се в очите му, тя се поколеба за миг:

— Може би не са те наранили поради същата причина, както и мен.

— Да не искаш да кажеш, че и мен ме имат за своя майка.

— За баща — промълви тя, все така несъзнателно галейки тъмния камък на шията си. — Аз използвах онова заклинание, за да те върна към живот, да ти попреча да прекосиш границата към света на мъртвите. Заклинанието е извикало Хармониите, тъй като те живеят именно там, от другата страна и имат силата да го сторят. Може би след като й двамата сме замесени, те ни смятат за свои майка и баща, за свои родители.

Ричард въздъхна дълбоко.

— Възможно е, не казвам, че не е. Но когато ги почувствам наоколо, изведнъж ме обзема някакво ужасно силно чувство, чак настръхвам.

— Какво силно чувство?

— Ами изпитвам неудържимо чувството им на лъст всеки път, когато са край мен, и в същото време чудовищната им омраза.

Калан потърка ръцете си, изведнъж вледенила се от осезаемото присъствие на злото между тях. На лицето й се появи кисела усмивка, лишена от веселост.

— Шота винаги е повтаряла, че двамата с теб ще родим чудовище.

Ричард я погали по бузата.

— Един ден, Калан. Тя каза „един ден“.

На ръба на сълзите, тя се извърна от ръката му, от погледа му и се загледа в хоризонта. Покашля се и успя да продължи:

— Ако магията се срива, поне Джаганг ще изгуби помощта й. Той контролира родените с магия, за да помагат на армията му. Поне след като няма да може да го прави, ще има една полза от всичко.

Той използва един от магьосниците си, за да се опита да ни убие. Успя да принуди една от Сестрите на светлината да освободи чумата от Храма на ветровете. Ако магията се срине заради Хармониите, това поне ще съсипе и Джаганг.

Ричард захапа долната си устна.

— Мислех за това. Ако онова кокоше същество се е страхувало от мен, защото притежавам Субстрактивна магия, контролът на Джаганг върху родените с магия може да не е валиден, но…

— Добри духове — прошепна Калан, извръщайки глава да го погледне. — Сестрите на мрака. Те може да не са родени със Субстрактивната магия, но могат да си служат с нея.

Ричард кимна с неохота.

— Опасявам се, че Джаганг, ако не друго, ще може да използва поне Сестрите на мрака. Тяхната магия ще продължи да действа.

— Тогава единствената ни надежда остават Зед и Ан. Да се надяваме, че те ще успеят да спрат Хармониите.

Ричард не успя да си наложи да й се усмихне.

— Как? Никой от двама им не може да използва Субстрактивна магия. Онази, с която разполагат, отслабва с всеки изминал ден. В един момент те ще се окажат толкова безпомощни, колкото и онова мъртвородено бебе. Сигурен съм, че са отишли някъде, но къде?

Тя го погледна — с погледа на Майката Изповедник.

— Ако си бе спомнил за първата си жена, Ричард, щяхме да кажем на Зед. Сигурно щеше да е от значение. Сега тази възможност пропада. Избрал си ужасно неудобно време да забравяш разни неща.

Искаше му се да й възрази, да й каже, че нямаше да има никакво значение, да я убеди, че греши. Но не можеше. Тя наистина грешеше. Зед и сам би тръгнал на борба с Хармониите. Ричард се чудеше дали не могат да се върнат и да го пресрещнат.

Калан най-сетне пое ръката му в своята, потупа го с другата си ръка и го поведе обратно към останалите, които ги очакваха. Вървеше с вдигната глава. На лицето й бе застинала, маската на Изповедник — лишена от емоции, изпълнена с власт.

— Все още не знаем как да се справим с проблема — обяви високо тя, — но вече съм напълно убедена: Хармониите са на свобода в този свят.

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

ЗАРАДИ ЛОВЦИТЕ Калан повтори думите си и на езика на Калните. На Ричард толкова му се искаше тя да бе права и проблемът наистина да бе в Промъкника, а не в Хармониите. За Промъкника със сигурност щяха да намерят решение.

Всички бяха очевидно притеснени да чуят, след като толкова време яростно бе твърдяла, че проблемът идва от Промъкника, изведнъж убедено да се съгласява, че са изправени пред заплахата на Хармониите.

След като тя веднъж обяви, че е съгласна с Ричард, му се стори, че няма човек, който да продължава да се съмнява в това. Благодарение на думите на Калан, светът сякаш изведнъж се промени за всички.

Над полетата нависна неловка тишина.

Ричард трябваше да измисли какво ще предприеме оттук нататък, но не виждаше как ще стане това. Дори не знаеше откъде да започне. Едва сега разбираше какво е трябвало да направи, когато бе имал тази възможност. Но тогава бе толкова съсредоточен в опасността, че не виждаше нищо друго.

Беше толкова далеч от родните си гори. Толкова му се искаше да се върне обратно там. Поне докато беше горски водач, никога не забравяше на коя пътека се намира, никога не бе извеждал човек към пропаст.

Насочи вниманието си към тъмнокосата предводителка на Бака Тау Мана.

— Ду Чайлу, защо изминахте целия този път? Какво правите тук?

— О! — отвърна Ду Чайлу и скръсти ръце на гърдите си крайно многозначително. — Сега вече Кахарин желае да ме изслуша?

Жената представляваше олицетворение на гнева. Ричард не виждаше причина да е така, пък и всъщност не го беше грижа.

— Да, защо дойдохте?

— Пътувахме много дни. Преминахме през трудности. Погребахме някои от онези, които тръгнаха с нас. Трябваше с бой да отстояваме правото си да прекосим вражески територии. Проляхме кръвта на мнозина, за да стигнем до теб.

Изоставихме семействата и близките си, за да предадем предупреждение към Кахарин. Пътувахме без храна, без сън, без удобството на сигурен подслон. Преживяхме нощи, в които всички ридаеха, уплашени и със свити от мъка по дома сърца.

Аз пътувах с детето, което Кахарин ме помоли да нося, при положение, че можех да отида при билкарката и да се отърва от него — да се отърва от ужасните спомени, с които е свързано то. А той дори не вижда, че съм избрала да тача думите му и да поема отговорността за това дете, което ми бе наложено.

Кахарин дори не вижда, че трябва всеки ден да ми се напомня чрез детето, което той ме помоли да нося в утробата си, за времето, което прекарах окована във вериги, гола, залепена до една стена в онази воняща дупка на Мадженди. Да ми се напомня защо нося това дете. Как онези мъже ме използваха за свое удоволствие, а после ми се надсмиваха. Как си мислех, че е дошъл денят, в който ще бъда заколена и принесена в жертва. Как плаках за децата си, които щяха завинаги да останат без майка, плаках, задето никога вече няма да видя усмихнатите им личица или да се радвам, гледайки ги как растат.

Но аз почетох думите на Кахарин и нося детето на онези зверове — защото Кахарин поиска това от мен.

Кахарин не обръща на хората си, пропътували толкова път, почти никакво внимание, сякаш сме някакви си досадни мухи. Не ни пита как я караме. Не ни кани най-сетне да седнем с него, за да се порадваме от срещата си. Не ни пита тревожи ли ни нещо. Не се интересува дали сме нахранени или жадни.

Само крещи и твърди, че не сме негов народ, защото няма представа от светите закони, по които живеем от векове, пренебрегва тези закони само защото не е посветен в думите им, сякаш сам по себе си този факт ги прави незначителни. Мнозина загинаха за тези закони, за да може той да ги научи и един ден да живее според тях.

Той обръща внимание на хората си толкова, колкото и на прахта под ботушите си. Отпраща жена си, избрана според нашите закони, извън съзнанието си, без дори да се замисли. Отнася се към законната си съпруга като към напаст, която трябва да стои далеч от него, докато той не я повика.

Древните закони ни обещаха Кахарин. Признавам, че те не споменаха, че той ще уважава народа си и традициите му, законите му, които винаги са ни обединявали. Макар че според мен всеки би уважавал онези, които толкова са страдали за него.

Аз изстрадах загубата на съпрузите си, убити от твоята ръка, и далеч от погледа ти ридах за тях, за да не видиш мъката ми и да не се натъжиш. Децата ми смело понесоха загубата на бащите си, убити от твоята ръка. Нощем те плачеха за мъжа, целувал ги за лека нощ и пожелавал им приятни сънища за родната им земя. Но ти сега не се интересуваш как се оправям без съпрузите си, които аз и децата ми толкова силно обичахме, нито пък те е грижа как децата ми понасят болката в сърцата си.

Дори не се интересуваш как се оправям без новия си съпруг по закон, докато той е далеч, придобивайки нови съпруги. Ти мислиш толкова малко за мен, че дори не си даваш труда да споменеш пред новата си жена за съществуването ми. — Ду Чайлу възмутено повдигна брадичка. — И значи сега най-сетне ми е позволено да говоря? Сега най-сетне искаш да чуеш думите ми след това дълго и трудно пътуване? Сега искаш да чуеш дали имам да ти кажа нещо, достойно за ушите ти? — Ду Чайлу се изплю в краката му. — Караш ме да се срамувам от теб.

Тя скръсти ръце и му обърна гръб.

Ричард гледаше втренчено тила й. Майсторите на острието се правеха, че не съществуват, сякаш изведнъж оглушали, зареяли поглед в небето.

— Ду Чайлу — отвърна Ричард, усещайки как вътре в него нещо се разгорещява, — не ми приписвай вината за смъртта на онези хора. Опитах всичко, за да избегна битката си с тях, да не се налага да ги наранявам. Знаеш го. Молех те да ги спреш. Това бе в твоята власт. Но не го направи. Действах по принуда, с омраза в сърцето. Знаеш, че нямах избор.

Тя го стрелна с гневен поглед през рамо.

— Имаше избор. Можеше да избереш да умреш, вместо да убиваш. В знак на благодарност задето ме спаси от лапите на Мадженди, аз ти обещах, че ако не устоиш в боя, ще те даря с бърза смърт. Тогава щеше да има само един загубен живот, наместо тридесет. След като си толкова благороден и толкова загрижен за запазването на живота, трябваше да направиш именно това.

Ричард стисна зъби и й се закани с пръст.

— Ти накара хората си да ме нападнат, а очакваш от мен просто да се оставя да ме убият, вместо да се защитавам! След като ти спасих живота! Ако бях загинал вместо онези тридесет мъже, тогава щеше да видиш какво означава истинско клане! Сама знаеш, че донесох мир, спасил живота на незнайно колко хора. Но ти не разбираш нищо, което не те засяга.

Тя изпуфтя:

— Грешиш, съпруже. — Отново се извърна към него: — Разбирам повече, отколкото ти се иска.

Кара извърна очи.

— Господарю Рал, наистина трябва да се научиш да уважаваш съпругите си, иначе никога няма да имаш възможност да се наслаждаваш на домашен уют и спокойствие — Тя каза всичко това с половин уста, минавайки покрай него. — Остави ме да поговоря с нея — по женски. Да се опитам да изгладя нещата.

Кара хвана под мишница Ду Чайлу, за да я отведе встрани за разговор на четири очи. В същия миг шест меча изскочиха от ножниците си. За секунда утринният въздух се изпълни със звън на стомана, докато майсторите на острието напредваха, премятайки мечовете си от едната ръка в другата.

Калните се опитаха да препречат пътя им. Само за части от секундата тревистите полета се превърнаха от място на напрегнато спокойствие в поле на кървава битка.

Ричард вдигна ръце.

— Спрете на място! Всички!

Той застана пред Ду Чайлу и Кара, като препречи пътя на мъжете.

— Кара, пусни я. Тя е тяхната духовна майка. Не ти е позволено да я докосваш. Бака Бан Мана са преследвани и принасяни в жертва от Мадженди от хилядолетия. Те са разбираемо чувствителни, когато чужденец се опита да ги докосне.

Кара пусна ръката на Ду Чайлу, но и двете групи мъже не искаха да отстъпят първи. Калните изведнъж бяха видели в лицата на новодошлите враждебни чужденци. Бака Тау Мана изведнъж бяха намерили обект за нападение, който бе посегнал на тяхната духовна майка. При цялата тази кипнала кръв съществуваше реален риск някой да нападне пръв, а по-късно да съжалява и да брои труповете.

Ричард вдигна ръка.

— Чуйте ме! Всички!

С другата си ръка той се протегна напред и дръпна кожената каишка на врата на Ду Чайлу, надявайки се, че под плата на роклята й се крие онова, което си мислеше, че е там.

Очите на ловците се ококориха, когато Ричард извади на показ свирката на Пилето, висяща на единия край на каишката.

— Тази свирка ми е подарък от Пилето. — — Той погледна с крайчеца на окото си Калан и я помоли шепнешком да му превежда. Тя заговори на езика на Калните, следвайки думите на Ричард. — Всички вие помните как Пилето, в знак на приятелството ни, ми подари тази свирка. Тази жена, Ду Чайлу, е защитник на своя народ. В знак на почит към Пилето и с надеждата за мир аз й дадох свирката, за да може тя да свиква птиците да кълват семената, които враговете й засяват. Когато враговете й се уплашиха, че няма какво да порасне из нивята им и ще гладуват, те се съгласиха на мир. Това бе първият случай в историята, когато тези два народа се споразумяха за мир и всички те дължат този мир на великия дар на свирката на Пилето.

Бака Тау Мана са много задължени на Калните. Калните обаче също имат дълг към Бака Тау Мана, задето този далечен народ прие с благодарност техния дар и го използва така, както те самите биха го използвали — в името на мира, а не на войната. Калните трябва да се гордеят, че Бака Тау Мана повериха сигурността на семействата си на дара на Калните.

Вашите два народа са приятели.

Докато всички осмисляха думите на Ричард, не помръдна нито мускул. Най-сетне Джиаан преметна меча си през рамо, оставяйки го да увисне на кордата на врата му. Разгьрди се и застана пред Чандален.

— Благодарим на вас и на вашия народ за сигурността и мира, който донесохте на народа ни чрез този дар, притежаващ мощна магия. Няма да се бием с вас. Ако желаете да ни отнемете мира, който ни дадохте, можете да се прицелите в сърцата ни. Няма да се защитаваме срещу такива велики миротворци като Калните.

Чандален свали копието си и го заби в земята на своята родина.

— Ричард Избухливият говори истината. Радостни сме, че нашият дар е използван според предназначението му — за да носи мир. Докато сте на наша територия, ще сте в безопасност и добре дошли.

Съпътствайки думите си с бурни жестикулации, Чандален раздаде заповеди на ловците си. Когато мъжете започнаха да насядат в кръг, Ричард най-сетне си отдъхна и благодари на добрите духове за помощта.

Калан хвана Ду Чайлу за ръката и обяви с окончателност в гласа:

— Имам да си поговоря малко с Ду Чайлу.

На Бака Тау Мана това очевидно не им се понрави, но вече не знаеха как да постъпят. Ричард също не бе сигурен, че идеята му харесва. Това можеше да се окаже началото на нова война.

Накрая той, макар и с неохота, реши, че би било по-добре да остави Калан да си поговори с Ду Чайлу. Пък и по изражението на лицето й можеше да види, че така или иначе никой не го пита. Обърна се към майсторите на острието.

— Калан, моята съпруга, е Майка Изповедник и предводител на всички народи в Новия свят. Към нея трябва да се отнасяме с уважение, както към нашата духовна майка Ду Чайлу. Имате думата ми на Кахарин, че Майката Изповедник няма да нарани по никакъв начин Ду Чайлу. Ако ви излъжа, животът ми ви принадлежи.

Мъжете кимнаха одобрително. Ричард нямаше представа дали той или Ду Чайлу стои по-високо в тяхната йерархия, но спокойният му тон, ако не друго, стопи възраженията им. Освен това той знаеше и че ако не друго, тези хора го уважаваха не само защото бе убил тридесет от техните, но и защото бе сторил нещо далеч по-трудно. Бе им върнал родовата земя.

Ричард и Кара, застанали рамо до рамо, изпратиха с поглед Ду Чайлу и Калан, които потънаха във високата трева. Тя все още блестеше от капчиците вода, останали от нощния дъжд, оставил тук-там локви.

— Господарю Рал — попита го Кара едва чуто, — мислиш ли, че постъпваш разумно?

— Имам доверие в преценката на Калан. Сблъскахме се със сериозен проблем. Нямаме време за губене.

Кара превъртя Агнела в ръката си, явно замислена за нещо, но не каза нито дума.

— Господарю Рал — продължи след малко, — след като магията се срива, твоята вече пострада ли?

— Да се надяваме, че не.

Той се насочи към майсторите на острието, следван плътно от Кара. Макар по физиономия да познаваше няколко от тях, знаеше името само на едного.

— Джиаан, Ду Чайлу спомена, че няколко от хората ви загинали по време на пътуването.

Джиаан прибра меча в ножницата си.

— Трима.

— В битка ли?

Явно чувствайки се неловко, мъжът отметна тъмната си коса от челото.

— Единият. Другите двама при нещастни случаи.

— Свързани с огън или вода?

Джиаан въздъхна тежко.

— Вода нямаше, но единият от тях падна в огъня, докато стоеше на пост. Изгоря до смърт още преди да разбере какво става. Отначало си помислихме, че сигурно е паднал и си е ударил главата. Но сега, като те слушаме какво казваш, може би не е точно така. Може би тези Хармонии са го убили?

Ричард кимна. Мрачно произнесе името на една от Хармониите на смъртта — Сентроси, огъня.

— А третият?

Джиаан премести тежестта на другия си крак.

— Докато вървеше по една стръмна пътека, изведнъж реши, че може да лети.

— Да лети ли?

Джиаан кимна.

— Но се оказа, че лети не по-добре от камък.

— Може да е изгубил равновесие и да е паднал.

— Видях лицето му миг преди да се отлепи от земята. Усмихваше се така, както когато видя родината ни за първи път.

Със същия мрачен глас Ричард промълви името на третата Хармония. Трите — Реечани, Сентроси, Васи — вода, огън, въздух — бяха отнели още животи.

— Хармониите взеха жертви и от страна на Калните. Надявах се да действат единствено там, където сме ние с Калан. Но явно са плъзнали и по други места.

Над раменете на шестимата майстори на острието Ричард забеляза, че ловците са утъпкани парче земя и се канят да накладат огън, за да споделят храната си с новите си приятели.

— Чандален!

Онзи вдигна глава.

— Не палете огън!

Ричард се приближи до Чандален и хората му.

— Какъв е проблемът? — попита Чандален. — Защо да не палим огън? След като така или иначе се позадържахме на това място, бихме искали да си сготвим и да споделим храната си с нашите гости.

Ричард се почеса по челото.

— Злият дух, който уби Джуни, намира хора чрез огън и вода. Съжалявам, но трябва да забраниш да се пали огън за известно време. Не го ли направиш, ще предизвикаш злия дух да убие още хора.

— Сигурен ли си?

Ричард постави ръка на рамото на Джиаан.

— Тези хора са силни като народа на Калните. На път за насам един от тях е бил убит от злия дух посредством огън.

Чандален получи потвърждение от Джиаан, че Ричард казва истината.

— Още преди да разберем какво става, той изгоря жив в огъня — каза Джиаан. — Беше силен мъж и смел. От тези, с които враговете не се справят лесно. Но въпреки това не чухме и думица от него, преди да умре. Чандален огледа със стреснат поглед полята, след което извърна глава към Ричард.

— Но ако не палим огън, тогава как ще ядем? Трябва да си опечем хляб и да си сготвим храна. Не можем да ядем сурово брашно и месо. Жените използват огъня, за да пекат съдове. Мъжете — за да приготвят оръжията си. Как ще живеем без огън?

Ричард въздъхна отчаяно.

— Не знам, Чандален. Знам само, че огънят примамва злия дух — Хармониите. Казвам ти единственото нещо, което знам, че със сигурност може да запази безопасността ни. Предполагам, че все някога ще се наложи да използвате огън, но не забравяйте за опасността, която се крие в това. Ако всеки е наясно с опасността, може би няма да е толкова страшно да го използвате, когато се наложи.

— Значи искаш да кажеш и да не пием, от страх да не се доближаваме до вода?

— Чандален, иска ми се да можех да ти отговоря на въпросите. — Ричард обърса лицето си с уморена ръка. — Знам само, че водата, огънят и високите места са опасни. Хармониите използват тези неща, за да причинят зло. Колкото по-надалеч стоим от тях, толкова по на сигурно място ще сме.

— Но дори и да спазваме тези предпазни мерки, от това, което ни разказа досега, излиза, че Хармониите въпреки всичко пак могат да ни наранят.

— Не разполагам с достатъчно отговори, Чандален. Опитвам се да споделя с теб всичките си мисли, за да ми помогнеш да опазим народа ни. Твърде е възможно да съществуват опасности, за които дори и не подозирам.

Чандален вдигна ръце на хълбоците си, забил поглед в тревистите поля, принадлежащи на неговия народ. Мускулите на лицето му потрепваха, явно смущавани от мисли, за които Ричард само можеше да подозира. Ричард изчака Чандален да продължи:

— Вярно ли е, както казваш, че заради тези Хармонии на смъртта в селото ни е загинало дете, което дори не е получило възможност да живее?

— Съжалявам, Чандален, но ми се струва, че е точно така.

Напрегнатите му тъмни очи се спряха в погледа на Ричард.

— Как са дошли тези зли духове в нашия свят?

Ричард облиза устни.

— Струва ми се, че Калан, без да иска или подозира, ги е извикала посредством магия, предназначена да спаси живота ми. Тъй като са използвани, за да спасят живота ми, те са тук по моя вина.

Чандален се замисли над признанието на Ричард.

— Майката Изповедник не е искала да причини зло. Нито пък ти. И все пак Хармониите са тук заради вас?

Гласът на Чандален от объркан и разтревожен бе станал властен. В крайна сметка той бе един от старейшините на своя народ. Върху него, повече, отколкото върху плещите на обикновен ловец, падаше отговорността за сигурността на народа му.

Също както само преди миг Калните и Бака Тау Мана, въпреки споделяните общи ценности, едва не стигнаха до сблъсък, така някога Чандален и Ричард бяха имали доста драматични взаимоотношения. За щастие и двамата навреме бяха разбрали, че общото между тях е повече от различното.

Ричард се взря в тъмните облаци и натежалото от дъжд небе на далечния мрачен хоризонт.

— Опасявам се, че това е истината. Освен всичко друго, бях забравил особено ценни сведения, които трябваше да споделя със Зед, когато имах тази възможност. Сега той сигурно вече е тръгнал да търси Хармониите.

Чандален отново премисли добре думите на Ричард, преди да му отговори.

— Вие сте наши сънародници и сте се борили в защита на Калните. Всички ние сме убедени, че не сте извикали съзнателно или с идеята да причините зло тези Хармонии.

Чандален, който едва стигаше до рамото на Ричард, се изпъна и заключи тържествено:

— Убедени сме, че двамата с Майката Изповедник ще направите, каквото е необходимо, за да оправите нещата.

Ричард прекрасно разбираше измеренията на отговорността и дълга, според които живееше мъжът насреща му. Макар той и Чандален да произхождаха от много различни народи, с различни култури, Ричард бе израсъл и възпитан според учудващо сходни ценности. Може би, мислеше си той, двата им народа в крайна сметка не са толкова различни. Може да носеха различни дрехи, но притежаваха сходни сърца, копнежи, желания. Споделяха и множество сходни страхове.

Не само вторият баща на Ричард, но и дядо му Зед го бяха възпитавали в много от традициите, в които бе възпитан и Чандален. Причиниш ли зло, независимо поради каква причина, си длъжен да оправиш нещата по най-добрия възможен начин.

Колкото и да бе разбираемо да изпитваш страх, и никой не би очаквал от теб нещо друго, най-лошото, което би могъл да сториш, е да се скриеш от проблема, който сам си причинил. Независимо колко случайно си го направил, не бива за нищо на света да отричаш вината си. Да бягаш. Трябва да направиш, каквото можеш, за да помогнеш.

Ако не беше Ричард, Хармониите нямаше да са на свобода. Действията на Калан, продиктувани от желанието да спаси живота му, вече бяха станали причина за смъртта на други хора. Тя също нито за миг не се бе отрекла от дълга си да стори всичко, каквото е по силите й, за да спре Хармониите. Това дори не бе въпрос на спор.

— Имаш тържественото ми обещание, старейшина Чандален. Няма да имам миг покой, докато Калните и всички останали не бъдат спасени от Хармониите. Няма да мигна, докато Хармониите не бъдат върнати обратно в отвъдния свят, където принадлежат. Или ще умра в опитите си да го сторя.

По лицето на Чандален се плъзна лека усмивка, изпълнена с гордост.

— Знаех си, че не е необходимо да ти напомням за обещанието ти винаги да помагаш на народа на Калните, но все пак е хубаво да чуя от собствената ти уста, че не си забравил клетвата си.

Чандален изненада Ричард със силен удар.

— Сила за Ричард Избухливия. Нека гневът му се разгорещи срещу враговете ни.

Ричард тъкмо разтриваше ударената си буза, извръщайки глава от Чандален, когато забеляза Калан и Ду Чайлу да се връщат.

— Успя да се забъркаш в голяма каша — обади се Кара, — като се има предвид, че си обикновен горски водач. Сега, при толкова много жени, дали поне една от тях ще остане до теб?

Ричард знаеше, че Кара само се шегува, за да повдигне духа му.

— Една, надявам се.

— Е, ако пък те зареже — усмихна се Морещицата, — винаги ще можем да разчитаме един на друг.

Ричард се насочи към другите две жени.

— Съпружеското място вече е заето, благодаря ти.

Калан и Ду Чайлу вървяха редом през високата трева, по лицата им не можеше да се прочете нищо. Добре поне, че не се виждаха следи от кръв.

— Другата ти жена ме убеди да поговоря с теб — каза Ду Чайлу, когато той се приближи към тях. — Цяло щастие е за теб, че ни имаш и двете — прибави след малко.

Ричард реши, че ще е най-добре да си държи устата затворена, вместо да остави бушуващият вътре огън да изригне не управляван.

ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДУ ЧАЙЛУ СЕ ПРИБЛИЖИ към майсторите на острието и очевидно им каза да поседнат и да си починат, докато тя разговаря с техния Кахарин. В това време Калан подбутна Ричард към багажа им с върха на пръста си.

— Извади на Ду Чайлу одеяло, на което да седне — измърмори му тя.

— Защо да й давам от нашите одеяла, след като те си имат. Освен това не й трябва одеяло, за да ми обясни какво търси тук.

Калан отново го бутна в ребрата.

— Просто го направи — прошепна тя така, че другите да не я чуят. — Ако не си забелязал, жената е бременна и едва ли ще й е излишно да си отпусне малко краката.

— Е, това не…

— Ричард — изсъска му през зъби тя. — Когато искаш някой да се подчини на волята ти, става най-лесно, като му позволиш да завоюва малка победа. Така запазваш достойнството му и той изпълнява желанието ти, без да се почувства унизен.

— Е — измърмори Ричард, — добре тогава. Предполагам.

— Виждаш ли? Сам го доказа. И сега ще й занесеш одеялото.

— Значи Ду Чайлу има своята малка победа, а аз не?

— Ти си голямо момче. Наградата на Ду Чайлу е едно одеяло, на което да седне, докато ти разказва защо е дошла. Нищожна награда. Не продължавай една война, която вече спечелихме, само защото не можеш да устоиш на изкушението да направиш загубата на противника окончателна и катастрофална.

— Но тя…

— Знам. Ду Чайлу не беше права в това, което ти наговори. Знаеш го, аз го знам и тя го знае. Но чувствата й бяха наранени, и то не изцяло без причина. Всички допускаме грешки.

Тя не си дава сметка за мащабите на проблема, с който току-що установихме, че сме се сблъскали. Съгласи се на мир срещу наградата на това наше одеяло, върху което да седне. Иска само да й обърнеш малко внимание. Няма да ти навреди да се съобразиш с чувствата й.

Щом стигнаха до багажа си, Ричард хвърли поглед през рамо. Ду Чайлу разговаряше с хората си.

— Заплаши ли я? — прошепна Ричард, докато измъкваше одеялото от раницата си.

— О, да — прошепна в отговор Калан. Отпусна ръка на рамото му. — Бъди нежен с нея. След нашия разговор ушите й ще искат да чуят, че можеш да бъдеш и внимателен.

Ричард отиде при останалите, демонстративно отъпка тревата и разстла одеялото пред Ду Чайлу. С опакото на ръката си приглади по-големите гънки. В средата постави мяха с водата. Когато приключи, протегна ръка към нея.

— Моля те, Ду Чайлу — не можеше да се накара да я нарече своя жена, но всъщност мислеше, че това едва ли е от значение, — седни и говори. Думите ти са важни а времето ни е ценно.

Тя внимателно огледа утъпканата в една посока трева и одеялото. Доволна от видяното, седна в единия край и скръсти крака под себе си. Изправила гръб и вдигнала брадичка, с отпуснати в скута ръце, изглеждаше някак благородна. Той си помисли, че вероятно наистина е така.

Ричард отметна златотканото си наметало зад раменете и седна с кръстосани крака в другия край на одеялото. Не беше особено голямо, така че коленете им почти се докосваха. Той й се усмихна любезно и й предложи мяха.

Докато тя грациозно прие дара му, той се сети за първия път, когато я видя. Беше окована с обръч на шията, привързана за една стена. Беше чисто гола и мръсна, вонеше така, сякаш бе прекарала в това положение месеци, както всъщност се оказа, но в същото време в цялото й излъчване имаше нещо благородно, също като сега, когато бе чиста и облечена в молитвената си рокля.

Спомни си още и как докато се бе опитвал да я освободи, тя се бе уплашила, че той се мъчи да я убие, и го бе ухапала. Почти усети болката от зъбите й.

Навести го тревожната мисъл, че тази жена притежава дарбата. Не бе сигурен в границите на възможностите й, но го виждаше в очите й. По някакъв, начин способността, му му позволяваше да забелязва онзи извън временен поглед в очите на други, които притежават макар и в минимални количества дарбата на магията.

Сестра Вирна му бе споделила, че е опитвала някои дребни номера върху Ду Чайлу, за да я изпробва. Оказало се, че заклинанията, които изпратила срещу нея, потънали като камъни в кладенец, при това опитите й не останали незабелязани. Ду Чайлу знаела какво се опитват да направят с нея и по някакъв начин успяла да ги предотврати.

Съдейки по други неща, Ричард отдавна бе заключил, че дарбата на Ду Чайлу включва някои примитивни форми на пророчество. След като е била държана във вериги с месеци, той се съмняваше, че със силата си може да променя света около себе си. Хора, чиято сила е достатъчна, за да влияе на околните, не се защитават с хапане — така си обясняваше той нещата. Нито пък позволяват да бъдат държани като пленници, в очакване да бъдат принесени в жертва. Но Ду Чайлу можеше да пречи на други да упражнят магията си срещу нея — не толкова необичайна форма на мистическа протекция срещу оръжията на магията, — както бе научил Ричард.

Сега, когато Хармониите върлуваха из този свят, магията на Ду Чайлу, в каквато и форма да съществуваше тя, щеше да се срине. Ако вече не бе станало. Той я изчака да си пийне вода и да му подаде обратно мяха, преди да започне:

— Ду Чайлу, бих…

— Попитай как са хората ти.

Ричард хвърли поглед към Калан. Тя извърна очи и кимна.

— Ду Чайлу, за мен е голяма радост да видя, че си добре. Благодаря ти, че си се вслушала в съвета ми да запазиш детето си. Знам, че отговорността да отгледаш едно дете е огромна. Сигурен съм, че ще бъдеш възнаградена с много радост и щастие, а детето ти ще получи наградата от това да бъде възпитавано от теб. Знам още и че думите ми не са били толкова важни за взимането на това решение, колкото е било твоето сърце.

Ричард не трябваше да полага усилия да звучи искрен, тъй като наистина беше.

— Съжалявам, че се е наложило да изоставиш другите си деца и да предприемеш това дълго и трудно пътуване, за да ми донесеш мъдрите си думи. Знам, че не би се наела да пътуваш при такива сурови условия, ако не беше наистина важно.

Тя чакаше, очевидно все още не получила удовлетворение. Ричард, който търпеливо полагаше усилия да играе играта й, въздъхна и продължи:

— Моля те, Ду Чайлу, кажи ми как живеят Бака Тау Мана сега, когато най-после си възвърнаха родовата земя?

Най-накрая Ду Чайлу пусна доволна усмивка.

— Народът ни е щастлив и живее добре в родината си благодарение на теб, Кахарин. Но за тях ще говорим по-късно. Сега трябва да ти кажа защо съм дошла.

Ричард с усилие потисна смръщената си гримаса.

— С нетърпение очаквам да чуя думите ти.

Тя понечи да започне разказа си, но смръщи чело и му зададе съвсем различен въпрос:

— Къде ти е мечът?

— Не го нося с мен.

— И защо?

— Наложи се да го оставя в Ейдиндрил. Това е дълга история.

— Но как може да бъдеш Търсач, ако не носиш меча си?

Ричард въздъхна дълбоко.

— Търсачът на истината е личност. Мечът на истината е оръжието, което Търсачът използва, също както ти използва свирката, за да донесеш мир. Дори и без меча си аз продължавам да бъда Търсач, също както ти продължаваш да бъдеш духовна майка на народа си и без свирката.

— Не ми се струва правилно. — Ду Чайлу изглеждаше разочарована. — Мечът ти ми харесваше. Той разряза металната халка около врата ми и запази главата върху раменете ми. Аз те обявих за нашия Кахарин. Трябва да носиш меча си.

Решил, че достатъчно е играл играта й, и мислейки си за наистина сериозните проблеми, които лежаха пред всички, той се наклони напред и даде воля на намръщеното си лице.

— Веднага щом се прибера в Ейдиндрил, ще си взема меча. Когато те срещнахме, тъкмо бяхме тръгнали натам. Колкото по-малко време губя тук, в този идеален за пътуване ден, толкова по-скоро ще пристигна в Ейдиндрил и ще мога да си взема обратно меча. Съжалявам, Ду Чайлу, ако съм ти се сторил припрян. Нямах намерение да показвам неуважение. Но се страхувам за живота на множество невинни хора, както и на онези, които обичам. Тревожа се също така и за живота на Бака Тау Мана, затова съм припрян.

Ще ти бъда благодарен, ако ми кажеш какво правиш тук. Умират хора. Дори от твоите. Трябва да видя дали мога да направя нещо, за да спра Хармониите. Мечът на истината може да ми помогне. Трябва да се върна в Ейдинрил, за да си го взема. Би ли имала нещо против да отговориш на въпроса ми?

Ду Чайлу се усмихна на себе си, сега, когато той й бе показал нужното уважение. Постепенно обаче усмивката й се стопи. Заедно с нея си отиде и арогантността в поведението й. За пръв път жената му се стори несигурна, изведнъж сякаш се смали, придоби уплашен вид.

— Съпруже мой, получих смущаващо видение за теб. Като духовна майка на своя народ понякога получавам видения.

— Браво, но не желая да го чувам.

Тя го погледна.

— Моля?

— Нали каза, че е било видение.

— Да.

— Не ме интересуват никакви видения.

— Но, но ти трябва да го чуеш. Това бе мое видение.

— Виденията са вид пророчества. Пророчествата до сега не са ми помагали особено, напротив, почти винаги са ми донасяли тъга. Не искам да го чувам.

— Но виденията помагат.

— Не, не е вярно.

— Разкриват истината.

— Те не са по-истинни от сънищата.

— Сънищата също могат да казват истината.

— Не, сънищата не са истина. Те са си просто сънища. Виденията също не са истина. Те са си просто видения.

— Но аз те видях във видението си.

— Не ме интересува. Не искам да го чувам.

— Стоеше върху огън.

Ричард затаи дъх.

— Аз пък съм сънувал, че летя. Това не означава, че наистина мога да го правя.

Ду Чайлу се наведе към него.

— Сънувал си, че летиш? Наистина ли? Искаш да кажеш като птица? — тя изпъна гръб. — Никога не съм чувала подобно нещо.

— Това е само сън, Ду Чайлу. Също като видението ти.

— Но аз имах видение с това. Значи е истина.

— Това, че мога да летя в сънищата си, не означава, че мога да го правя и в реалността. Нямам навика да скачам от високо и да размахвам ръце. Това е просто сън, също като видението ти. Не мога да летя, Ду Чайлу.

— Но можеш да гориш.

Ричард постави длани на коленете си, наклони се леко назад и въздъхна дълбоко и търпеливо.

— Добре, чудесно. Какво друго имаше във видението ти?

— Нищо. Това беше всичко.

— Нищо ли? Това значи беше всичко? Аз в огън? Просто един малък сън, в който стоя в огън.

— Не беше сън. — Тя вдигна пръст, за да усили смисъла на думите си. — А видение.

— И си изминала целия този път само за да ми кажеш това? Е, хиляди благодарности, но вече наистина трябва да тръгваме. Кажи на хората си, че вашият Кахарин ви желае всичко хубаво. Успешно завръщане у дома.

Ричард се престори все едно е готов да става.

— Освен ако нямаш да ми кажеш още нещо? — добави накрая.

Ду Чайлу поомекна малко.

— Уплаших се, когато видях съпруга си в огън.

— Аз също бих се уплашил да се видя в огън.

— Не ми харесва Кахарин да е в огън.

— Нито пък на него. Е, а видението ти подсказа ли ти какво може да се направи, за да се избегне това?

Тя сведе поглед и зачовърка одеялото.

— Не.

— Виждаш ли? Каква полза от него в такъв случай?

— Добре е да се знаят подобни неща — каза тя и затъркаля някакво боклуче по одеялото. — Може да се окаже полезно.

Ричард се почеса по челото. Тя събираше кураж да му каже нещо по-важно, по-тревожно. Видението бе само претекст — това му беше ясно. Той продължи с по-мек глас, надявайки се да я предразположи да говори:

— Ду Чайлу, благодаря ти за предупреждението. Ще се постарая да запомня, че това би могло да ми бъде от помощ.

Тя срещна погледа му и кимна.

— Как ме намери? — попита той.

— Ти си Кахарин. — Тя отново имаше благороден вид. — Аз съм духовната майка на Бака Тау Мана, пазителката на древните закони. Твоята съпруга.

Ричард разбра. Тя бе свързана с него, също както Д’Харанците — като Кара. И като Кара може да надушва присъствието му.

— Бях на ден път южно от тук. Ти едва не се размина с мен. Да не си започнала да имаш трудности с определянето на местоположението ми?

Тя извърна поглед от неговия и кимна.

— Винаги досега съм могла да застана, да се взра в хоризонта, с вятъра, развяващ косите ми, да посоча и да кажа „Кахарин се намира натам“. — Отне й известно време, докато събере гласа си. — Напоследък става все по-трудно да определя къде си.

— Само допреди няколко дни бяхме в Ейдиндрил — каза Ричард. — Сигурно си започнала пътешествието си доста преди да се озова на това място.

— Да, така е. Когато разбрах, че трябва да дойда при теб, ти не беше на това място. — Тя махна с ръка през рамо. — Беше много, много по на североизток.

— След като си могла да определиш, че съм в Ейдиндрил, защо си тръгнала да ме търсиш насам?

— Когато започнах да те усещам все по-трудно, разбрах, че има проблем. Виденията ми казаха, че трябва да те открия преди връзката ми с теб да е пропаднала окончателно. Ако бях тръгнала натам, накъдето знаех, че се намираш, когато започнах пътуването си, когато пристигнех, вече нямаше да си там. Посъветвах се с виденията си докато все още ги имах, и тръгнах насам, където те ми казаха, че ще бъдеш.

Към края на пътуването усетих, че си тук, на това място. Малко след това вече престанах да те усещам. Бяхме все още на доста разстояние, така че всичко, което — можехме да направим, бе да продължаваме насам. Добрите духове отвърнаха на молитвите ми и позволиха на пътищата ни да се срещнат.

— Радвам се, че добрите духове са ти помогнали, Ду Чайлу. Ти си добър човек и заслужаваш помощта им.

Тя отново зачовърка из одеялото.

— Но моят съпруг не вярва на виденията ми.

Ричард навлажни устни.

— Баща ми някога ме е учил да не ям гъби, намерени в гората. Казваше, че ме видял да ям отровна гъба, става ми лошо и умирам. Нямаше предвид, че това наистина ще се случи, но се страхуваше. Предупреждаваше ме какво може да ми се случи, ако ям гъби, които не познавам.

— Разбирам — с усмивка промълви тя.

— Какво бе истинското ти видение? Може би е било видение на нещо, което е възможно да се случи, на някаква опасност, а не на нещо предрешено?

— Вярно е, че някои видения са само вероятни, но не още установени в съдбата на определения човек. Може и твоето да е било от тях.

Ричард пое ръката й между своите.

— Ду Чайлу — попита той с нежен глас, — моля те да ми кажеш защо дойде при мен?

Тя благоговейно приглади малките разноцветни лентички, развяти на рамото й, сякаш припомняйки си молитвите на хората й, с които я бяха изпратили на път. Това бе жена, която носеше мантията на отговорността с дух, сила и достойнство.

— Бака Тау Мана са щастливи да се завърнат в родината си след толкова поколения на раздяла със земята, с която са свързани сърцата им. Нашата родина е всичко онова, което е записано в старите книги за нея. Земята е плодородна. Времето е приятно. Мястото е удобно за отглеждане на деца. Място, където човек може да е свободен. Нашите сърца ликуват, че най-сетне се завърнахме там. Всеки народ заслужава да получи онова, което ти дари на нас, Кахарин. Всеки народ трябва да живее в спокойствие и безопасност.

Ти не живееш така. Ти и твоят народ от земята на Новия свят, за който ми разказа, не сте в безопасност. Приближава безчетна армия.

— Джаганг — промълви Ричард. — Имала си видение за това?

— Не, съпруже мой. Видяхме го със собствените си очи. Срамувах се да ти го призная, тъй като бяхме толкова уплашени от тях, че не исках да призная страха си.

Когато бях прикована за онази стена и знаех, че един ден Мадженди ще дойдат и ще ме принесат в жертва, не бях толкова уплашена, защото щях да умра единствена аз, а не целият ми народ. Хората от моя народ са силни, щяха да си изберат нова духовна майка, която да ме замени. Щяха да отблъснат Мадженди, ако онези бяха настъпили към блатата. Щях да умра с мисълта, че Бака Тау Мана ще продължи да живее.

Всекидневно се упражняваме с оръжията си, за да не може никой да дойде и да ни унищожи. Винаги сме в готовност, както ни учи древният закон, да се борим с цената на живота си срещу всеки, който идва с лоши намерения. Няма човек освен Кахарин, който да може да бъде достоен противник на нашите майстори на острието.

Но колкото и добри да са те, няма да могат да се справят с армия като тази. Когато онези многобройни войници най-сетне ни забележат, няма да можем да ги отблъснем.

— Разбирам, Ду Чайлу, разкажи ми всичко.

— Нямам думи да ти предам видяното. Не знам как да ти опиша така, че да ме разбереш, колко много бяха онези войници. И конете им. И каруците. Оръжията.

Тяхната армия се простира от хоризонт до хоризонт и не се изгубва от погледа с дни. Никой не може да ги преброи. Със същия успех бих могла да се опитам да ти кажа колко стръка трева има из тези тревисти полета. Не разполагам с дума, която може да изрази подобно огромно количество.

— Мисля, че току-що го направи — измърмори Ричард. — Значи не са нападнали народа ти?

— Не. Нашият страх е съсредоточен в бъдещето, когато тези мъже ще се върнат и ще ни погълнат. Такива като тях няма да ни оставят необезпокоявани за дълго време. Такива като тях вземат всичко. Никога нищо не им е достатъчно.

Нашите мъже ще загинат. Децата ни ще бъдат избити. Жените ни ще бъдат отвлечени. Срещу този враг няма надежда за спасение.

Ти си Кахарин, така че трябва да го знаеш. Така гласи древният закон.

Като духовна майка на Бака Тау Мана се срамувам, че трябва да покажа пред теб страха си и да ти призная, че хората ни са изплашени, че ще бъдем погълнати от пастта на този звяр. Ще ми се да мога да ти кажа, че стоим гордо изправили глави пред очите на смъртта, но не е така. Поглеждаме натам с трептящи сърца.

Ти си Кахарин, няма да ни разбереш. Ти не познаваш страха.

— Ду Чайлу — смутено промълви Ричард, — аз често изпитвам страх.

— Ти? Не е възможно. — Погледът й се заби в одеялото. — Казваш го само за да успокоиш срама ми. Ти се изправи срещу тридесет и не изпита и капка страх. И ги победи. Само Кахарин може да направи подобно нещо. Кахарин е безстрашен.

Ричард повдигна брадичката й.

— Изправих се срещу тридесет, но не без страх. Бях ужасен, също както сега пред лицето на Хармониите и предстоящата война. Да признаеш страха си не е проява на слабост, Ду Чайлу.

Тя се усмихна на топлия му жест.

— Благодаря ти, Кахарин.

— Значи Императорският орден още не се е опитал да ви нападне?

— Засега сме в безопасност. Дойдох да те предупредя, защото те навлязоха в Новия свят. Минаха покрай нас. Насочиха се най-напред към теб.

Ричард кимна. Армията на Джаганг бе поела на север, към Средната земя.

Армията на генерал Рейбич, наброяваща близо сто хиляди души, бе тръгнала на изток, за да охранява южните подстъпи към Средната земя. Генералът бе помолил Ричард за разрешение да не се връща в Ейдиндрил. Планът му бе да заварди всички южни проходи, водещи към Средната земя, и особено второстепенните пътища в Д’Хара. На Ричард му се стори разумно.

Сега съдбата бе изправила този човек и армията му на пътя на Императорския орден.

Армията на Рейбич може и да не беше толкова многобройна като Ордена, но Д’Харанците бяха яростни бойци и щяха да заемат добри позиции. След като разберяха веднъж накъде са се насочили силите на Джаганг, можеха да получат подкрепление.

Джаганг се възползваше от помощта на надарени магьосници и Сестри. Генерал Рейбич също разполагаше с цял отряд Сестри на светлината. Сестра Вирна, сега Прелат Вирна, бе обещала на Ричард, че Сестрите ще се борят срещу Ордена и използваната от врага магия. Магията вече отслабваше, но това важеше и за помощниците на Джаганг. Освен вероятно на Сестрите на мрака и на онези, които можеха да си служат със Субстрактивна магия.

Генерал Рейбич, също както Ричард и останалите генерали в Ейдиндрил и Д’Хара, разчитаха на Сестрите, за да могат да държат под око посоката, в която се движи армията на Джаганг в Новия свят, и благодарение на това предимство да могат да си избират стратегически места, които да завардват. Сега, когато магията отслабваше, те оставаха слепи.

За щастие Ду Чайлу и Бака Тау Мана ги предупреждаваха.

— Оказваш ни огромна помощ, Ду Чайлу — усмихна й се Ричард. — Новините, които носиш, са важни. Сега знаем какво прави Джаганг. Значи не са се опитали да минат през земята ви? Просто са ви подминали?

— Ако бяха искали да ни нападнат, щеше да им се наложи да се отклоняват. Поради многочислеността на армията им крилото им мина доста наблизо, но подобно таралеж в корема на куче, нашите майстори на острието затрудниха минаването им по-наблизо. Заловихме някои от водачите на тези двукраки кучета. Те ни казаха, че засега армията им не се интересува от малката ни земя и народ и са доволни просто да минат покрай нас. Те преследват по-голяма плячка. Но един ден ще се върнат и ще заличат Бака Тау Мана от лицето на земята.

— Споделиха с вас плановете си?

— Всеки проговаря, когато го попиташ както трябва.

— Тя се усмихна. — Хармониите не са единствените, които си служат с огъня.

Ричард вдигна ръка.

— Разбрах те.

— Споменаха, че отиват към място, където могат да осигурят провизии за армията си.

Ричард осмисляше важността на новините, които чуваше, и несъзнателно поглаждаше долната си устна.

— Звучи логично. От известно време те събираха силите си в Стария свят. Армия като тяхната не може да стои и да чака дълго време. Тя трябва да се храни. Трябва да се движи и да си осигурява провизии. Много провизии. Новият свят, заедно със завоеванията, им предлага и съблазнителна трапеза.

Той погледна Калан, застанала по-назад отляво.

— Накъде биха тръгнали да търсят провизии?

— Има много възможни места — отвърна Калан. — Могат да опустошават всяко място, през което минават, да си осигуряват храна и да проникват все по-навътре в Средната земя. Ако избират пътя си по този начин, могат да се изхранват, без да спират, също както прилепът улавя храната си във въздуха.

Другата възможност е да спрат на място, където предполагат, че ще има по-големи запаси от храна. Лифани например може да им осигури доста зърно, Сандария притежава огромни стада овце и може да ги снабди с месо. Ако си избират цели според наличните запаси от храна, могат да си набавят провизии за доста време напред. По този начин ще се освободят от задължението да мислят за прехраната си и когато си избират следващата цел, ще се ръководят единствено от стратегически подбуди. Това би ни създало доста трудности.

Ако бяхме на тяхно място, бих избрала второто. При положение, че армията им не е гладна, можем да се надяваме на милост от тяхна страна, докато не се изпречим на пътя им.

— Можем да използваме генерал Рейбич — каза Ричард, разсъждавайки на глас. — Може би той ще успее да блокира Ордена или поне да ги забави, докато ние евакуираме хората и изнесем провизиите, преди Джаганг да ги е докопал.

— Ще бъде трудно да изнесем толкова огромни количества провизии. Ако Рейбич изненада частите на Джаганг — продължи Калан, — трябва да притисне авангарда им, през това време ние ще трябва да нападнем отстрани.

Ду Чайлу поклати глава.

— Когато бяхме принудени да напуснем родината си, отидохме да живеем в онова мокро място. Когато на север валеше, прииждаха силни наводнения. Реката излизаше от коритото си и се разпростираше далеч встрани. В този бурен бяг, задръстена с кал и огромни, обърнати с корените нагоре дървета, тя помиташе всичко по пътя си. Не можехме да устоим пред могъществото и беса на толкова много вода — никой не би могъл. Мислиш си, че ще можеш, докато не я видиш да приближава. Или си намираш по-високо място, където да останеш на сухо, или си мъртъв.

С армията е същото. Не можете да си представите колко е огромна.

Съзрял ужаса в очите й и почувствал тежестта на думите й, Ричард настръхна. Това, че не можеше да изрази числото с думи, беше без значение. Ричард разбираше мисълта й, сякаш тя вливаше образа и впечатленията си от Императорския орден директно в главата му.

— Ду Чайлу, благодаря ти, че ми донесе тази информация. Твоите думи ще спасят живота на много хора. Сега поне няма да бъдем изненадани — както щеше да стане в противен случай. Благодаря ти.

— Генерал Рейбич вече се е насочил на изток, така че поне това е на наша страна — обади се Калан. — Трябва да го уведомим.

Ричард кимна.

— Можем да заобиколим малко и да удължим пътя си към Ейдиндрил, така че да се срещнем с него и да решим какво ще предприемем оттук нататък. Освен това от него можем да вземем и коне. Това ще ни спести доста време.

— Дано само не е стигнал твърде далеч. Всяка минута е ценна.

След битката, в която Д’Харанската армия бе победила разузнавателните части на Джаганг, Рейбич бе сменил посоката и се бе насочил на изток. Д’Харанците се връщаха да охраняват пътищата на север от Стария свят, където Джаганг събираше частите си, за да предприеме поход към Средната земя и евентуално към Д’Хара.

— Ако настигнем генерала и го предупредим, че Императорският орден настъпва — предложи Кара, — той може да изпрати куриери в Д’Хара и да заповяда преразпределение на силите.

— Също и в Келтон, Джара и Гренидон, наред с другите — обади се Калан. — Вече имаме на своя страна съюзници, чиито армии са в готовност.

Ричард кимна.

— Звучи логично. Поне ще знаем къде има нужда от тях. Само дето ми се иска по-бързо да стигнем до Ейдиндрил.

— Дали изобщо това ще има някакво значение? — попита Калан. — Нали си спомняш, става въпрос за Хармониите, а не за Промъкника.

— Това, което Зед ни помоли да направим, вероятно няма да помогне по никакъв начин — каза Ричард, но пък, от друга страна, не сме напълно убедени, нали? Може да ни е казвал истината относно това колко е спешно да сторим именно това, но просто да е подменил имената, заменяйки Хармониите с Промъкника.

— Може да загубим от Джаганг още преди Хармониите да са ни пипнали. Смъртта си е смърт — отчаяно въздъхна Калан. — Не знам каква игра играе Зед, но истината със сигурност щеше да ни свърши по-добра работа.

— Трябва да се върнем в Ейдиндрил — с окончателност в гласа каза Ричард. — Това е.

Мечът му беше в Ейдиндрил.

По същия начин, по който Кара го усещаше чрез връзката си с него, а Ду Чайлу можеше да определи местонахождението му, Ричард бе избран за Търсач и свързан с Меча на истината. Свързан с острието. Сега се чувстваше така, сякаш нещо вътре в него липсва.

— Ду Чайлу — попита я той, — когато тази огромна армия мина покрай вас по пътя си на север…

— Не съм казвала, че са отишли на север.

Ричард примигна.

— Но именно натам би трябвало да са се насочили. Те навлизат в Средната земя или в Д’Хара. Която и от двете цели да предпочетат, все трябва да тръгнат на север.

Ду Чайлу категорично поклати глава.

— Не. Не вървят на север. Минаха покрай нашите земи от южната им страна, държаха се близо да брега, покрай него, после поеха на запад.

Ричард я гледаше онемял.

— На запад?

Калан се свлече на колене край него.

— Ду Чайлу, сигурна ли си?

— Да. Ние ги проследихме. Бяхме разпратили съгледвачи във всички посоки, тъй като виденията ми ме предупредиха, че тези хора са много опасни за Кахарин. Някои от по-високите чинове, които заловихме, знаеха името „Ричард Рал“. Точно затова тръгнах към теб да те предупредя. Армията знае името ти. Ти си объркал плановете им. Всички те мразят от дъното на душите си. Казаха ни го нашите пленници.

— Възможно ли е виденията ти за мен и огъня да са свързани с огъня на омразата, който таят тези хора в сърцата си към мен?

Ду Чайлу се замисли над въпроса му.

— Ти разбираш от видения, съпруже мой. Може да е както казваш. Едно видение не винаги означава онова, което показва. Понякога означава само, че нещо е възможно или подсказва бъдеща опасност. Друг път е както казваш — видение на впечатлението от някаква идея или събитие.

Калан протегна ръка и хвана Ду Чайлу за ръкава.

— Но къде са отивали? Все някъде ще завият на север към Средната земя. От това зависи животът на много хора. Не разбра ли накъде отиват? Трябва да разберем къде ще завият на север.

— Не — каза Ду Чайлу, явно объркана от изненадата им. — Намерението им е да следват брега на голямата вода.

— Океанът? — попита Калан.

— Да, така го нарекоха. Ще следват голямата вода и ще вървят на запад. Мъжете не знаеха как се нарича мястото, където отиваха. Знаеха само, че трябва да се качат много на запад, до някакво място, което, както ти каза, разполага с огромни запаси провизии.

Калан пусна ръкава на жената.

— Добри духове — прошепна тя. — Здраво сме я загазили.

— И аз така мисля — каза Ричард, стиснал юмруци. — Генерал Рейбич е далеч на изток и продължава в грешна посока.

— По-лошо — каза Калан и се извърна да погледне на югозапад, сякаш знаеше накъде се е насочил Орденът.

— Разбира се — изпъшка Ричард. — Това е онази страна, за която говореше Зед, близо до долината Нарийф, изолираната страна на югозапад, където има зърно в изобилие. Нали?

— Да — отвърна Калан, все още загледана в хоризонта. — Джаганг се е насочил към майката на хляба в Средната земя.

— Тоскла — каза Ричард, припомняйки си, че Зед бе споменавал това име.

Калан се обърна към него и кимна отчаяно.

— Така изглежда — каза тя. — Не съм и предполагала, че Джаганг ще се отклони толкова от пътя си. По-скоро си мислех, че ще нападне бързо Новия свят, за да не ни позволи да съберем частите си.

— И аз така мислех. Както и генерал Рейбич. Той бърза към един от входовете на Средната земя, който Джаганг така и няма да използва.

Ричард забарабани с пръст по коляното си, замислен над възможностите им.

— Това поне може да ни спести малко време. Пък и вече знаем къде отива Императорският орден — в Тоскла.

Калан поклати глава, явно също мислеше за същото.

— Зед познава мястото по старото му име. С времето тази страна е сменяла много имена. Била е известна като Венгрен, Вендис, Турслан и още някои. Отдавна никой не я познава като Тоскла. — възкликна Ричард, без всъщност да я слуша много внимателно, насочил мисълта си към определяне на приоритетите за действие. — И как се нарича сега?

— Андерия — отвърна тя.

Ричард рязко вдигна глава. Усети как през краката му преминават ледени иглички.

— Андерия? Защо? Защо се нарича Андерия?

Калан го изгледа свъсено.

— Наречена е по името на един от древните си основатели. Казвал се е Андер.

Игличките обхванаха цялото му тяло.

— Андер. — — Той примигна насреща й. — Джоузеф Андер?

— Откъде знаеш?

— Магьосникът, наречен „Планината“? Онзи, за когото Коло разказва, че са изпратили да се справи с Хармониите?

Калан кимна.

— Това е бил прякорът му, така са го наричали всички. Истинското му име е Джоузеф Андер.

ТРИДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

РИЧАРД СЕ ЧУВСТВАШЕ така, сякаш всичките му мисли се бяха вдигнали на война в главата му. Докато все още търсеше разрешение на проблема с непосредствената заплаха, изведнъж бе застигнат от образа на безкрайната върволица войници, изсипващи се от Стария свят.

— Добре — вдигна той ръка, за да попречи на спътниците си да говорят всички в един глас. — Добре. Успокойте се. Нека да помислим.

— Целият свят може да бъде унищожен от Хармониите преди Джаганг да е стигнал до Средната земя — започна Калан. — Трябва да се заемем преди всичко с тях нали ти сам ме убеди в това. Не че на света на живите му е особено необходима магия, за да оцелее, но на нас тя със сигурност ще ни е от полза, ако искаме да победим Джаганг. Той не би могъл да бъде по-доволен, ако се окажем срещу него само с оръжие в ръка. Трябва да се върнем в Ейдиндрил. Както сам каза, какво ще стане, ако Зед е говорил истината относно това какво трябва да направим в Магьосническата кула — с бутилката? Ако не изпълним онова, което се иска от нас, може да помогнем на Хармониите да вземат надмощие над този свят. Ако не действаме достатъчно бързо, може да се окаже прекалено и окончателно късно.

— А аз искам Агиелът ми отново да действа — с болезнено нетърпение в гласа се обади Кара. — Иначе няма да мога да ви защитавам, когато се наложи. Според мен трябва да се върнем в Ейдиндрил и да спрем Хармониите.

Ричард отмести поглед от едната към другата жена.

— Чудесно. А как точно ще спрем Хармониите, ако задачата на Зед е била да ни прати за зелен хайвер, за да не му се пречкаме? Ако просто се притеснява за нас и е искал да ни държи далеч от опасността, докато той сам се опитва да се справи със ситуацията? Нали разбирате, като баща, който вижда да приближава подозрителен пътник и казва на децата си да се приберат в къщата, за да преброят съчките за огъня.

Ричард се взираше в помръкналите им от отчаяние лица.

— Това, че Джоузеф Андер е бил човекът, изпратен да се справи с Хармониите и че в същото време е основателят на Андерия, е ценна информация. Може би то означава нещо, а Зед не го знае. Не съм казал, че трябва да ходим в Андерия. Духовете са ми свидетели, че за мен също е важно да стигна до Ейдиндрил. Просто не искам да пропуснем нещо съществено. — Ричард притисна слепоочията си с пръсти. — Не знам какво да правим.

— Тогава да се върнем в Ейдиндрил — каза Калан. — Знаем, че в това поне има някаква надежда.

Ричард изрази на глас мислите си:

— Това може да се окаже най-доброто решение. В крайна сметка, какво ще стане, ако Планината, Джоузеф Андер, е попречил на Хармониите в противоположната посока — в другия край на Средната земя, а после, в друг етап от живота си, след войната, е основал тази страна, по-късно наречена Андерия?

— Точно така. Значи трябва колкото се може по-скоро да се връщаме в Ейдиндрил — настоя Калан. — И да се надяваме, че това ще попречи на Хармониите.

— Виж — продължи Ричард и вдигна ръка, за да помоли за още малко търпение, — съгласен съм, но как точно ще спрем Хармониите, ако наистина сме пратени за зелен хайвер? Ако всичко е просто номер на Зед? В такъв случай няма да сме направили нищо нито за единия, нито за другия проблем. Трябва да имаме предвид и това.

— Господарю Рал — намеси се Кара, — отиването в Ейдиндрил все ще ни е от полза. Не само защото ще можеш да си вземеш меча и да направиш онова, което те помоли Зед, но и за да прегледаш отново дневника на Коло. Бердин е там. Тя ще ти помогне в превода. Сигурно вече доста е напреднала, докато ни нямаше. Може дори да е стигнала до допълнителна информация за Хармониите. Може да е намерила отговори и в момента да седи и да те чака, за да ти ги каже. А дори да не е така, поне ще имаш книгата и ще знаеш какво търсиш.

— Права си — призна Ричард. — Освен това в Кулата има и други книги. Коло споменава, че Хармониите са се оказали доста по-лек проблем, отколкото всички са мислели.

— Но тогава хората са притежавали Субстрактивна магия — възрази Калан.

Ричард също я притежаваше, но не знаеше почти нищо за използването й. Мечът бе единственото нещо, което наистина разбираше.

— Може в някоя от книгите в Кулата да се съдържа разрешението на проблема с Хармониите — — продължи Кара. — И може би наистина не е толкова сложно. Може да не се изисква Субстрактивна магия.

Морещицата скръсти ръце, очевидно недоволна от споменаването на магията.

— Може би просто трябва да вдигнеш пръст във въздуха и да им заповядаш да се махнат от този свят.

— Да, ти си човек на магията — обади се и Ду Чайлу, не схванала саркастичната нотка в гласа на Кара. — Можеш да го направиш.

— Залагаш на мен повече, отколкото заслужавам — обърна се той към Ду Чайлу.

— Въпреки всичко ми се струва, че единственото ни разумно решение е да се върнем в Ейдиндрил — заключи Калан.

Ричард поклати глава. Съмняваше се в думите й. Щеше му се да може по-лесно да вземе правилното решение. Сега везните се накланяха ту в едната, ту в другата посока. Имаше нужда от допълнителна информация, която да уравновеси нещата.

Понякога му се искаше да изкрещи, че той е най-обикновен горски водач и че не знае как да постъпи. Искаше му се в такъв момент изведнъж да се появи някой, който да му посочи правилното решение.

Ролята на Господаря Рал му се струваше прекалено далечна за него, от време на време изпитваше неистово желание да захвърли всичко и да се върне в своята Западна земя. Точно така се чувстваше и сега.

Искаше му се още Зед да не го бе лъгал. Тъй като не знаеха истината, животът на незнайно колко хора висеше на косъм. Заради това и защото Ричард не бе черпил от мъдростта на Зед, когато бе имал тази възможност. Де да си бе използвал главата по-пълноценно и да се бе сетил навреме за Ду Чайлу.

— Защо си против да се върнем в Ейдиндрил? — по пита Калан.

— Де да знаех — отвърна той. — Сега, когато сме на ясно къде отива Джаганг, трябва да направим нещо по въпроса. Ако той завладее Средната земя, всички сме мъртви, и то без да се налага да правим каквото и да било за Хармониите. — Той закрачи напред-назад. — Ами ако Хармониите не се окажат толкова огромна заплахи, колкото си мислим? Искам да кажа, че да, те наистина са нещо сериозно, но ако им отнеме години, за да разрушат магията и да причинят истинска вреда? Невъзвратима? До колкото знаем, това може да отнеме и векове.

— Ричард, какво ти става? Те вече вземат човешки жертви. — Калан посочи назад през полето, към селото на Калните: — Убиха Джуни. Взели са жертви и от Бака Тау Мана. Трябва да направим всичко, което е по силите ни, за да ги спрем. Ти сам ме убеди в това.

— Господарю Рал — каза Кара. — Съгласна съм с Майката Изповедник. Трябва да се върнем в Ейдиндрил.

Ду Чайлу се изправи.

— Мога ли да кажа нещо, Кахарин?

Ричард излезе от мислите си.

— Да, разбира се.

Тя тъкмо се канеше да започне, когато застина с отворена уста. На лицето й се изписа объркване.

— Онзи човек, който ги предвожда, онзи Джаганг, той притежава ли магия?

— Да. Поне в известен смисъл. Притежава способност да влиза в съзнанието на хората и да ги контролира посредством това. Нарича се пътешественик по сънищата. Освен тази няма други магически способности.

Ду Чайлу за момент се замисли над думите му.

— Една армия не може да издържи дълго без подкрепата на хората от нейния народ. Значи ли това, че той контролира всички хора от своя народ едновременно чрез този си талант?

— Не. Не може да го направи с всички едновременно. Трябва да направи някакъв подбор. Също както един майстор на острието в бой се впуска първо към най-важните си цели. Джаганг избира хората, притежаващи магия, и ги контролира, за да използва техните качества като свое предимство.

— И значи вещиците са принудени да вършат зло. Да държат с магията си хората му за гърлото?

— Не — обади се Калан иззад Ричард. — Хората му се подчиняват по своя воля.

Ду Чайлу я изгледа подозрително.

— Искаш да кажеш, че има хора, които по своя воля избират за водач човек като него?

— Тираните могат да управляват единствено със съгласието на народа си.

— Тогава неговият народ е съставен от лоши хора, също като него?

— Те са като всички останали — каза Калан. — Подобно хрътки по време на празнична вечеря, хората се събират около масата на тиранията, гладни за подхвърлени на пода вкусни парчета храна. Не всички биха въртели опашка пред тиранина, но повечето го правят, ако той първо ги захрани с омраза и подплати нечовешките им импулси, карайки ги да мислят, че това, което правят, е техен дълг. Повечето приемат това и му вярват. Тираните задоволяват глада на алчните.

— Чакали — вметна Ду Чайлу.

— Да, чакали — съгласи се Калан.

Смутена от чутото, Ду Чайлу сведе поглед.

— В такъв случай нещата са още по-ужасни. По-скоро бих си помислила, че тези хора са обвързани със своя водач или със самия Пазител посредством магия, отколкото да реша, че е възможно да следват такъв звяр по собствено желание.

— Искаше да кажеш нещо? — попита я Ричард. — Нали ме попита дали можеш да кажеш нещо? Искам да го чуя.

Ду Чайлу скръсти ръце пред гърдите си. Слисаното й изражение отстъпи място на мрачна тревога.

— На път за насам ние държахме под око армията, за да видим накъде ще се отправи. За да сме сигурни, заловихме и няколко пленници. Тази армия се движи доста бавно.

За водача и жените му всяка вечер се разпъва огромна шатра. Тя побира доста хора и разполага с всякакви удобства. Разпъват се и палатки за други важни лица. Всяка нощ се вихри празненство. Водачът им, Джаганг, прилича на могъщ и богат Крал, тръгнал на пътешествие.

С тях пътуват каруци с жени — някои по своя воля, други насила. Нощем войниците си ги предават един на друг. Армията е движена напред както от завоевателска, така и от плътска страст. Те се грижат добре за удоволствията си, докато търсят обект за завоюване.

Пътуват с много багаж и оборудване. Имат допълнителни коне. Стада с месо. Дълги редици каруци возят всякакъв вид провизии и храна. В каруците им има всичко — от брашно до ковашки инструменти. Носят си маси и столове, килими, изящни чинии и чаши, които опаковат в дървени сандъци. Всяка вечер разопаковат всичко и вдигат шатрата на Джаганг, която се извисява като дворец, заобиколен от именията на по-предните му големци.

С тези огромни палатки и всичките удобства, които носят със себе си, приличат почти на пътуващ град. — Ду Чайлу плъзна ръка във въздуха. — Тази армия пътува като ленива река. Отнема време, но нищо не може да я спре. Продължава да приижда. Всеки ден по малко. Един град, който се движи в избраната посока. Те са много и са бавни, но идват.

Знаех, че трябва да предупредя Кахарин, така че решихме да се откажем от по-нататъшното им преследване. — Тя извъртя ръката си във въздуха, сякаш облак прах, завихрил се от порива на вятъра. — Върнахме се към първоначалната цел на пътуването си. Бака Тау Мана могат да се придвижват пеш толкова бързо, колкото други на кон.

Ричард бе пътувал с нея. Твърдението бе малко пресилено, но не много. Веднъж я бе накарал да язди кон. Тя го бе взела за зъл дух.

— Докато пътувахме бързо през обширните равни по лета насам, внезапно попаднахме на огромен град с високи стени. Сигурно е бил Ренуолд — предположи Калан. — Това е единственият голям град в Дивото, който бихте могли да срещнете по пътя си насам. И има точно такива високи стени.

Ду Чайлу кимна.

— Ренуолд. Не му знаехме името. — Напрегнатият й поглед, подобен на погледа на Кралица, дошла пред народа си с лоши новини, се премести от Калан към Ричард. Този град бе посетен от армията на Джаганг. — Ду Чайлу зарея поглед в далечината, сякаш картината на града внезапно изникна пред погледа й. — Никога не съм предполагала, че хората могат да бъдат толкова жестоки към себеподобните си. Мадженди, колкото и да ги мразим, никога не биха направили такива неща, каквито бяха вършили онези мъже в града. — Сълзите в очите на Ду Чайлу най-сетне преляха и се затърколиха надолу по лицето й. — Това беше жестоко клане. Наред — стари, млади, деца. Но не преди да прекарат дни.

Ду Чайлу се задави от плач. Калан постави приятелска ръка на рамото й. Ду Чайлу изведнъж заприлича на дете, сгушило се в прегръдката й. Дете, видяло твърде много.

— Знам — прошепна Калан, която също едва сдържаше сълзите си. — Знам. Аз също съм попадала в голям град с високи стени, след като през него бе минал Джаганг. Знам какво си видяла. Ходила съм между труповете в Ебинисия. Видяла съм какво означава клане, извършено от Ордена. Знам какво вършат тези зверове с жертвите си, преди да ги убият.

Ду Чайлу, жената, която смело и безстрашно ръководеше народа си, която бе понесла с упорство и гордо вдигната глава месеците пленничество и перспективата да бъде принесена в жертва, която бе видяла с очите си смъртта на петимата си съпрузи, паднали в изпълнение на древните закони на народа си, която бе готова да посрещне смъртта, но да помогне на Ричард да унищожи Кулите на смъртта с надеждата да върне земята на своя народ, зарови лице в рамото на Калан и заплака като дете, припомняйки си видяното в Ренуолд. Майсторите на острието извърнаха глави, за да не гледат тяхната духовна майка разстроена до такава степен. Чандален и ловците му, които чакаха наблизо, също извърнаха глави.

Ричард не мислеше, че има нещо, което може да накара Ду Чайлу да плаче пред други хора.

— Имаше един човек — през сълзи успя да промълви тя, — единственият жив, когото открихме.

— Как е оцелял? Каза ли ви? — попита Ричард.

— Беше полудял. Ругаеше добрите духове за съдбата на семейството си. Крещеше непрестанно, че случилото се е по негова вина, и молеше духовете да му простят и да му върнат близките. Носеше със себе си полуразложената главица на дете. Говореше й, сякаш детето бе живо, молеше я за прошка.

Лицето на Калан помръкна. Бавно, очевидно с неохота, попита:

— Той да не беше с дълга бяла коса? С червено сако със златен брокат на раменете?

— Познаваш ли го? — попита Ду Чайлу.

— Посланик Селдон. Не е бил в града по време на нападението. Беше в Ейдиндрил. — Калан погледна Ричард.

— Предложих му да се присъедини към нас. Той отказа с довода, че вярва на асамблеята на седемте, че Мардовия ще бъде уязвима, ако се присъедини към едната или другата страна. Отказа да се присъедини към нас или към Ордена с думите, че неутралитетът гарантира сигурността на страната му.

— Ти какво му отговори? — попита Ричард.

— Предадох му твоите думи — декрета ти, че в тази война странични наблюдатели не се допускат. Казах му, че като Майка Изповедник съм се клела да не проявявам милост към Императорския орден. Обясних на посланик Селдон, че по този въпрос двамата с теб сме единодушни и че неговата страна трябва да е или с нас, или против нас. Че Императорският орден ще се отнесе към тях по същия начин. Опитах се да му обясня какво ще ги сполети. Не искаше да ме чуе. Молех го да размисли в името на живота на семейството му. Той отвърна, че семейството му било на сигурно място зад стените на Ренуолд.

— Не бих искал никой друг да научава този урок — прошепна Ричард.

Ду Чайлу отново зарида.

— Молех се главата да не е на собственото му дете. Искаше ми се да не го бях видяла в сънищата си.

Ричард нежно докосна Ду Чайлу по ръката.

— Разбираме, Ду Чайлу, ужасът, който всява Орденът при всяко свое появяване, е обмислено средство, с което се цели деморализиране на бъдещите жертви. Така те по-лесно се поддават на капитулация. Точно затова се борим с тези хора.

Ду Чайлу го погледна, избърса бузата си с опакото на ръката и преглътна сълзите си.

— В такъв случай те моля да отидеш там, накъдето се е запътил Орденът. Или поне да пратиш човек да ги предупреди. Да накара хората да избягат, преди да бъдат измъчвани и изклани като онези, които видях в Ренуолд. Тези Андерианци трябва да бъдат предупредени. Трябва да избягат.

Сълзите й отново потекоха, придружени от накъсани стонове. Ричард я проследи с поглед, докато се отдалечаваше сред тревата, за да поплаче насаме.

Усети ръката на Калан на рамото си и се обърна.

— Тази страна, Андерия, все още не е капитулирала пред нас. В Ейдиндрил имаше техни представители, които изслушаха нашата гледна точка, нали? Позицията ни им е ясна?

— Да — отвърна Калан. — Представителите им бяха предупредени по същия начин, както всички останали страни. Казано им бе каква заплаха ги грози и че ние възнамеряваме да й се противопоставим. Андерия знае, че обединението на Средната земя е вече в миналото и се надяваме скоро да обявят капитулацията си пред Д’Харанската империя. — Д’Харанската империя.

Прозвуча му толкова грубо, толкова студено. Ето го, един обикновен горски водач, чувствайки се като натрапник на някакъв трон, който дори не бе сигурен че съществува — освен по титла. И той е отговорен за цяла империя.

— Не преди дълго аз самият бях ужасен от Д’Хара. Страхувах се, че те искат да завладеят всички страни. Сега това е единствената ни надежда.

Калан се усмихна на иронията му.

— Името Д’Хара е единственото, което остана същото, Ричард. Повечето хора са убедени, че се бориш за свободата на народите, а не за да ги заробваш. Тиранията сега се свързва с образа на Императорския орден. Андерия е наясно с условията, каквито бяха обяснени на всяка една страна — че ако се присъединят към нас по своя воля, ще станем едно, ще бъдем равни с всички и ще се ръководим от справедливи и добри закони, които всички ще спазваме. Те са наясно, че изключения не се допускат. И знаят санкциите и последствията, ако откажат да се присъединят към нас.

— И на Ренуолд бе казано същото — припомни й той.

— Но не ни повярваха.

— Не всички са готови да застанат лице в лице с истината. Не можем да очакваме подобно нещо и трябва да насочим грижите си към онези, които споделят убедеността ни да се борим за свободата си. Не можеш да жертваш живота на онези, които ни вярват, Ричард, да изоставяш на втори план каузата ни заради онези, които не желаят да прогледнат. Да го направиш, означава да предадеш смелчаците, които се присъединиха към нас и пред които сме отговорни.

— Права си — въздъхна Ричард уморено. Той изпитваше същите чувства, но бе успокояващо да го чуе от нея. Армията на Андерия голяма ли е?

— Ами да — отвърна Калан. — Но истинската им защита не е армията. А едно оръжие, наречено Домини дирч.

Макар името да му звучеше като на високо Д’Харански, при всички други мисли в главата му преводът не му хрумна веднага.

— Дали е нещо, което можем да използваме срещу Ордена?

Обмисляйки въпроса му с взрян в далечината поглед, Калан късаше високите връхчета на тревата наоколо.

— Това е древно магическо оръжие. Благодарение на Домини дирч Андерия де факто винаги е била устойчива на нападение. Те са част от Средната земя, тъй като се нуждаят от нас като търговски партньори, имат нужда от пазари за огромните количества храна, които произвеждат. Но с Домини дирч са почти независими, почти извън обединението на Средната земя. Връзката ни с тях винаги е била доста рехава. Подобно на Майките Изповедници преди мен, ги принудих да приемат властта ми и да се подчиняват на правилата на Съвета, ако желаят да продават стоките си. Въпреки това Андерианците са горди и винаги са гледали на себе си като отделен народ, по-висш от останалите.

— Така мислят те, но не и аз — нито пък Джаганг ще си го помисли. Що за оръжие е това? Може ли да спре Императорския орден, как мислиш?

— Ами не се е налагало да бъде използвано от векове. — Калан замислено поглади брадичката си със стрък трева. — Но не знам защо. Ефективността му обезкуражава всяко нападение. Поне в нормални времена. От последния голям конфликт насам е използвано в сравнително по-незначителни случаи.

— Каква е защитата му? — попита Кара. — Как действа?

— Домини дирч е защитна линия, която минава близо до границите на страната им с Дивото, отвътре. Това е линия, съставена от огромни камбани, разположени далеч една от друга, но на око разстояние. Те пазят цялата граница на Андерия.

— Камбани — повтори Ричард. — И как ги защитават тези камбани? Искаш да кажеш, че се използват, за да предупреждават хората ли? Да свикват армията им?

Калан махна със стръкчето трева като учител, отхвърлил грешния отговор на свой ученик. Зед отмяташе пръст по подобен начин, прибавяйки към жеста си и дяволита усмивка, за да не се чувства Ричард обиден от поправките му. Но в случая Калан не го поправяше, а го учеше и що се отнася до Средната земя, Ричард все още бе в много отношения ученик.

Думата „обучение“ се загнезди в главата му веднага щом прекоси съзнанието му.

— Не става въпрос за такива камбани — каза Калан. — Всъщност те не са съвсем камбани — освен, че имат такава форма. Издълбани са от камък, който с времето се е покрил с лишеи и други подобни. Приличат на древни паметници. Ужасни паметници. Издигат се направо от земята, в равното поле и поглъщат погледа ти до края на хоризонта. Напомнят на гръбнака на огромно, мъртво, безкрайно дълго чудовище.

Ричард се почеса по брадичката в удивление.

— Колко са големи?

— Издигат се над тревата и житата в полето, поставени на огромни платформи, с височината на човешки ръст и широки около три-четири метра. — Тя посочи с ръка над главата си. — Във всяка платформа има издълбани стъпала, които водят нагоре в камбаната. Самите камбани са не знам, може би също по три-четири метра високи.

Гърбът на всяка камбана, издълбан като част от същия камък, е объл нещо като щит. Нещо като стенна лампа с рефлектор зад нея. Армията на Андерия държи на пост по един човек във всяка камбана по всяко време. Щом приближи враг, войникът по дадена заповед застава зад щита и Домини дирч и камбаните биват удряни с дълга дървена пръчка.

Издават дълбок звън. Поне зад Домини дирч казват, че се чува дълбок и плътен. Никой нападател не е оживял, за да може да разкаже какво се чува от другата страна, откъм мъртвата зона.

Чувствата на Ричард се бяха придвижили от обикновено учудване към истинско удивление.

— Какво правят камбаните на нападателите? Какво причинява този звън?

Калан пречупи връхчето на стръка трева, който стискаше в ръката си.

— Отделя плътта от костите.

Ричард дори не можеше да си представи подобно ужасяващо нещо:

— Това само легенда ли е, как ти се струва? Или със сигурност знаеш, че е истина?

— Веднъж видях резултата — някакви първобитни племена от Дивото искали да нападнат Андерия като отмъщение за опозорена от Андериански войник тяхна жена. — Тя мрачно поклати глава. — Гледката беше страховита, Ричард. Купчина кървави кости в средата на гноясала маса. Вътре можеха да се видят косми, части от скалп. И дрехи. Видях няколко нокътя и обелената плът от пръст, но освен това не можеше да се различи нищо повече. Ако не бяха тези няколко белега, дори нямаше да разбера, че става въпрос за човек.

— Значи няма съмнение, камбаните си служат с магия — заключи Ричард. — На какво разстояние убиват? И колко бързо?

— Доколкото разбрах, Домини дирч убива всяко живо същество пред тях, докъдето поглед стига. Зазвънят ли веднъж, нападателят прави едва крачка-две, преди кожата му да се трансформира катастрофално. Мускулите и плътта се отделят от скелета. Вътрешностите — сърце, дробове, всичко — изпадат от гръдната кухина и всичко става на пихтия. Срещу това няма защита. Започне ли веднъж, помита всичко пред себе си.

— Възможно ли е нападател да се промъкне нощем? — попита Ричард.

Калан поклати глава.

— Тази страна е равнинна, така че защитниците имат видимост с километри напред. Нощем палят факли. Освен това цялата ивица е дублирана от окоп, така че никой да не може да се промъкне незабелязан през тревата или житото. Докато линията на Домини дирч е охранявана от хора, никой не може да се промъкне през нея. Или поне са минали хиляди години, откакто някой се е промъкнал.

— Броят на нападателите има ли значение?

— Доколкото знам, Домини дирч може да убие всякакъв брой хора, тръгнали срещу Андерия, срещу тези каменни камбани, докато защитниците продължават да ги бият.

— Като армия — прошепна Ричард на себе си.

— Ричард, знам какво си мислиш, но сега, когато Хармониите са на свобода, магията отслабва. Би било глупав риск да се надяваме Домини дирч да спре армията на Джаганг.

Ричард хвърли поглед към Ду Чайлу, която продължаваше да плаче недалеч в тревата, заровила главата си в ръце.

— Но нали каза, че самата Андерия разполага със силна армия.

Калан въздъхна нетърпеливо.

— Ричард, нали обеща на Зед да се върнем в Ейдиндрил.

— Да, така е. Но не съм уточнявал кога.

— То се подразбираше.

Той се обърна и я погледна.

— Няма да е нарушение на обещанието, ако най-напред наминем през друго място.

— Ричард.

— Калан, може би сега, когато магията отслабва, Джаганг вижда в това своя шанс да завладее успешно Андерия и да се докопа да запасите от храна.

— Това би било лошо за нас, но Средната земя разполага и с други източници на препитание.

— Ами ако храната не е единствената причина Джаганг да се интересува от Андерия? — Той килна глава на една страна. — Джаганг притежава хора с дарбата. Те вече са разбрали, също както Ан и Зед, че магията отслабва. Ами ако също знаят, че са замесени Хармониите? Какво ще стане, ако Джаганг е прозрял своя шанс да завладее една по принцип непревземаема страна и после, ако нещата се променят, ако Хармониите бъдат прогонени?

— Няма как да знае, че става въпрос за Хармониите. А дори и да знае, как ще намери начин да се справи с тях?

— Той разполага с хора с дарбата. Хора с дарбата от Двореца на пророците. Тези мъже и жени са изучавали книгите в подземията на Двореца. Не мога да си представя колко знаят. А ти?

Ново появяващите се възможности хвърлиха в ужас Калан.

— Мислиш, че може би знаят начин за изгонването на Хармониите?

— Нямам представа. Но ако наистина имат или пък открият разрешението на проблема в Андерия — помисли си какво би означавало това. Цялата армия на Джаганг ще бъде в Средната земя, защитена зад Домини дирч, и няма да има нищо, което да направим срещу тях. По собствено желание, когато си поискат, ще могат да нападат определени места в Средната земя — Андерия е голяма страна. Вземе ли под свой контрол Домини дирч, няма да има начин да се промъкнем отвъд границата на Андерия, а следователно няма как да разберем накъде се готвят да нападнат частите му. Няма да имаме възможност да охраняваме цялата граница, докато неговите съгледвачи ще ни държат под око по всяко време и ще докладват на Джаганг за всяко струпване на наши части тук или там.

Той ще има възможност да изпрати войници в атака когато и където си поиска. Ако се наложи, ще може да удари внезапно, а после да прибере войниците си зад щита на Домини дирч. Ако е само малко търпелив, ще изчака, докато намери слабо място, нашите части ще са прекалено далеч, за да реагират навреме, и след това цялата му армия ще може да се изсипе през дупки в линията и да залее Средната земя. Веднъж измамили нашите части, те ще нахлуят в сърцето на Средната земя практически необезпокоявани, а ние само ще им дишаме прахта, опитвайки се да ги стигнем.

Проникне ли веднъж зад желязната завеса на Домини дирч, Джаганг ще е спечелил времето на своя страна. Може да се наложи да чака седмица, месец, година. Може да чака дори десет години, докато силите ни отслабнат и станем уязвими. И тогава внезапно да връхлети отгоре ни.

— Добри духове — прошепна Калан. Изгледа го строго. — Всичко това е само плод на въображението ти. Ами ако изобщо не знаят начин да изгонят Хармониите?

— Не знам, Калан. Просто казвам „ами ако“. Трябва да решим какво да правим. Вземем ли грешно решение, може да загубим всичко.

Калан въздъхна тежко.

— В това си прав.

Ричард се обърна и видя как Ду Чайлу пада на колене. Ръцете й бяха скръстени, главата й наведена, сякаш бе потънала в гореща молитва.

— Андерия разполага ли с някакви книги, библиотеки?

— Ами да — отвърна Калан. — Имат огромна Библиотека на културата, както я наричат.

Ричард повдигна вежда.

— Ако има отговор, защо е задължително той да е в Ейдиндрил? В дневника на Коло? Ами ако той, ако изобщо има такъв, се намира именно в тази библиотека?

— Ако изобщо има отговор, описан в книга — Калан уморено отметна назад кичур коса. — Ричард, съгласна съм, че всичко това е притеснително, но на плещите ни лежи отговорността пред хората да действаме адекватно. Става въпрос за живота на много хора, на цели нации.

Ако ставаше въпрос да се пожертва един народ, за да се спасят всички останали, може би с неохота, с огромна мъка щях да оставя този народ на съдбата му, за да изпълня дълга си към останалите.

Зед каза, че трябва да се върнем в Ейдиндрил, за да отключим разрешението на проблема. Вярно, че назова проблема с друго име, но той така или иначе си остава един и същ. Ако онова, което той ни помоли да направим, ще спре Хармониите, значи трябва да го направим. Задължени сме да действаме по възможно най-разумния начин в името на общото добро.

— Знам. — Тежестта на отговорността можеше да бъде изнервяща. Беше важно да отидат и на двете места. — В цялата тази работа има само едно нещо, което ме притеснява. Нещо повече, убеден съм, че направим ли грешния избор, ще пожертваме живота на много хора.

Тя обгърна с пръсти ръката му.

— Знам, Ричард.

Той разпери ръце и се извърна рязко.

— Наистина трябва да хвърля един поглед на онази книга, „Двойника на планината“.

— Но нали Ан каза, че е питала Вирна чрез дневника си и Вирна й отговорила, че книгата е унищожена?

— Значи няма начин. — Ричард отново се извърна към нея: — Дневник на пътуването. — Изведнъж в съзнанието му проблясна искра. — Калан, дневниците на пътуването са онези книжки, чрез които Сестрите общуват, когато са изпратени на дълго пътуване.

— Да, знам.

— Дневниците на пътуването са били направени за тях от магьосниците от древните времена — още по времето на Голямата война.

Тя го изгледа учудено.

— Е, и?

Ричард трябваше да си припомни да примигне.

— Тези книжки вървят по двойки. Човек може да общува единствено с двойника на своята.

— Ричард, не разбирам.

— Ами ако магьосниците са използвали същото нещо?

Магьосническата кула в Ейдиндрил винаги е изпращала магьосници на разни мисии. Ами ако именно това е бил начинът да разберат какво става на определено място?

Как са координирали всичко? Ако са използвали дневниците точно както хилядолетия по-късно ги използват Сестрите на светлината? Та нали именно древните магьосници са създали заклинанието около Двореца на пророците и дневниците, за да ги използват Сестрите?

Калан го гледаше намръщена.

— Все още не разбирам.

Ричард я сграбчи за раменете.

— Ами ако книгата, която е била унищожена, „Двойникът на планината“, е дневник на пътуване? Двойникът на дневника на Джоузеф Андер?

ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

КАЛАН НЕ ЗНАЕШЕ КАКВО ДА КАЖЕ. Ричард я разтърси за раменете.

— Ами ако другата книжка от чифта, тази на Джоузеф Андер, все още съществува?

Тя облиза устни.

— Твърде е вероятно в Андерия да пазят подобно нещо.

— Би трябвало. Нали го възвеличават. В крайна сметка са нарекли страната си на негово име. Звучи ми логично, ако такава книга все още съществува, да я пазят.

— Възможно е. Но не винаги става така, Ричард.

— Какво имаш предвид?

— Понякога човек не е оценяван в собственото си време. Понякога го приемат за важен едва по-късно, и то само за да се търсят сравнения с настоящи управници. Дори в случая да не е така и да уважават човека заради идеите му, страната е променила името си на Андерия след като Зед е напуснал Средната земя. Понякога хората биват почитани, тъй като от философията им не е останало много, което потомците им да критикуват, така че даденият човек се превръща в символ. Твърде е вероятно от Джоузеф Андер да не е останало нищо.

Изненадан от логиката в думите й, Ричард замислено потърка брадичка.

— Още едно неизвестно — накрая каза той — е фактът, че думите, записвани в дневниците на пътуването, могат да се трият, за да се отвори място за следващи съобщения. Дори всичко, което казвам, да е истина и той да е писал до Кулата съобщение, в което да обяснява решението на проблема с Хармониите, и книгата все още да съществува и да е в Андерия, всичко това пак може да не ни е от никаква полза, тъй като този пасаж може просто да е изтрит, за да бъде направено място за следващо съобщение. Но — добави той — това е единствената сериозна възможност, която ни се отваря.

— Не, не е — настоя Калан. — Другата ни възможност, при това по-смислена, е да се върнем в Магьосническата кула в Ейдиндрил.

Нещо неудържимо теглеше Ричард към Джоузеф Андер. Ако само имаше някакво доказателство, че това привличане не е плод единствено на въображението му, щеше да е убеден в предчувствията си.

— Калан; знам…

Гласът му секна. Косъмчетата на тила му щръкнаха, по шията му пробягаха ледени иглички. Златотканото му наметало се заклати лениво на лекия бриз. Кожата по ръцете му настръхна.

Ричард усети как тънките пръсти на злото пропълзяват по гръбнака му.

— Какво има? — попита Калан с внезапно вледенено от страх лице.

Без да отвърне, обзет от ужас, той се извърна и огледа тревистото поле. Пустошта го изгледа в упор. Пред него се полюшваха зелените вълни на високата трева, огрени от слънчева светлина. В далечината на хоризонта вряха тежки възли облаци, пронизвани от ярките слънчеви лъчи. Макар да не чуваше гръмотевиците, от време на време земята под него се разтърсваше от беззвучен тътен.

— Къде е Ду Чайлу?

Кара, застанала на няколко стъпки зад тях, без да изпуска от поглед останалите от групата, посочи зад себе си:

— Видях я да отива натам преди няколко минути.

Ричард се огледа, но не я видя.

— Какво правеше?

— Ами първо плачеше. После, струва ми се като че ли се отпусна на колене, сякаш, за да си почине или да се помоли.

Ричард бе видял същото.

Извика името на Ду Чайлу през тревистите поля. Някъде в далечината му отвърна кристалната песен на чучулига, извисила се над притихналите поля. Сви ръце пред устните си и отново се провикна. Майсторите на острието, след като и втория път не се получи отговор, скочиха на крака и се разпръснаха из тревата да търсят.

Ричард се затича в посоката, която му указа Кара и накъдето той също я бе видял да се насочва. Калан и Кара го следваха по петите, докато той набираше скорост, разсичайки високата трева с тялото си и прескачайки локвите по земята. Майсторите на острието и ловците също претърсваха тичешком, викаха името на Ду Чайлу, но не получаваха отговор. Търсенето им ставаше все по-отчаяно.

Тревата, сякаш живо същество, което с подигравателни жестове и нагъвания ги мамеше да погледнат първо тук, после там, им намекваше, но не им показваше къде я е скрила.

С периферията на зрението си Ричард мерна тъмна фигура, различаваща се от зелената свежест на тревата, която се вълнуваше нагоре-надолу сред жълтеникавите стъбла отдолу. Ричард сви надясно и прецапа с усилие през едно блатисто място, където слоят трева, сякаш носен от море от кал, непрекъснато поддаваше под краката му.

Почвата се втвърди. Отново мерна излизащата от цветовата гама тъмна сянка и леко промени курса си, като мина през голяма локва със застояла вода.

Изведнъж я откри. Ду Чайлу почиваше в тревата, изглеждаше като заспала, роклята й — прилежно смъкната надолу по тялото, краката й — безкръвно бели.

Лежеше във водата, дълбока едва няколко сантиметра.

Затичан през тревата, Ричард едва успя да се спре над нея, без да падне отгоре й. Сграбчи я за раменете и я обърна по гръб на тревата до себе си. Предницата на подгизналата й рокля бе полепнала по издутия корем. Кичури мокра коса се бяха залепили по безкръвното лице.

Ду Чайлу гледаше с тъмни мъртви очи.

В погледа й се долавяше същият силен копнеж, който Ричард бе забелязал и в очите на Джуни, когато го откри удавен в плиткия поток.

Ричард разтърси студеното й безжизнено тяло.

— Не! Ду Чайлу! Не! Видях те жива само преди миг! Не може да си мъртва! Ду Чайлу!

Устата й се отпусна, ръцете й паднаха надолу като тежки снопи, от гърлото й не излезе глас. Не можеше и да се очаква. Беше мъртва.

Когато Калан постави успокоителна ръка на рамото му, той се отпусна назад с болезнен, яден вик.

— Беше жива — обади се Кара. — Видях я жива само преди миг.

Ричард зарови лицето си в ръце.

— Знам. Добри духове. Знам го. Защо не си дадох сметка какво става.

Кара свали ръцете от лицето му.

— Господарю Рал, духът й може да не се е отделил от тялото й.

Майсторите на острието и ловците се свлякоха на колене наоколо.

Ричард поклати глава.

— Съжалявам, Кара, но е мъртва. — В съзнанието му изплуваха хиляди спомени за жизненото й, живо същество.

— Господарю Рал.

— Тя не диша, Кара. — Той протегна ръка да затвори очите й. — Мъртва е.

Кара го разтърси яростно за китката.

— Нима Дена не те е научила на това? Всяка Морещица учи пленника си да споделя дъха на живота!

Ричард извърна поглед от сините очи на Кара. Беше ужасно да споделяш болката по такъв начин. Споменът за това бе толкова потресаващ, че се съизмерваше с ужаса от смъртта на Ду Чайлу.

Морещиците можеха да споделят дъха на жертвата си, попаднала на ръба на смъртта. За Морещица бе нещо свято да сподели тази болка, да сподели дъха на живота, докато той се плъзва по ръба на смъртта, сякаш, за да надзърне алчно към забранената гледка на онова, което лежи оттатък, в другия свят. Да сподели, когато е настъпил моментът да убие, самата смърт, като изпие последния дъх на живота.

Преди Ричард да убие Господарката си, за да успее да избяга, тя го бе помолила да сподели с нея последния дъх на живота й.

Ричард бе изпълнил това нейно желание и бе поел последния дъх на Дена, докато тя умираше.

— Кара, нямам представа какво общо има това с…

— Дай й го!

Ричард я гледаше като вцепенен.

— Моля?

Кара изръмжа и го изблъска от пътя си. Свлече се на колене пред тялото и долепи устата си до устата на Ду Чайлу. Ричард бе ужасен от онова, което правеше Кара. Беше си мислил, че е успял да вдъхне на Морещицата по-голямо уважение към живота.

Гледката го изпълни с позабравени спомени, изведнъж явили се пред очите му, за да му припомнят този акт на брутална извратена близост. За него бе жесток удар да види как в Кара се събужда нещо ужасно, свързващо я с миналото й. Ядоса се, че тя не е успяла да се извиси над бруталното си обучение и начин на живот, както той се бе надявал.

Стиснала носа на Ду Чайлу, тя вдиша в тялото на мъртвата жена. Ричард се опита да я изтръгне от Ду Чайлу. Гледката го влудяваше. Беше ужасно да гледа как една Морещица прави това с още неизстинал труп. Ръцете му не стигнаха до нея.

Нещо в припряността на движенията на Кара, в държанието й му подсказа, че не е онова, което си бе помислил в началото. С една ръка под главата на Ду Чайлу, докато другата стискаше носа й, Кара вдиша още веднъж. Гърдите на Ду Чайлу се повдигнаха от него, след това се отпуснаха, щом Кара вдиша веднъж за себе си. Един от майсторите на острието, с почервеняло от гняв лице, посегна да хване Кара, явно убедил се, че Ричард няма да го стори. Ричард го стисна за китката. Срещна въпросителния поглед на Джиаан и просто поклати глава. Мъжът с неохота се оттегли.

— Ричард — прошепна Калан, — какво прави тя? Защо върши такова светотатство? Това да не е някакъв Д’Харански ритуал към мъртвите?

Кара си пое дълбоко дъх и го вкара в гърлото на Ду Чайлу.

— Не знам — прошепна в отговор той. — Но не е онова, което си мислех.

Калан изглеждаше още по-объркана.

— И какво по-точно си бе помислил?

Тъй като нямаше желание да облича в думи подобни ужасяващи мисли, той само се вгледа в зелените й очи. Чу как Кара вдишва още веднъж в безжизненото тяло на Ду Чайлу.

Извърна глава, не можейки да понесе гледката. Не разбираше какво си мисли, че прави Кара, но и не можеше просто да стои и да гледа като другите.

Опита се да убеди сам себе си, че както предположи Калан, става въпрос за древен Д’Харански ритуал за изпращане на духа. Изправи се на крака. Калан го стисна за ръката.

Чу зад себе си сподавена кашлица.

Извърна се рязко и видя как Кара извръща главата на Ду Чайлу настрани. Ду Чайлу отчаяно се опитваше да си поеме дъх. Кара я удряше по гърба с всичка сила.

Ду Чайлу кашляше и се задъхваше. След малко повърна. Ричард се свлече на колене и отметна косите й встрани, за да не пречат.

— Кара, какво направи? — за него бе цяло чудо да види мъртва жена да се завърне в света на живите. — Как го направи?

Кара потупа Ду Чайлу по гърба и жената изкашля още вода.

— Нима Дена не те е учила да споделяш дъхът на живота? — отегчено попита тя.

— Да, но това беше…

Ду Чайлу се вкопчи в ръката на Ричард, докато дишаше отчаяно и повръщаше още вода. Той я погали по косата, за да й покаже, че са с нея. Тя стисна ръката му в отговор, в смисъл, че разбира.

— Кара — попита Калан, — какво направи? Как я върна към живота? С магия ли?

— Магия! — възмутено изпуфтя Кара. — Не, не беше магия. Нито пък нещо подобно. Духът още не бе напуснал тялото й, това е всичко. Понякога, когато духът на човек не е имал достатъчно време, за да напусне тялото, все още има надежда. Но трябва да се действа незабавно. Така все още има шанс да му бъде върнат дъхът на живота.

Мъжете наоколо бърбореха оживено помежду си и махаха превъзбудено с ръце. Току-що бяха станали свидетели на чудо, което със сигурност щеше да се превърне в легенда. Тяхната духовна майка бе пътувала до света на мъртвите и се бе върнала обратно.

Ричард гледаше Кара зяпнал.

— Можеш да направиш това? Можеш да върнеш на умрели хора дъха на живота?

Калан бе застанала край Ду Чайлу, отлепяше мокри кичури коса от лицето й и говореше окуражителни думи. От време на време се налагаше да спира и да отмята косата й назад, докато кашлицата на Ду Чайлу се успокои след поредния пристъп на повръщане. Макар Ду Чайлу да изглеждаше ужасно и болезнено, дишането й се подобряваше с всеки изминал миг.

Калан пое одеялото, което й метна един от майсторите на острието, и обви с него треперещите рамене на Ду Чайлу. Кара се наклони към Ричард и му прошепна така, че другите да не чуят:

— А ти как мислиш, че Дена те държа жив толкова дълго, докато те измъчваше? Никой не е по-добър от нея. Аз съм Морещица, знам какво е правила с теб, а познавам и Дена. Сто процента е имало моменти, когато е правила това, за да те върне в света на живите. Когато все още не е била приключила с теб. Само че ти си повръщал кръв, а не вода.

Ричард също си го спомняше — как с кашлицата си изкарваше кръв, в която би могъл да се удави. Дена бе любимката на Мрачния Рал, защото бе най-добрата. Говореше се, че е способна да държи пленника си жив, на ръба между живота и смъртта, по-дълго от всяка друга Морещица. Точно така го е правила.

— Никога не съм си мислел.

Кара се намръщи.

— Какво не си си мислел?

Ричард поклати глава.

— Не съм си мислел, че подобно нещо е възможно. Не и след смъртта на човек. — Сега, след като тя бе сторила нещо толкова благородно, той нямаше сили да й признае, че в действията й първоначално е разпознал жестоки отломки от миналото й. — Ти направи цяло чудо, Кара. Гордея се с теб.

Тя смръщи чело.

— Господарю Рал, престани да ме гледаш, сякаш съм великият дух, дошъл на този свят. Аз съм Морещица. Всяка Морещица може да го прави. Учили са ни как става. — Тя го сграбчи за ризата и го придърпа към себе си. — Ти също го можеш. Дена те е учила, знам го. Можеше да го направиш не по-лошо от мен.

— Не мога, Кара, досега само съм отнемал дъха на живота. Никога не съм го давал.

Тя го пусна.

— Та то е същото, само че в обратна посока.

Ду Чайлу се метна в скута на Ричард. Той я погали по косата с учтива нежност. Тя се вкопчи в колана му, в ризата му, в кръста му, стискаше го като самия живот, докато той се опитваше да я успокои.

— Съпруже мой — успя да промълви тя между кашлицата и тежкото дишане, — ти ме спаси от целувката на смъртта.

Калан държеше едната ръка на Ду Чайлу. Ричард хвана другата й ръка и я постави върху един крак, обут в кожа.

— Кара е тази, която те спаси, Ду Чайлу. Тя ти върна дъха на живота.

Пръстите на Ду Чайлу се вкопчиха в панталона на Кара и се плъзнаха нагоре, докато намерят ръката й.

— И бебето на Кахарин. Ти спаси и двама ни. Благодаря ти, Кара. — Тя си пое отново дъх. — Детето на Ричард ще оживее благодарение на теб. Благодаря ти.

Ричард реши, че моментът не е подходящ за изясняване въпроси на бащинството.

— Няма нищо. Господарят Рал сам щеше да го направи, но аз просто бях по-близо и му отнех тази възможност.

Кара стисна енергично ръката й, след което се изправи, за да освободи място на някои от майсторите на острието, които бяха нетърпеливи да се доближат до своята водачка.

— Благодаря ти, Кара — повтори Ду Чайлу.

Лицето на Кара придоби кисела гримаса пред поздравленията на толкова много хора.

— Радваме се, че духът ти още не си бе тръгнал, Ду Чайлу, за да можеш да останеш при нас. Заедно с бебето на Господаря Рал.

ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

НЕДАЛЕЧ МАЙСТОРИТЕ НА ОСТРИЕТО и повечето от ловците се грижеха за Ду Чайлу. Духовната майка на Бака Тау Мана се бе завърнала от света на духовете или поне от пътя за натам и Ричард виждаше, че топлината на тялото й я е изоставила. Одеялата се оказаха недостатъчно и Ричард разреши на мъжете да запалят огън, за да й помогнат да се стопли, но само при положение, че всички стоят заедно, за да се намали рискът от изненади.

Двама от ловците разчистиха малко трева и изкопаха плитка дупка, докато останалите ловци приготвяха стегнато завързани калъпи от трева. При завързването изстискваха почти цялата влага. Наредиха четири от калъпите в средата на дупката, а между тях поставиха парченце смола, което си носеха. Щом се появи пламък, наредиха останалата трева около огъня да изсъхне. За кратко време вече разполагаха с огън и достатъчно суха трева, за да го поддържат.

Ду Чайлу изглеждаше като самата смърт, само дето леко се бе затоплила. Все още й беше много зле. Но поне бе жива. Дишането й се бе успокоило, макар и от време на време да получаваше пристъпи на кашлица. Майсторите на острието внимаваха да има достатъчно горещ чай за нея, докато грижовните ловци се бяха заели да й сготвят топла каша от тава. Засега като че ли се бе закрепила в света на живите и скоро щеше да се оправи.

За Ричард бе истинско чудо, че някой може да оживее, след като веднъж е бил мъртъв. Ако някой му бе разказал подобно нещо, а не го бе видял със собствените си очи, едва ли щеше да повярва. Убежденията и вярванията му като че ли бяха претърпели сериозен трус.

Ричард вече не се съмняваше за това какво трябва да направят.

Кара, скръстила ръце, наблюдаваше мъжете, които се грижеха за Ду Чайлу. Калан също гледаше с удивление, каквото изпитваха всички освен Кара. За Морещица всичко това бе в рамките на нормалното — мъртвец да бъде върнат в света на живите. Но онова, което се струваше нормално за една Морещица, явно бе странно за всички останали.

Ричард нежно придърпа Калан към себе си.

— Преди малко каза, че никой не се е промъквал пред Домини дирч от векове. Имало ли е такъв случай по-рано?

Калан насочи вниманието си към него.

— Не е много ясно и изобщо мненията са противоречиви, поне извън Андерия.

Откакто това име бе споменато за пръв път от Ду Чайлу, Ричард остана с впечатлението, че то не е от любимите места на Калан.

— Какво искаш да кажеш?

— Тази история има нужда от известни обяснения.

Ричард измъкна от раницата си три парчета хляб от тава и подаде по едно на Калан и на Кара. Спря погледа си върху Калан.

— Слушам те.

Калан отчупи малко парченце от хляба си, очевидно чудейки се как да започне.

— Страната, наречена днес Андерия, някога била нападната от народ на име Хакен. Народът на Андерия твърди, че Хакенците използвали Домини дирч срещу хората, живели някога по тези земи — хората, които днес се наричат Андерианци.

По времето, когато се обучавах в Кулата като малко момиче, магьосниците ме учеха друго. Така или иначе, оттогава са изминали много векове. Историята често бива обърквана от хората, които я преподават. Ето например готова съм да се обзаложа, че историците от Императорския орден ще имат съвсем различна версия за случилото се в Ренуолд от нашата.

— Искам да ми разкажеш историята на Андерия — каза той, докато тя предъвкваше парчето хляб, което си беше отчупила. — Историята, на която са те учили магьосниците.

Калан преглътна и започна:

— Ами преди много векове, може би две или три хилядолетия, народът Хакен излязъл от Дивото и нападнал Андерия. Предполага се, че Хакенците били отдалечен народ, чиито земи са се оказали неблагодатни за живеене поради някакви причини. Подобни неща са се случвали и на други места, например когато течението на река се променя под въздействие на земетресение или наводнения. Случва се някога плодородна област да пресъхне и повече да не става за земеделие или животновъдство. По някога посевите изгарят и хората се местят на ново място.

Както и да е, според това, което са ме учили, Хакенците някак си успели да преминат покрай Домини дирч. Как, това никой не знае. Мнозина от тях били изклани, но някои все пак успели да се спасят и да преминат, завладявайки страната, известна днес като Андерия.

Андерианците били преди всичко номадски народ, съставен от племена, които водели помежду си жестоки междуособни войни. Те били неграмотни, не разбирали от металообработване, строителство и други подобни, освен това нямали никаква социална структура. Накратко, в сравнение с нашествениците си Хакенци, били изостанал народ. Не че не били умни, но просто Хакенците били по-напред от тях в много отношения.

Хакенците разполагали и с по-мощни оръжия. Например имали кавалерия и разбирали доста повече от бойни стратегии и тактика. Имали утвърден команден състав, докато Андерианците непрекъснато се биели кой да заеме мястото на главнокомандващ. Това била една от причините Хакенците, след като успели някак си да се промъкнат покрай Домини дирч, да завладеят безпроблемно Андерия.

Ричард подаде на Калан мях с вода.

— Значи Хакен бил войнствен народ, завоеватели по душа — с такова впечатление оставам. Че живеели като завоеватели?

Калан избърса потеклата по брадичката й вода.

— Всъщност не, те не тръгвали да завоюват нови територии само от удоволствието да поробват. Не тръгвали на война, водени от хищнически страсти.

Носели със себе си познанията си в различни области на живота — от това как се правят кожени обувки до обработването на желязо. Били грамотен народ. Разбирали от математика и можели да я прилагат в различни области, например в архитектурата.

Най-много разбирали от фермерство, обработвали огромни площи, орели с рало, теглено от волове и коне, за разлика от Андерианците, които се прехранвали предимно от лов. Събирали и диворастящи плодове и зеленчуци, като имали и градини, но ги обработвали ръчно. Хакенците създали водо напоителна система и донесли ориза като допълнение към останалите семена. Знаели как да селектират и подобряват реколтата например от жито, използвали земята и климатичните условия пълноценно. Били експерти и в коневъдството. Добитъкът им бил прекрасен, стадата им — огромни. — Калан му върна мяха и отхапа малко от хляба си. Махна с ръка. — Както става обикновено при завоеванията, Хакенците, като победители, поели управлението в свои ръце. Те наложили своите традиции над тези на Андерианците. Настъпил мир, па макар и наложен от нашествениците. Те били строги, но не брутални. Вместо да изколят Андерианците, както обикновено правят нашествениците победители, те ги вплели в своето общество, отначало само като евтина работна ръка. Ричард заговори с пълна уста:

— Значи и Андерианците са имали полза от нашествието на Хакен?

— Да. Под ръководството на Хакенските лордове храната била в изобилие. Както Хакенците, така и Андерианците просперирали. Преди нашествието Андерианското население било доста рехаво, винаги на ръба на изчезването. Благодарение на обилната храна се закрепили и умножили.

Ду Чайлу се закашля и те се извърнаха към нея. Ричард се протегна към раницата си и заровичка в нея. Извади малко вързопче, дадено му от Нисел. Вътре имаше няколко от листата, които старата лечителка някога му бе дала за успокояване на болката. Завърза две-три в пакетче и го подаде на Кара.

— Кажи им да го сложат в чая й и да го оставят да покисне. Ще облекчи стомаха й. Кажи на Чандален да им предаде, че тези листа са ни от Нисел — той да го предаде на хората на Ду Чайлу, за да не се притесняват.

Кара кимна. Взе билките в дланта си.

— Кажи й, че след като си изпие чая, трябва да подъвче едно от листата. Ще се почувства по-добре. По-късно, ако още й е зле, може да подъвче още едно.

Кара се запъти да изпълни поръчката му.

Макар Морещицата никога да не би си признала, Ричард знаеше, че й доставя удоволствие да помага на човек, изпаднал в беда. Той не можеше да си представи какво ли е усещането да върнеш умрял човек към живота.

— И какво станало по-нататък с Хакен и Андерия? Нещата потръгнали ли? Андерианците научили ли нещо от Хакенците? — Той вдигна парчето хляб към устата си. — Настъпили ли братство и разбирателство?

— Общо взето. Хакенците донесли със себе си ред и правила. Преди тяхното идване Андерианците непрекъснато се карали помежду си и това често водело до кървави конфликти. Всъщност нашествениците Хакенци убили по-малко Андерианци, отколкото самите те избивали в обичайните си междуособни войни. Така поне ме учеха магьосниците.

Макар да не твърдя, че е била изцяло справедлива и равноправна, Хакенците разполагали и с правосъдна система. Тя била далеч по-съвършена от стадните правила на Андерианците или пък от правото на по-силния. Веднъж завладели Андерия и наложили правилата си, Хакенците научили Андерианците да четат.

Андерианците може да били невежи, но били умни. Не били способни да измислят сами нещата, но бързо схващали хубавото и го приемали като свое. В това отношение нямали равни на себе си.

Ричард махна с навития на руло хляб в ръката си.

— Тогава защо страната не се нарича Хакения или нещо такова? Искам да кажа, след като мнозинството в Андерия са Хакенци.

— За това след малко. Ще стигна и дотам. — Калан отхапа още хапка от хляба си. — Според думите на магьосниците, които ме обучаваха, Хакенците имали правосъдна система, която, след като се заселили в Андерия и при развитието и благоденствието, което настъпило, само станала по-добра.

— Справедливост от завоевателите?

— Цивилизацията не идва изцяло развита, Ричард. Това е процес на доизграждане. Част от този процес е смесването на народи, често дори чрез завоевания, но водещо към по-добро. Не можеш да определяш нещата по простите критерии за нашествия и завоевания.

— Но щом един народ идва и насилва друг…

— Погледни Д’Хара. Благодарение на нашествие, организирано от теб, тя ще се превърне в място на справедливостта, където страданията и убийствата вече няма да са начин на живот и управление.

Ричард не смяташе да спори по този въпрос.

— Да, предполагам, че е така. Но ми се струва срамно една култура да бъде унищожена от друга, която я завладява. Не е честно.

Тя го погледна така, както понякога го гледаше Зед — поглед, който говореше, че се надява той сам да прозре истината, вместо да повтаря общоизвестни, но криворазбрани твърдения. Това го накара да млъкне и да я слуша внимателно.

— Културата не е предимство за съществуване. Културите не са ценност сами по себе си. Без някои култури светът би се оправил по-добре. — Тя повдигна вежда. — За пример ще ти дам Императорския орден.

Ричард въздъхна:

— Разбирам.

Той отпи от мяха, а тя отхапа още парче хляб. Ричард продължаваше да си мисли, че някак не е нормално една култура, която има история и традиции, да бъде заличена от лицето на земята. Но разбираше, че до известна степен точно това иска да му каже тя.

— Значи Андерианският модел на живот престанал да съществува. Беше стигнала до Хакенската правораздавателна система?

— Въпреки онова, което днес бихме си мислили за начините им на завладяване на Андерия, Хакенцинте били хора, които уважавали справедливостта. Всъщност според тях това било основата за изграждане на подредено и проспериращо общество.

И така, с времето новите поколения Хакенци давали на Андерианците все по-голяма свобода, постепенно започнали да гледат на тях като на равни. Тези следващи поколения имали подобни на нашите разбирания и започнали да изпитват срам от онова, което дедите им сторили някога с Андерия. — Калан плъзна поглед по полята. — Разбира се, много по-лесно е да изпитваш срам, когато виновниците са мъртви от векове, особено при положение, че по подразбиране ти е отредено по-високо морално ниво, без да се налага да издържаш теста на едновремешните условия. Както и да е, привързаността им към техните разбирания за справедливост се оказала началото на срива на Хакенския народ. Андерианците, тъй като били поробени, мразели Хакенците от дъното на душата си и никога не преставали да изпитват желание за мъст.

Един от ловците, които приготвяха кашата, им донесе по топъл комат хляб от тава, напълнен с димяща каша. Калан и Ричард с благодарност приеха горещата храна и му благодариха на неговия език.

— И как така правораздавателната система на Хакенците — попита Ричард, след като и двамата бяха опитали кашата, разбъркана с изсушени сладки боровинки — довела до това, че днес те на практика са роби на Андерианците? Това ми се струва просто невъзможно.

Той забеляза, че Ду Чайлу, увита в одеяла край огъня, не се докосва до храната си. Кара бе накиснала в чая й билките и се бе настанила до нея, като гледаше поне да си пийне малко чай от дървената чашка.

— Не правораздавателната система станала причина за разрухата на Хакенците, Ричард, това било само една стъпка от дългия път. Изтъквам ти само откъслечни факти. Резултатите. Подобни промени в една култура и общество стават в продължение на много години. Тъй като законите били наистина справедливи, Андерианците постепенно започнали да се придвижват напред, докато в крайна сметка закрепнали дотолкова, че можели сами да се борят за власт. По отношение на глада за власт Андерианците не са по-различни от всеки друг народ.

— Хакенците са властен народ. Как са приели другия вариант! — Ричард поклати глава. Беше му трудно да повярва на разказите на магьосниците.

— Истината е някъде по средата — каза Калан, облизвайки пръста си. — Веднъж получили възможността да се ползват от справедливи закони, Андерианците започнали да ги употребяват разумно. Веднъж влезли в обществото, използвали свободата си, за да си извоюват определен статус. Отначало само участвали в различните дейности, в занаятите, превърнати в гилдии, ставали членове на малки местни съвети — такива неща. Стъпка по стъпка.

Не оставай с грешно впечатление, Андерианците също можели да работят здраво. Тъй като законите били справедливи към всички, успели да извоюват за себе си същите привилегии като Хакенците. Развивали се успешно и започнали да ги уважават. И най-важното, някои от тях станали лихвари.

Тоест, както виждаш, оказало се, че Андерианците притежавали талант и усет към бизнеса. С времето образували и прослойка на търговците, не само на работниците. Постепенно търговците успели да осигурят бъдещето на своите семейства. После се превърнали в лихвари, тоест започнали да представляват финансова сила. Няколко големи Андериански фамилии контролирали по-голямата част от финансовия пазар и били скритата сила зад управлението на Хакенците. Хакенците били добронамерени и доволни, а Андерианците имали цел в живота.

От Андерианците започнали да излизат и учители. Още от самото начало Хакенците били решили, че учителстването е проста работа, която може да бъде поверена на Андерианците, за да могат Хакенците да се занимават с по-съществени неща. Андерианците започнали да обсебват всички аспекти на образованието — не само обучението само за себе си — и постепенно започнали да контролират учебната програма, да изработват изисквания за обучение.

Ричард преглътна от кашата си.

— Значи, от гледна точка на Хакенците това било един вид грешка?

Калан вдигна наполовина изядената си хлебна паница с каша, за да подсили думите си:

— Освен четене и смятане децата учели история и култура, с цел постепенно да се научат да осъзнават своето място в културата и обществото на своята страна.

Хакенците искали децата им да бъдат учени на нещо повече от войни и завоевания. Те вярвали на проповядваното от Андерианските учители за бруталното Хакенско завоевание върху благородния Андериански народ и мислели, че това ще помогне на децата им да растат цивилизовани, с уважение към околните. Вместо това резултатът бил вината, насадена в съзнанието на младите Хакенци, което довело до разяждането на самата природа на Хакенското общество и на уважението към авторитета на Хакенското управление.

И тогава ги сполетяла катастрофата — настъпило цяло десетилетие суша. Именно по това време Андерианците направили решителната крачка, с която прогонили Хакенците от властта.

Цялата икономика на страната се базирала на производството на зърнени храни — предимно жито. Фермите се разорявали, фермерите не можели да доставят на търговците предплатените им количества зърно. Всички се опитвали да оцелеят в трудните времена и затъвали в дългове. Онези, които не разполагали със средства, загубвали фермите си.

Трябвало да се установи държавен контрол, който да направлява икономиката в тежките времена, да успокои хората, но управляващите Хакенци се страхували да не ядосат лихварите, които ги подкрепяли.

И тогава изригнали по-сериозните проблеми.

Започнали да умират хора. Вдигнали се гладни бунтове. Феърфийлд бил изгорен до основи. И Хакенци, и Андерианци се вдигнали на бунтове без никакви правила и закони. В цялата страна настъпил хаос. Мнозина избягали в съседни страни, с надеждата да започнат нов живот, преди да измрат от глад.

Андерианците обаче използвали парите си, за да купуват храна от чужбина. Само финансовите запаси на богатите Андерианци можели да вкарват храна от далечни земи и това била единствената надежда за спасение на повечето хора. Андерианците, осигурили храна от чужбина, били възприемани от населението като ръката на спасението.

Богатите Андерианци започнали да купуват банкрутирали предприятия и ферми от отчаяни хора, нуждаещи се от средства. Андерианските пари, колкото и оскъдни да били, заедно със запасите от храна били единственото спасение на повечето семейства.

Именно тогава Андерианците започнали да изискват истинската цена за услугите си и да си отмъщават.

Правителството, управлявано от Хакенци, било обвинено от тълпата за глада. Андерианците, благодарение на търговските си връзки, се превърнали в подбудители на бунтове и граждански недоволства. В страната настъпила пълна анархия, Хакенските управници били свалени и екзекутирани публично на улиците, телата им били влачени от ликуващата обезумяла тълпа.

Хакенските интелектуалци били избрани от търсещата кървава отплата тълпа за виновниците за глада. Образованите Хакенци били възприемани като врагове на народа, дори от мнозинството от останалите Хакенци, които били фермери и работници. Чистката била кървава. В бунтовете и беззаконието цялата управляваща класа на Хакенците била систематично изтребена. Всеки богат и образован Хакенец бил заподозрян и съответно осъден на смърт.

Андерианците набързо унищожили с финансови средства или чрез обезумялата тълпа всички останки от бизнес или друга дейност на Хакенци.

В настъпилия вакуум Андерианците се добрали до властта и въвели ред, давайки храна, на гладуващите — независимо дали били Хакенци или Андерианци. Когато нещата се поуспокоили, Андерианците вече контролирали всичко и съвсем скоро, с помощта на силните търговци, които можели да си позволят да наемат, стискали страната в желязна хватка.

Ричард бе спрял да яде. Не можеше да повярва на ушите си. Гледаше Калан онемял, докато тя продължаваше да му разказва историята на гибелта на човешкия разум.

— Андерианците променили всички порядки в страната, бялото станало черно, черното — бяло. Обявили, че нито един Хакенец не може да съди честно Андерианците заради древната традиция, ощетяваща Андерианците.

Точно обратното, твърдели Андерианците, тъй като толкова дълго били потискани от злите Хакенски лордове, се научили да разбират природата на неравенството и за това можели да бъдат единствените квалифицирани съдници.

Зловещите разкази за жестокостта на Хакенците били цената на социалното приемане. Уплашени Хакенци, в опита си да докажат, че злокобните обвинения са далеч от истината, и да избегнат гибелта си, доброволно се подчинявали на властта на Андерианците и на безмилостните наемници.

Андерианците, които толкова дълго нямали достъп до властта, били безмилостни в налагането на своята власт.

На Хакенците било забранено да заемат ръководни длъжности. Постепенно, тъй като Хакенските лордове изисквали от Андерианците да се обръщат към тях със сър, дори правото на това обръщение им било отнето, освен, ако по някакъв начин не докажат стойността си и не получат специално разрешение.

— Но как така не са се смесили? — попита Ричард. — След толкова много време защо Хакенците и Андерианците не са започнали да се женят помежду си? Защо не са се слели в един народ?

Калан поклати глава.

— Още от самото начало Андерианците, висок и мургав народ, решили, че женитбата с червенокосите Хакенци е престъпление срещу Създателя. Те вярват, че Създателят, в Своята мъдрост, е направил хората различни. Според тях е недопустимо народите да се смесват като добитък, от който да се получи нова порода. Не казвам, че от време на време не се случвало. Но дори до днес подобни случаи са рядкост.

Ричард зави последната си хапка тава с каша.

— И как стоят нещата сега? — Той пъхна хапката в устата си.

— Тъй като само угнетените, т.е. Андерианците, могат да са добродетелни, тъй като са потискани, единствено на тях се позволява да заемат управленчески длъжности. Те учат, че потисничеството на Хакенците продължава и до днес. Дори един поглед от Хакенец може да се приеме за знак на омраза. Обратно, Хакенците не могат да са угнетени, следователно и добродетелни, тъй като по самата си природа са покварени.

Вече е противозаконно Хакенците да се учат да четат, от страх да не би някой ден отново да завземат властта и да започнат ново клане над Андерианския народ — което е сигурно както, че денят изкоренява нощта, ако използвам собствените им думи. Хакенците задължително посещават часове, наречени наказателни събирания, които им напомнят кои са.

Не забравяй, Ричард, че това, което ти разказвам, някога ми е разказвано от магьосниците. Версията на Андерианците е съвсем различна. Те учат, че са угнетен народ, който, благодарение на качествата си, след векове на потисничество отново е извоювал културното си надмощие. Доколкото мога да преценя, ми се струва, че е твърде възможно именно тяхната версия да е правилната.

Ричард стоеше с ръце на хълбоците и я гледаше с невярващ поглед.

— И Съветът в Ейдиндрил е позволил това? Позволил е на Андерианците да заробят Хакенците по такъв начин?

— Хакенците са се предали без много ропот. Те вярват на онова, което са ги учили учителите им Андерианци — че така е по-добре.

— Но как е възможно Централният съвет да допусне подобна несправедливост?

— Забравяш, Ричард, че Средната земя бе обединение на суверенни страни. Изповедниците помагаха правилата в Средната земя да са, до известна степен, справедливи за всички. Не допускахме убийство на политически опоненти и подобни, но народ като Хакен доброволно е поел пътя, по който върви страната му, в такъв случай Съветът няма какво да направи. На грубата сила той може да се противопостави, но на странните порядки в дадена страна…

Ричард разпери ръце.

— Но Хакенците продължават да живеят така, защото вярват на тези глупости. Не могат да си представят колко нелепо е всичко това. Това е все едно да злоупотребяваш с невежи хора.

— За теб може и да е злоупотреба, Ричард. Но те гледат на нещата от друг ъгъл. За тях това е начин да се постигне мир в страната им. Това е тяхно право.

— Фактът, че те съзнателно са били обучавани по начин, който да ги превърне в невежи, доказва, че става въпрос за злоупотреба.

Тя килна глава на една страна.

— Не ми ли каза сам преди малко, че Хакенците нямат право да унищожават културата на Андерия? А сега укоряваш Съвета, задето не е направил същото.

На лицето на Ричард бе изписано объркване.

— Но нали Съветът е на Средната земя?

Калан отпи от мяха и му го подаде.

— Всичко това се е случило преди много векове. Никоя страна не е била достатъчно силна, за да наложи свой закон на останалата част на Средната земя. Чрез Съвета ние просто се опитвахме да работим заедно; Изповедниците се намесваха винаги когато властимащите минаваха оттатък границата на правомощията си.

Ако се бяхме опитвали да наложим на всяка суверенна страна модел на управление, обединението отдавна да се бе разтурило и на мястото на разбирателството и сътрудничеството да е избухнала война. Не казвам, че всичко е било перфектно, Ричард, но поне позволяваше на повечето хора да живеят в мир.

Той въздъхна.

— Предполагам. Не съм експерт в държавните дела. Предполагам, тези порядки са служили на хората в Средната земя хиляди години.

Калан зачовърка хляба си.

— Неща като случилото се в Андерия са една от причините да започна да разбирам и да вярвам на онова, което се опитваш да постигнеш, Ричард. Допреди теб, зад чиято дума стои Д’Хара, нямаше нито една страна, достатъчно силна да наложи закон, общ за всички. Срещу враг като Джаганг обединение като досегашното няма никакъв шанс.

Ричард не можеше да си представи какво й е било като Майката Изповедник да гледа как делото на живота й се разпада. Бащата на Ричард, Мрачният Рал, бе задействал събития, променили целия свят. Калан поне бе видяла в хаоса възможност.

Ричард се почеса по челото, замислен за следващата си крачка.

— Добре, сега вече знам малко за историята на Андерия. Сигурен съм, че ако познавах историята на Д’Хара, щях да я сметна за къде-къде по-жестока, а ето, че сега всички Д’Харанци ме следват и се борят за справедливост — колкото и странно да звучи това.

От разказа ти за историята на Андерия разбирам, че това са хора, които за нищо на света не биха се подчинили на Императорския орден. Мислиш ли, че можем да ги спечелим на своя страна?

Калан въздъхна дълбоко и се замисли над въпроса му. Той се бе надявал тя да отговори утвърдително, без да се замисля.

— Те са управлявани от Суверен, който е и техен религиозен водач. Тази страна на обществото им ги тегли назад към религиозните вярвания на Андерианците. Директорите от Кабинета за културно приятелство имат крайната дума за това кой ще бъде избран за Суверен до живот. Директорите би трябвало да бъдат моралното сито на избрания за Суверен — по някакъв начин това е като Първия магьосник, който избира правилния човек за Търсач на истината.

Андерианците вярват, че след като Директорите веднъж изберат Суверена, той преминава отвъд плътското и се превръща в еманация на самия Създател. Някои набожно вярват, че Създателят наистина говори чрез неговата уста. За мнозина той е почитан и обожествяван като Създателя.

— Значи той е човекът, когото трябва да убедим, за да ги спечелим на своя страна?

— Отчасти, но в наше време Суверенът реално не ръководи страната. Той е по-скоро идол, обичан от хората заради онова, което символизира. В днешно време Андерианците съставляват не повече от петнайсет-двайсет процента от цялото население, но отношението на Хакенците към Суверена е същото.

Той притежава властта да заповяда нещо на правителството, но по-често просто одобрява техните решения. Де факто управлението на Андерия е в ръцете на Министъра на културата. Той определя правилата, по които живее страната. В момента това би трябвало да е човек на име Бертранд Чанбоор.

Кабинетът на Министъра на културата се намира извън Феърфийлд и е ръководното тяло, което реално взима всички решения. Представителите, с които се срещнах в Ейдиндрил, докладват направо на Министър Чанбоор.

Независимо от мътната някогашна история, днес Андерия е сила, с която всеки би трябвало да се съобразява. Някогашните Андерианци са били примитивен народ, това вече не е така. Те са заможни търговци, които контролират огромни пазари и притежават солидно състояние. Те ръководят с умение и вещина. Държат здраво своята власт и зачитат страната си.

Ричард огледа пустите тревисти поля. Откакто Хармонията се появи, за да убие Ду Чайлу и той почувства косъмчетата по тила му да настръхват, непрекъснато бе нащрек за това усещане. Надяваше се, че ако отново се появи, ще го долови по-рано и ще може да предупреди всички за опасността.

Погледна към групата хора около огъня и видя как Кара храни Ду Чайлу с каша. Ду Чайлу трябваше да се върне при своя народ, а не да разнася из пътищата нероденото си още дете.

— Освен това Андерианците не са някакви си затлъстели, мързеливи, мекушави търговци — продължи Калан.

— Освен армията, където всички са поставени на равна нога, единствено на Андерианците се позволява да носят оръжие и се говори, че са добри в бойните изкуства. Андерианците, независимо какво мислиш за тях, не са глупаци и никак не е лесно човек да ги преметне.

Ричард отново огледа тревистите поля, оформяйки план за действие в главата си.

— В Ебинисия, в Ренуолд — каза той — Джаганг показа как се отнася с народите, които отказват да се присъединят към него. Ако Андерия не се присъедини към нас, отново ще попадне под чуждо робство. Този път завоевателите им няма да притежават чувство за справедливост.

ТРИДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

РИЧАРД СЕ МЪЧЕШЕ ДА ОСМИСЛИ всичко чуто от Калан, както и онова, което Хармониите му бяха казали по своя брутален начин. Стоеше неподвижен, с поглед, взрян в посоката, в която се намираше Ейдиндрил. Научаването на части от историята на Андерия само го убеди в правилността на решението му.

— Знаех, че се движим в грешна посока — най-сетне отрони той.

Калан изгледа смръщено пустите поля на североизток, накъдето гледаше той.

— Какво искаш да кажеш?

— Зед някога все ми казваше, че ако пътят е прекалено лесен, то най-вероятно си сбъркал посоката.

— Ричард, всички преминахме през това — с отчаяна настойчивост в гласа промълви Калан и отметна развян от вятъра кичур коса. — Трябва да се върнем в Ейдиндрил. Сега повече от всякога трябва да го разбереш.

— Майката Изповедник има право — обади се Кара, върнала се от Ду Чайлу, за да я остави да почива. Ричард забеляза, че кокалчетата на Морещицата са побелели от яростното стискане на Агнела й. — Тези Хармонии трябва да бъдат прогонени. Трябва да помогнем на Зед да оправи състоянието на магията.

— О, нима? Не можеш да си представиш, Кара, колко съм щастлив, че изведнъж се превърна в такъв ревностен почитател на магията. — Ричард се извърна и погледна към багажа им. — Аз отивам в Андерия.

— Ричард, ами ако в Ейдиндрил оставяме недокосната магия, в която се крие разрешението на проблема с Хармониите?

— Аз съм Търсач, не си ли спомняш? — Ричард бе благодарен на Калан за съвета и високо ценеше мнението й, но вече я бе изслушал, бе претеглил възможностите и търпението му бе към своя край. Беше време да се действа. — Остави ме да си върша работата.

— Ричард, това е…

— Веднъж ти даде клетва пред Зед — закле се, че ще защитаваш с живота си Търсача. Тогава смяташе това за изключително важно. Не искам да ми предлагаш живота си, а само разбирането си, че върша онова, което трябва.

Калан въздъхна, опитвайки се да бъде толерантна и спокойна с него дори когато той почти не я слушаше.

— Зед ни закле да свършим това вместо него, за да може той да спре разпадането на магията. — Тя го дръпна за ръкава, за да го накара да я слуша. — Не можем всички изведнъж да се втурнем към Андерия.

— Права си.

Калан се намръщи подозрително.

— Добре.

— Няма да ходим всички в Андерия. — Ричард метна одеялото им и го вдигна от земята. — Както сама каза, Ейдиндрил също е важен.

Калан го сграбчи за предницата на ризата и го извърна към себе си.

— О, не, няма да го направиш. — — Тя размаха пръст пред лицето му. — Няма да го направиш. Ние сме женени. Преминахме през толкова много неща заедно. Няма да се разделим точно сега. Не и сега. И със сигурност не защото съм ти ядосана, задето си забравил да кажеш на Зед за първата си жена. Няма да стане, Ричард, чуваш ли ме?

— Калан, това няма нищо общо с…

Зелените й очи заблестяха, тя го разтърси за ризата.

— Няма да стане! Не и след всичко, през което преминахме, за да сме заедно.

Той хвърли поглед към Кара, която стоеше наблизо.

— Достатъчно е само един от нас да се върне в Ейдиндрил. — Той хвана ръката й и я стисна успокоително, преди тя да е успяла да каже още нещо. — Ние с теб отиваме в Андерия.

Калан смръщи чело.

— Но след като и двамата — Тя изведнъж погледна към Кара.

В очите на Морещицата се надигна паника.

— Какво сте ме зяпнали и двамата?

Ричард я прегърна през рамо. Това явно не й хареса особено, така че той си махна ръката.

— Кара, трябва да се върнеш в Ейдиндрил.

— Всички се връщаме в Ейдиндрил.

— Не, ние с Калан се налага да тръгнем за Андерия. Те разполагат с Домини дирч. Имат армия. Трябва да ги убедим да се присъединят към нас и да ги подготвим за идването на Ордена. Освен това трябва да потърся дали при тях няма нещо, което може да ни е от помощ за прогонването на Хармониите. Оттук сме доста по-близо до Андерия, отколкото щяхме да сме, ако бяхме стигнали в Ейдиндрил. Не мога да пропусна тази възможност. Може да стане така, че хем да намерим разрешение на проблема с Хармониите, хем да убедим Андерия да капитулира пред нас и да използваме Домини дирч да спре и дори да унищожи армията на Джаганг. Залогът е твърде висок, за да оставим подобна възможност да ни се изплъзне между пръстите. Много е важно, Кара. Сигурен съм, разбираш, Че нямам избор.

— Напротив, имаш. Всички ще отидем в Ейдиндрил. Ти си Господарят Рал. Аз съм Морещица. Трябва да съм с теб и да те защитавам.

— Да не би да искаш да изпратя Калан?

Кара стисна устни, но не отговори.

Калан го хвана за ръката.

— Ричард, както сам каза, ти си Търсач. Имаш нужда от меча си. Без него си уязвим. А той се намира в Ейдиндрил. Също както бутилката със заклинанието и дневника на Коло. Там има и библиотеки с множество книги, в които е възможно да се съдържат отговорите. Трябва да се върнем в Ейдиндрил. Ако беше казал на Зед, сега можеше да не сме в подобна ситуация, но след като така или иначе сме, трябва да изпълним молбата му.

Ричард се изправи и я погледна в очите. Тя скръсти ръце.

— Калан, аз съм Търсачът. И като Търсач съм задължен да правя онова, което смятам за правилно. Признавам, че допуснах грешка, и съжалявам за нея, но не мога да позволя тя да ме отклони от дълга ми такъв, какъвто смятам, че е.

Като Търсач аз отивам в Андерия. Като Майката Изповедник ти трябва да постъпиш така, както ти диктува сърцето и дългът. Разбирам това. Искам да дойдеш с мен, но ако трябва да поемеш по друг път, аз все едно, ще те обичам по същия начин. — Той се наклони към нея. — Избирай.

Все още без да отпуска ръце, Калан го гледаше мълчаливо. Гневът й най-сетне се стопи и тя кимна. Хвърли бърз поглед на Кара.

Явно решила, че двете с Кара са много, за да слушат едновременно думите му, тя му прошепна в ухото:

— Отивам да видя как е Ду Чайлу.

Щом Калан се отдалечи достатъчно, за да не ги чува, Кара заговори:

— Моят дълг е да пазя и защитавам Господаря Рал и няма да…

Ричард вдигна ръка, за да я накара да замълчи:

— Кара, моля те, чуй ме за момент. Ние тримата преминахме заедно през какво ли не. Заедно бяхме на ръба на смъртта. Днес всеки от нас дължи благодарност на другия за живота си, и то не само за едно нещо. За нас с Калан ти си повече от защитник и го знаеш. Калан е твоя сестра по Агиел. Ти си ми приятел. Знам, че и аз за теб съм нещо повече от Господаря Рал, в противен случай сега, когато връзката се разпада, ти не би останала с мен. Ние сме свързани в приятелството си.

— И точно затова не мога да те изоставя. Няма да те изоставя, Господарю Рал. Ще те охранявам, независимо дали ще ми разрешиш или не.

— Какво е усещането да си без Агиел?

Тя не отвърна. Сякаш сама не си вярваше и не знаеше какво да отговори.

— Кара, ще те изненада ли твърдението ми, че без Меча на истината се чувствам по същия начин като теб? Прекарах без него повече време, отколкото ти без Агнела си. И разяждащата болка в стомаха ми не се уталожва. Усещам една непрекъсната, болезнена празнота, сякаш не желая нищо повече от това да усетя онова ужасно оръжие в ръката си. Така ли е и с теб?

Тя кимна.

— Кара, мразя този меч, както съм сигурен, че и ти, някъде дълбоко в себе си, мразиш своя Агиел. Веднъж ти го сложи в краката ми. Помниш ли? Ти, Бердин и Райна? Помолих ви да ми простите, че трябва да ви помоля да задържите оръжието си, за да помогнете в борбата ни.

— Спомням си.

— Най-много на този свят искам никога повече да не се нуждая от този меч. Светът да живее в мир, за да мога да оставя меча в Кулата и никога повече да не го потърся. Но имам нужда от него, Кара. Също както ти имаш нужда от своя Агиел, също както чувстваш празнота без него, както се чувстваш уязвима и безпомощна и изпитваш страх, който се срамуваш да признаеш — така и аз изпитвам същото. Също както се нуждаеш от своя Агиел, защото единственото ти желание е да можеш да ни защитаваш, така и аз се нуждая от меча си, за да защитавам Калан. Ако нещо се случи с нея, защото не съм бил с меча си… Кара, чувствам те много близка, затова трябва да ме разбереш. Ти вече не си просто Морещица, просто наша защитничка. Ти си много повече от това. Важно е да мислиш, а не само да действаш. Ако искаш наистина да си ни от помощ като наш защитник, трябва да си повече от Морещица.

Разчитам на теб да продължиш да бъдеш ключова фигура в тази борба, човек, който разбира. Сега трябва да отидеш до Ейдиндрил вместо мен.

— Няма да изпълня тази заповед.

— Това не е заповед, Кара, а молба.

— Не е честно.

— Това не е игра, Кара. Моля те за помощ. Ти си единственият човек, към когото мога да се обърна.

Тя изгледа смръщено бушуващата в далечината буря и отметна дългата руса плитка на раменете си. Стисна я в юмрук така, както преди стискаше Агнела си. Вятърът развя крайчетата руса коса пред лицето й.

— Щом го искаш, Господарю Рал, ще отида.

Ричард отпусна приятелска ръка на рамото й. Този път тя не се сепна, а прие жеста с готовност.

— Какво трябва да правя там?

— Искам да отидеш и да се върнеш възможно най-бързо. Нужен ми е мечът.

— Ясно.

Щом Калан погледна към тях, Кара й махна с ръка и Калан се затича. Кара изпружи гръб и каза отчетливо:

— Господарят Рал ми нареди да се върна в Ейдиндрил.

— Нареди ти? — попита Калан.

Кара само направи гримаса. Вдигна Агнела си към гърдите на Калан.

— За обикновен горски водач той се е забъркал в голяма каша. Като сестра по Агиел искам да те помоля да се грижиш за него вместо мен, макар да знам, че не е нужно да го казвам.

— Няма да го изпусна от погледа си нито за миг.

— Най-напред трябва да настигнеш армията на генерал Рейбич — намеси се Ричард. — От него можеш да вземеш коне и да продължиш за Ейдиндрил по-бързо. Освен това искам той да знае какво правим. Разкажи му всичко. И на Вирна и Сестрите също. Трябва да знаят всичко, може да се окаже, че разполагат с информация, която да ни се окаже полезна.

Ричард се загледа към хоризонта на югозапад.

— Освен това ще ми е нужен ескорт, ако трябва да проникнем в Андерия и да изискваме капитулацията им.

— Не се тревожи, Господарю Рал, възнамерявам да заповядам на Рейбич да изпрати мъже, които да те пазят. Е, няма да е същото като Морещици, но все ще е от полза.

— Ще имам нужда от внушителен ескорт. Когато влизаме в Андерия, ще е по-добре да имаме сериозен вид, вместо да сме само двамата с Калан, придружавани от някой и друг страж. Особено при положение, че силата на Калан може да се срине всеки момент. Искам хората, при които отиваме, да разберат, че сме там по работа.

— Сега вече започвам да те разбирам — каза Кара.

— Около хиляда войници биха свършили работа — намеси се Калан. — С мечове, пики и копия — най-добрите им. И, разбира се, повече коне. Ще имаме нужда и от куриери. Имаме важни новини за Джаганг и Хармониите, които трябва да разпратим. Трябва да координираме силите си и да държим всички в течение. Армиите ни са разпръснати из различни страни и трябва да ги обединим.

Кара кимна.

— Лично ще се заема с избора на войници за ескорта ви. Рейбич не може да няма елитни части.

— Чудесно. Но не искам бойните му възможности да пострадат, защото съм му отнел най-добрите бойци — каза Ричард. — — Кажи на генерала, че искам освен това да изпрати части да наблюдават пътищата на север от Стария свят, накъдето се беше запътил — просто за всеки случай. Най-важното обаче е основната част на армията му да се върне обратно и да се насочи натам, откъдето е тръгнала.

— Разрешено ли му е да започва нападение при необходимост?

— Не. Не искам да поема никакви рискове срещу Императорския орден из тези полета. Може да му струва доста. Колкото и добри да са хората му, нямат шансове срещу огромна сила като тази на Ордена. Трябва просто да докараме още войници. И което е по-важно, не искам да напада, защото Джаганг не трябва да знае, че армията на Рейбич е по тези места.

Кажи му да се насочи на изток, да следва Джаганг, но да не го приближава и да се придържа към северните части. Да използва колкото се може по-малко съгледвачи — само колкото да може да следи Ордена, не повече. Джаганг не бива да знае, че войската на Рейбич е наоколо. Тези Д’Харански войници ще се окажат единствената преграда между Ордена и Средната земя, ако Джаганг внезапно се насочи на север. Изненадата ще е единственият ни съюзник, докато съумеем да разпратим куриери до подкрепленията. Не искам да рискувам хората на Рейбич, освен ако не се налага неизбежно. Но ако нещата се объркат, той трябва да бъде спирачката.

Ако Андерия капитулира, можем да съюзим двете си армии. Успеем ли да прогоним Хармониите и да вземем Андерианската армия под свое командване, като в допълнение на това привикаме насам още от съюзниците ни, може да успеем да хванем в капан Джаганг, притискайки го до океана. И тогава дори може да се окаже възможно да го насочим право срещу Домини дирч. Това оръжие може да убива, без да се налага да губим живота на наши войници.

— Ами Ейдиндрил? — попита Кара.

— Нали чу, когато Зед обясняваше какво трябва да се направи.

— Да. Върху петата колона вляво, в анклава на Първия магьосник, има бутилка със златна филигранна запушалка. Трябва да бъде счупена с Меча на истината. Двете с Бердин сме идвали с теб в анклава на Първия магьосник. Добре си спомням мястото.

— Добре. Ти би могла да счупиш бутилката с меча не по-зле от мен.

Тя кимна.

— Само първо я свали на земята, както ни каза Зед, вземи меча и удряй.

— Ще го направя — каза Кара.

Ричард прекрасно знаеше, че Кара не би искала да има нищо общо с каквато и да е страна на магията. Спомняше си още и че двете с Бердин с нежелание го последваха в анклава на Първия магьосник. Освен това изникваше въпросът за магическите щитове в Кулата.

— Ако магията в Кулата е отслабнала, няма да ти представлява проблем да се промъкнеш през щитовете. Те също ще са паднали.

— Спомням си ги добре. Ще разбера дали са все още живи и дали мога да ги прекося.

— Разкажи на Бердин всичко, което знаеш за Хармониите. Тя може вече да е намерила ценна информация. Ако не друго, при нея е дневникът на Коло и когато и ти й разкажеш, каквото знаеш, тя ще се ориентира по-добре какво да търси. — Ричард вдигна пръст, за да подсили думите си. С другата си ръка я стисна за рамото. — Но преди Бердин, първо меча и бутилката. Не допускай да стоят уязвими нито миг повече.

Хармониите може да се опитат да те спрат. Не го забравяй. Бъди нащрек и си отваряй очите на четири. Пази се от вода и огън, доколкото ти е възможно. Не приемай нищо на доверие. Може да знаят, че магията в бутилката е насочена срещу тях.

Преди да тръгнеш, ще поговорим с Ду Чайлу, за да видим дали може да ни каже нещо относно начините, по които изкушават човек към смъртта. Ако тя си спомни нещо, то може да се окаже ценно защитно средство срещу Хармониите.

Кара кимна. Дори да е уплашена, не го показа.

— Щом настигна генерал Рейбич, ще препускам като луда към Ейдиндрил. Първо ще отида в Кулата и ще прибера меча, веднага след това ще счупя бутилката. После ще ти донеса меча, Бердин и книгата. Къде ще ви намеря?

— Във Феърфийлд — каза Калан — Най-вероятно с ескорта ни, недалеч от града, близо до имението на Министъра на културата. Ако се наложи да тръгнем нанякъде, ще ти оставим съобщение или хора да те чакат. Ако не успеем да направим и това, ще гледаме поне генерал Рейбич да знае къде сме.

Ричард се поколеба:

— Кара, за да счупиш бутилката, ще трябва да извадиш меча от ножницата.

— Разбира се.

— Но внимавай. Той е магическо оръжие, а Зед смята, че още действа, че магията му няма да е пострадала от Хармониите.

Кара въздъхна, преследвана от черни мисли.

— Какво ще ми направи, като го извадя?

— Не съм сигурен — призна Ричард. — Може би с различните хора реагира различно, в зависимост от тяхна та магия. Аз все още съм Търсачът, но мечът работи за всеки, който го вземе в ръка. Само не знам как ще ти по действа магията му. Но по принцип е оръжие, което използва яростта. Просто внимавай и не забравяй, че ще се опитва да те изкара извън себе си, също както ти си изкарала него. Ще влияе на емоциите ти, особено на гнева ти.

Сините очи на Кара заблестяха.

— Няма да са му нужни много усилия.

Ричард се усмихна.

— Ти все пак внимавай. След като счупиш бутилката, не изваждай меча от ножницата, освен, ако не е въпрос на живот и смърт. Ако убиеш с него…

Гласът му заглъхна и тя го погледна въпросително.

— Ако убия с него какво?

Ричард трябваше да й каже, за да не се впуска тя в опасни приключения.

— Причинява болка.

— Значи е като Агнела.

Той кимна с неохота.

— Може би по-страшно. — Сниши глас, обзет от спомени: — Гневът бива извикан, за да противостои на болката. Ако яростта ти е справедлива, това ще те пази, но, добри духове, въпреки всичко ще ти причинява болка.

— Аз съм Морещица. Приемам болката с радост.

Ричард потупа гърдите си.

— Болката е ето тук, Кара. Едва ли искаш да изпиташ точно такава болка, повярвай ми. По-добре да те боли от Агиела.

Тя му се усмихна тъжно и с разбиране.

— Мечът ти трябва. Ще ти го донеса.

— Благодаря ти, Кара.

— Но няма да ти простя, задето ме принуждаваш да те оставя без закрилата си.

— Няма да е без закрила.

Всички те извърнаха глави. Беше Ду Чайлу. Беше бледа, рошава, но увита в одеялата, вече не трепереше. На лицето й бе изписана мрачна решителност.

Ричард поклати глава.

— Ти ще се върнеш при народа си.

— Ние тръгваме със съпруга ми. Ще защитаваме Кахарин.

Ричард реши да не се хваща за думите й относно съпруга.

— Преди да стигнем Андерия, към нас ще се присъединят войници.

— Те не са майстори на острието. Ние ще заемем мястото на Кара до теб.

Кара се поклони на Ду Чайлу.

— Това е добре. Ще спя по-спокойно, ако знам, че ти и твоите майстори на острието сте край него.

Ричард я изгледа отегчено, после се обърна към Ду Чайлу:

— Сега, когато си по-добре, няма да допусна да излагаш на риск живота си и този на своите хора. Веднъж вече се докосна до смъртта. Трябва да се върнеш при своя народ. Те имат нужда от теб.

— Ние сме ходещата смърт. Няма значение.

— Какво говориш?

Ду Чайлу скръсти ръце. Зад нея се бяха подредили майсторите на острието, царственият й ескорт. Зад тях гледаха ловците на Калните. Колкото и нездрав вид да имаше Ду Чайлу, тя отново изглеждаше благородна.

— Преди да тръгнем — каза тя, — казахме на хората си да ни считат за мъртви. Казахме им, че сме загубени за света на живите и че няма да се върнем при тях, освен, ако не настигнем Кахарин и не се убедим, че е добре и в безопасност. Те плакаха и се молиха на раздяла, защото за тях ние вече бяхме мъртви. Сега можем да се върнем само ако изпълним обещанието си. Съвсем скоро чух Хармониите на смъртта. Кара, защитникът на Кахарин, ме върна от света на духовете. Духовете в своята мъдрост ми позволиха да се завърна, за да мога да изпълня дълга си. Когато Кара се върне с меча ти и ти отново си в безопасност, едва тогава ние ще разполагаме отново с живота си и ще можем да се завърнем у дома. Дотогава ще сме ходещата смърт. Не те моля за разрешение да пътуваме с теб. Казвам ти, че ще пътуваме. Аз съм духовната майка на Бака Тау Мана. Казах.

Стиснал зъби, Ричард вдигна ръка, за да размаха гневен юмрук насреща й. Калан го стисна за китката.

— Ду Чайлу — каза тя, — аз също дадох такава клетва. Когато пристигнах в заградения град Ебинисия и видях хората, изклани от Императорския орден, се заклех да отмъстя. Двамата с Чандален попаднахме на не многобройна армия от млади бойци, които също бяха видели смъртта в родния си град. Те бяха решени да отмъстят на виновниците.

Заклех се, че ще бъда мъртва, докато не отмъстя на виновниците за тези престъпления и те не понесат наказанията си. Мъжете, които бяха с мен, също обрекоха живота си, готови да заживеят отново едва след като постигнем целта си. Един от пет от тези млади войници се завърнаха сред живите. Заедно с мен и Чандален. Преди това онези, които унищожиха живота в Ебинисия, измряха до крак.

Разбирам смисъла на подобна клетва, Ду Чайлу. Подобно нещо е свято и не може да се пренебрегва. Ти и твоите майстори на острието сте добре дошли с нас.

Ду Чайлу се поклони пред Калан.

— Благодаря ти, че уважи решението на моя народ. Ти си мъдра жена и си достойна да бъдеш жена на моя съпруг.

Ричард извърна очи.

— Калан.

— Калните имат нужда от Чандален и хората му. Кара тръгва да изпълни заръката ти, да настигне генерал Рейбич, а после да бърза към Ейдиндрил. Докато генералът изпрати хора, които да тръгнат с нас, двамата с теб ще сме безпомощни и уязвими. Ду Чайлу и хората й ще ни бъдат от неоценима помощ. При положение че залогът е толкова голям, Ричард, гордостта ни е последното нещо, с което можем да си позволим да се съобразяваме. Те идват с нас.

Ричард се вгледа в сините очи на Кара — леденостудени и решителни. Тя го искаше. Тъмните очи на Ду Чайлу също бяха непреклонни. Тя бе взела решението си. Зелените очи на Калан е, дори не му се мислеше какво може да прочете в тези зелени очи.

— Добре — каза накрая. — Докато войниците ни настигнат, можете да вървите с нас.

Ду Чайлу погледна Калан със смутен поглед.

— И на теб ли ти казва неща, които вече знаеш?

ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ФИЧ, НАВЕЛ ГЛАВА, следеше с поглед ботушите на учителя Спинк, който обикаляше между пейките. Стъпките отекваха бавно върху дъсчения под — туп, туп, туп. Някои от присъстващите, предимно по-възрастни жени, подсмърчаха и тихичко си поплакваха.

Фич не ги обвиняваше. И нему се бе случвало да избухва в плач по време на наказателно събиране. Наученото тук им бе нужно, ако искаха да се преборят със злата си Хакенска природа — бе му пределно ясно. Но от това не му ставаше по-леко да слуша.

Докато учителят Спинк държеше лекцията си, Фич предпочиташе да гледа в пода, вместо по някаква случайност да срещне очите му. Да погледнеш Андерианец в очите, докато той разказва за ужасите, извършени спрямо предците му от предците на Фич — това бе срамно.

— И така — продължи учителят Спинк, — Хакенската орда попаднала случайно в онова бедно земеделско селце. Мъжете, уплашени за съдбата на семействата си, се обединили с Андерианците от съседните ферми и селища. Всички заедно започнали да отправят горещи молитви към Създателя да увенчае с успех усилията им да отблъснат кръвожадните нашественици.

В отчаянието си те вече били предоставили на Хакенците почти всичките си хранителни запаси и добитък. Били изпратили вестоносци, които да обяснят на нападателите, че даровете им доказват нежеланието им за война. Никой от смелите вестоносци не се завърнал жив.

Тогава мъжете съставили простичък план — да се изкачат на билото на един хълм над селото и да размахат оръжията над главите си — не с намерение да започват битка, разбира се, а като демонстрация на сила, целеща да убеди Хакенците да продължат по пътя си. Тези мъже били фермери, а не воини и оръжията, които размахвали, били най-обикновени земеделски сечива. Те не желаели битка, а само мир.

И така, сред тях били и онези, които вече познавате — Шелби, Вилан, Камден, Едгар, Нютън, Кенуей и всички останали, — всички онези мили и добри хора, които опознахте през изминалите няколко седмици, докато ви разказвах историите им, любените им трепети, живота им, надеждите им, простичките им и достойни мечти. Ето ги, възкачени там горе на хълма, с единствената надежда да убедят Хакенските грубияни да си вървят по пътя. Стоели там и размахвали оръжията си — брадви, мотики, сърпове, вили и сопи, — размахвали ги във въздуха с надеждата да запазят живота и безопасността на онези жени и деца, с които също вече се запознахте.

„Туп, туп, туп“, продължаваха ботушите на учителя Спинк, докато той се приближаваше към Фич.

— Хакенската армия обаче не искала да подмине това селце. Вместо това войниците със смехове и викове обърнали Домини дирч срещу тези добри Андериански селяни.

На някои от момичетата им секна дъхът. Други заплакаха с глас. Самият Фич усети нещо да го срязва през корема, в гърлото му заседна буца. Той заподсмърча, мисълта за трагичната смърт на тези хора не излизаше от главата му. Вече бе опознал онези мъже на хълма. Знаеше имената на жените им, на родителите им, на децата им.

— И докато тези жестоки Хакенски копелета в лъскавите си униформи…

Фич видя как ботушите се спират точно пред него, в края на пейката, където седеше, близо до централната пътека. — се заливали от смях и надавали радостни възгласи, невъобразимият ад на Домини дирч отлепял плътта от костите на бедните хора.

Фич усещаше тъмния поглед на учителя Спинк върху тила си, жените и повечето от мъжете вече се задавяха в плач.

— Писъците на горките Андериански момчета разцепили Андерианското небе. Това били последните писъци в живота им, преди телата им да бъдат разкъсани от изящно облечените, заливащи се от смях, ликуващи Хакенски орди с тяхното хладнокръвно смъртоносно оръжие — Домини дирч.

Една от по-възрастните жени изпищя в ужас. Учителят Спинк продължаваше да стои над Фич, който точно в този момент не се чувстваше чак толкова горд с униформата си, колкото преди броени минути, когато заемаше мястото си, а до ушите му достигаше изуменият шепот на останалите.

— Виждам, че си се сдобил с прекрасна нова униформа Фич — каза учителят Спинк с глас, от който кръвта на Фич замръзна в жилите.

Знаеше, че трябва да отвърне нещо:

— Да, сър. Макар че бях само един низш кухненски работник, господарят Камбел бе така любезен да ме назначи на работа като свой куриер. Той иска да нося тази униформа, за да могат всички Хакенци да видят, че с помощта на Андерианците ние можем да станем по-добри. Освен това господарят Камбел иска куриерите му да бъдат лицето на неговия кабинет, тъй като ние помагаме новините за добрите дела, сторени от Министъра на културата в името на неговия народ, да се разпространяват из цялата страна.

Учителят Спинк го зашлеви през лицето с такава сила, че го събори от пейката.

— Не смей да ми отговаряш! Не ме интересуват Хакенските ти извинения!

— Извинете, сър — Фич не би сторил грешката да се надигне от пода.

— Хакенците винаги си намират извинения за сторените от омраза престъпления. Носиш лъскава униформа досущ като онези, с които са се обличали жестоките Хакенски лордове, и й се радваш по същия начин, а след това се опитваш да си намериш извинение, задето го правиш. До ден днешен ние, Андерианците, страдаме нечовешки под непоносимия ярем на Хакенската омраза. И всеки Хакенски поглед го доказва. Ние никога няма да се освободим от това чувство. Винаги ще се намират Хакенци в униформи, изпитващи удоволствие от носенето им, които ще ни напомнят за Хакенските лордове.

Ти доказа мръсната си Хакенска природа, опитвайки се да защитиш незащитимото — егоистичната си арогантност, самолюбието си, горделивостта си от униформата. Всички вие изпитвате неустоимо желание да сте Хакенски лордове. Ние, Андерианците, сме изложени всекидневно на подобни унижения.

— Простете ми, учителю Спинк. Сбърках. Нося униформата от горделивост. Не биваше да допускам порочната ми Хакенска природа да ме ръководи.

Учителят Спинк изсумтя недоволно и продължи с урока си. Знаейки, че заслужава повече, Фич бе доволен, задето му се размина толкова леко. Въздъхна.

— След като мъжете били избити, жените и децата в селото останали без защита.

Учителят Спинк продължи обиколката си — туп, туп, туп — сред насядалите на грубите дървени пейки Хакенци. Едва след това Фич се осмели да стане от пода и да заеме мястото си. Ухото го болеше ужасно, също както от удара на Беата. Думите на учителя Спинк отекваха глухо в главата му:

— Тъй като били истински Хакенци, решили да минат през селото и да се отдадат на безчовечните си забавления.

— Не! — изкрещя една жена в дъното на залата и избухна в плач.

Сключил ръце зад гърба си, учителят Спинк продължи обиколката си, без да обръща внимание на прекъсването. Подобни избухвания не бяха рядкост.

— Хакенците, жадни за забавления и гуляи, нахлули в селото. Било им се прияло печено месо.

Част от присъстващите изпопадаха на колене, разтреперани от страх за съдбата на Андерианците, които вече чувстваха като свои познати. Останалите ги последваха и из цялото помещение заскърцаха пейки. Фич направи същото.

— Но както знаете, селото било малко. След като Хакенците изклали добитъка, решили, че месото не е достатъчно. Но като истински Хакенци не чакали дълго за вземането на зловещото решение. Децата били заловени.

Фич бе обзет от едно-единствено желание — урокът да свърши. Струваше му се, че няма да издържи да слуша повече. Някои от жените явно изпитваха същото. Строполиха се по корем на пода, сключили ръце пред главите си, с облени в сълзи лица, и започнаха да редят молитви към добрите духове да запазят живота не тези бедни, невинни, добри Андерианци.

— Вие всички знаете как се казват тези деца. Сега ще обиколим стаята и всеки от вас ще ми каже по едно име, за да не би да пропуснем да споменем някой живот, изтръгнат по толкова безумно болезнен начин. Всеки от вас ще ми каже по едно име на дете от това село — име на някое от тези малки момченца и момиченца, изпечени живи пред очите на майките си.

Учителят Спинк започна от последната редица. Всеки от седящите там биваше посочван и назоваваше по едно детско име. Повечето от присъстващите завършваха отговора си с молитва към добрите духове да се смилят над мъничките детски душици. Преди да ги разпусне, учителят Спинк описа ужасите на това да те изгорят жив, крясъците, болката, а също и колко много време отнело, докато децата най-сетне умрат. И колко време било нужно, за да се сготвят телата им.

Всичко бе толкова нечовешко и ужасяващо, че Фич — вероятно за пръв път в живота си — за един кратък миг си зададе въпроса дали всичко е истина. Беше му трудно да си представи, че някой, дори бруталните Хакенски лордове, може да направи подобно ужасяващо нещо.

Но учителят Спинк беше Андерианец. Той не би лъгал. Не и когато става въпрос за нещо толкова важно като историята.

— Става късно — каза учителят Спинк, след като всеки бе казал по едно детско име, — затова ще оставим продължението на историята, в което се разказва какво направили Хакенските орди с жените от селото, за следващото наказателно събиране. Децата вероятно са имали късмет, че не са могли да присъстват на перверзните, на които били подложени майките им от страна на безжалостните Хакенци.

Фич, заедно с цялото множество, се втурна към вратата веднага щом ги освободиха, щастлив, че всичко е свършило — поне засега. Хладният нощен въздух никога не му се бе струвал по-сладък. Беше му горещо и му прилошаваше само като си помисли за ужасната смърт на горките деца. Хладният въздух поне успокои лицето му. Пое го с пълни гърди.

Докато се облягаше на едно тънко кленово дърво край пътя, за да даде възможност на краката си да си възвърнат силата, на вратата се появи Беата. Фич се изправи. Откъм стаята излизаше достатъчно светлина, така че никак нямаше да й е трудно да го забележи. Да го забележи в куриерската му униформа. Надяваше се тя да я хареса повече от учителя Спинк.

— Добър вечер, Беата.

Тя се спря. Огледа го от глава до пети, оценявайки дрехите му.

— Фич.

— Тази вечер изглеждаш чудесно, Беата.

— Изглеждам точно като друг път. — Тя вдигна ръце на хълбоците си. — Виждам, че си се влюбил в себе си и в лъскавата си униформа.

Фич загуби ума и дума. Винаги му бе харесвал видът на куриерите в униформите им и си бе представял, че на Беата също й харесва. Беше се надявал да види усмивка на лицето й или поне някаква реакция. Вместо това тя го стрелна с гневен поглед. В този момент повече от всичко на света му се искаше да си бе тръгнал направо за дома.

— Господарят Камбел ми предложи работа.

— Предполагам с нетърпение очакваш следващото събиране, за да чуеш какво са сторили онези Хакенски зверове в лъскави униформи на беззащитните жени. — Тя се наклони към него: — Ще ти хареса. Ще ти е толкова забавно, колкото ако бе там и наблюдаваше със собствените си очи.

Фич остана със зяпнала уста. Тя изпуфтя ядосано, врътна се и потъна в нощта.

Хората наоколо станаха свидетели на словесната плесница, която му зашлеви тя — на него, долния Хакенец. Някои се усмихваха доволно, други направо му се хилеха насреща. Той пъхна ръце в джобовете си, застана с гръб към пътя и облегна рамо на дървото. Изчака хората да отминат — всеки по своята работа.

Имението бе на час път пеш. Искаше да е сигурен, че другите, които щяха да се отправят натам, ще са заминали напред и той ще може да върви сам, без да му се налага да разговаря с когото и да било. Обмисляше варианта да отиде до града и да си купи нещо за пиене. Бяха му останали още някакви пари. Откъдето и да го погледнеше, идеята да се напие му се струваше добра.

Вятърът изведнъж застудя. По гърба му пробягаха тръпки.

Той едва не подскочи, усетил на рамото си нечия ръка. Обърна се и видя точно пред себе си възрастна Андерианка. Отметнатата й назад, дълга почти до раменете коса беше признак, че е важна личност. Сребристите кичури коса около слепоочията подсказваха възраст. Не бе достатъчно светло, за да види дали лицето й е сбръчкано, но му се стори, че е.

Поклони се. Опасяваше се да не би жената да почне да го разпитва накъде е тръгнала Беата или пък да му постави някаква работа.

— Близка ли ти е? — попита тя.

Въпросът го свари неподготвен.

— Не знам — измънка той.

— Беше доста груба с теб.

— Заслужавах си го, мадам.

— И защо?

Фич сви рамене.

— Не знам.

Не можеше да разбере какво иска от него тази жена. От тъмните й, впити в лицето му очи го побиваха тръпки. Гледаше го така, сякаш си избира пиле за вечеря.

Носеше семпла рокля, която на приглушената светлина можеше да мине за тъмнокафява. Яката й бе закопчана догоре, за разлика от разголените деколтета на повечето Андерианки напоследък. Роклята й не бе благородническа, но дългата коса подсказваше положението й.

Изглеждаше му някак по-различна от другите Андерианки. Имаше нещо странно в нея. Около врата си носеше широка черна лента, стигаща почти до под брадичката й.

— Понякога момичетата, когато се страхуват да признаят, че харесват дадено момче, говорят ужасни неща. От притеснение, че избраникът им може да не ги хареса.

— А понякога говорят ужасни неща, защото ги мислят.

— Да, вярно е — усмихна се тя. — В имението ли живее или тук, във Феърфийлд?

— Във Феърфийлд. Работи за Ингер, месаря.

Това като че ли й се стори смешно.

— Сигурно е свикнала на повечко мръвка. Може би щом повъзмъжееш още малко и налееш плът, ще й се сториш по-привлекателен.

Фич отново бръкна в джобовете си.

— Може би.

Не го вярваше. Освен това не мислеше, че е възможно някога да „налее плът“, както се бе изразила тя. Бе убеден, че вече е пораснал толкова, колкото щеше да остане през целия си живот.

Тя не сваляше очи от лицето му.

— Искаш ли тя да те харесва? — попита го най-сетне.

Фич се покашля.

— Ами понякога като че ли да. Поне да не ме мрази.

Жената се усмихваше, сякаш нещо й бе доставило истинско удоволствие. Фич не мислеше, че разбира какво е то.

— Може да се уреди.

— Мадам?

— Казвам, че ако я харесваш и би искал и тя да те харесва, може да се уреди.

Той примигна изумен.

— Как?

— Чрез нещо мъничко, поставено в питието или храната й.

Той изведнъж разбра. Тази жена притежава магия. Най-сетне си даде сметка защо му изглежда толкова странна. Бе чувал, че хората, притежаващи магия, са странни.

— Искате да кажете, че можете да направите заклинание или нещо друго?

На лицето й грейна усмивка.

— Или нещо друго.

— Току-що започнах работа при Господаря Камбел. Съжалявам, мадам, но не мога да си го позволя.

— А, ясно. — Усмивката й помръкна. — А ако можеше?

Преди той да е успял да отговори, тя примигна и замислено втренчи поглед в небето.

— А може да ти го приготвя по-нататък, когато имаш възможност да ми платиш. — Гласът й се бе снишил почти до шепот, сякаш говореше на себе си. — Тъкмо ще имам време да разбера какъв е проблемът и всичко ще се оправи.

Тя го погледна с едно око.

— Е?

Фич преглътна. Определено не му се искаше да обиди една Андерианка, особено пък притежаваща дарбата. Поколеба се.

— Ами вижте, работата е там, че ако някое момиче някога ми обърне внимание, предпочитам да е защото наистина ме харесва — не искам да ви обидя, мадам. Много мило от ваша страна, че ми предложихте. Но едва ли ще ми се понрави, ако някое момиче ме харесва само заради магическо заклинание. Няма да ми е приятно. Все едно само магията може да накара някого да ме забележи.

Жената се засмя и го потупа по гърба. Смехът й бе мек и изразяваше задоволство, а не присмех. Фич си помисли, че никога не е разговарял с Андерианка, която да се е смяла по такъв начин с него.

— Това говори добре за теб. — Тя вдигна ръка, за да подсили думите си. — Същото ми каза веднъж един магьосник преди много, много време.

— Магьосник! Сигурно е било страшно. Имам пред вид да срещнеш магьосник.

Тя сви рамене.

— Всъщност не съвсем. Той беше мил човек. А аз — малко момиченце. Родена съм с дарбата. Този човек ме научи винаги да помня, че магията не може да замени истинските чувства на хората към теб — такъв, какъвто си.

— Не знаех, че тук има магьосници.

— Не беше тук — отвърна тя. Плъзна ръка в нощта. — В Ейдиндрил.

Фич наостри уши.

— В Ейдиндрил ли? На североизток?

— О, какъв умник си ми ти. Да, на североизток. В Магьосническата кула. — Тя протегна ръка. — Аз се казвам Франка, а ти?

Той пое ръката й и я задържа леко, докато падне на коляно в дълбок поклон.

— Името ми е Фич, мадам.

— Франка.

— Мадам?

— Франка. Така се казвам. Казах ти името си, Фич, за да можеш да се обръщаш към мен с него.

— Съжалявам, мадам искам да кажа Франка.

Тя отново се засмя по същия ефирен начин.

— Е, Фич, радвам се, че се запознахме. Трябва да се връщам обратно в имението. Предполагам ти бързаш да отидеш някъде и да се напиеш. Май това е нещото, което момчетата на твоята възраст обичат да правят най-много от всичко.

Той трябваше да си признае, че тази идея наистина го изкушаваше. Но възможността да чуе нещо за Магьосническата кула бе не по-малко съблазнителна.

— Мисля, че ще е най-добре и аз да се прибирам в имението. Ако не възразявате да ви придружава един Хакенец, за мен ще бъде чест. Франка — добави той след кратко замисляне.

Тя отново го изгледа така, че той настръхна.

— Аз притежавам дарбата, Фич. Това означава, че съм различна от повечето хора. Тоест повечето хора, както Андерианци, така и Хакенци, имат към мен същото отношение, каквото Андерианците към теб, понеже си Хакенец.

— Наистина ли? Но ти си Андерианка?

— Да си Андерианец не е достатъчно, за да накараш хората да преодолеят предразсъдъците си спрямо дарбата. Знам какво е да не те харесват, въпреки че не те познават. За мен ще е удоволствие да повървим заедно, Фич.

Той се усмихна — отчасти от шока, че води истински разговар с Андерианка, отчасти от чутото, че Андерианците не я обичат — нея, Андерианката — само защото притежава магия.

— Но не те ли уважават заради магията ти?

— Страхуват се от мен. Страхът понякога е за добро, друг път за лошо. За добро е, защото макар хората да не те харесват, поне се държат добре с теб. А е за лошо, защото често се опитват да сторят зло на онзи, когото не харесват.

— Никога не съм гледал на тези неща по такъв начин.

Помисли си колко добре се бе почувствал, когато Клодин го нарече „сър“. Бе го направила единствено от страх, той го знаеше. И въпреки това му стана хубаво. Другото, за което говореше Франка, не му стана ясно.

— Ти си много мъдра. От магията ли е? Тя ли прави човек мъдър?

Жената отново се засмя по същия начин. Смехът й сякаш говореше, че го намира за забавен, примерно като риба с крака.

— Ако беше така, щяха да я наричат Кулата на мъдреците, а не Магьосническата кула. Има хора, които вероятно биха били по-мъдри, ако не се бяха родили с дарбата.

Фич никога не бе срещал човек, който да е бил в Ейдиндрил, камо ли в Магьосническата кула.

Направо не можеше да повярва, че някой, роден с дарбата, разговаря с него. До известна степен се притесняваше, защото не знаеше нищо за магията и се опасяваше, че ако с нещо ядоса спътницата си, тя може да му стори нещо.

При все това обаче Франка му се струваше очарователна, нищо че бе малко възрастна.

Двамата поеха мълчешком по пътя към имението. Тишината го изнервяше. Мислеше си дали с магията си Франка може да проникне в съзнанието му.

Погледна я. Тя май не обръщаше особено внимание на мислите му. Посочи врата й.

— Имаш ли нещо против да те запитам какво е това, Франка? Тази лента, която носиш на врата си? Никога до сега не съм виждал подобна. Някаква магическа вещ ли е?

Тя се изсмя с глас.

— Знаеш ли, Фич, ти си първият човек от много години насам, който ме пита за това? Па макар и само защото не си достатъчно наясно, за да се страхуваш да зададеш на една магьосница толкова личен въпрос.

— Съжалявам, Франка, по никакъв начин не исках да те обидя.

Започна да се притеснява да не би да я бе разгневил по най-глупашкия начин. Със сигурност не искаше една Андерианка, при това притежаваща магия, да му е ядосана. Известно време тя не каза нищо, просто си вървяха по пътя. Фич пъхна изпотените си ръце в джобовете.

Накрая тя се обади:

— Не, Фич, не става въпрос за обида. Просто въпросът ти предизвиква в главата ми болезнени спомени.

— Извинявай, Франка. Не биваше да питам. Понякога говоря глупости. Съжалявам.

Прииска му се все пак да бе отишъл да се напие. Повървяха още малко и тя се обърна към него:

— Не, Фич, не са глупости. Ето, виж.

Тя откопча лентата и я свали, за да може той да види какво има под нея. Макар да бе нощ, имаше луна и той успя да различи около врата й дебела релефна ивица, побелял, сякаш восъчен белег. Гледката бе наистина зловеща.

— Веднъж едни хора се опитаха да ме убият. Задето притежавам магия. — Луната се отрази в блесналите й от сълзи очи. — Серин Райак и последователите му.

Фич никога не бе чувал това име.

— Последователи ли?

Тя върна лентата на мястото й.

— Серин Райак мрази магията. Има последователи, които изпитват същите чувства. Те настройват хората против магията. Изпадат в дива ярост и желание за кървава мъст. Няма нищо по-грозно на този свят от тълпа мъже, които са си наумили да причинят някому зло. Когато всеки от тях е сам, когато са поотделно, не смеят и да си помислят за нещо подобно, но заедно им идва кураж и бързо-бързо решават кое е право и кое криво и как да направят кривото право. Тълпата придобива собствена мисъл, заживява собствен живот. Също като глутница кучета, преследващи самотно животно.

Райак ме залови и нахлузи въже около врата ми. Завързаха ми ръцете зад гърба. Заведоха ме край едно дърво и метнаха другия край на въжето на дебел клон, после ме увесиха на него.

Фич беше втрещен.

— Добри духове сигурно е боляло ужасно.

Тя очевидно не го чуваше, погледът й бе отплувал в далечината.

— Под краката ми наредиха висока клада. Преди да успеят да запалят огъня, съумях да им се изплъзна.

Фич посегна с пръсти към врата си, разтърка го, сякаш, за да си представи какво ли е да висиш така.

— Този човек, Серин Райак, той Хакенец ли е?

Тя поклати глава.

— Не е задължително да си Хакенец, за да бъдеш лош.

Известно време вървяха в тишина. Фич имаше чувството, че тя е отплувала някъде в спомените си за това как е висяла на врата си на онова дърво. Запита се как така не се е задушила. Сигурно въжето не е било стегнато, реши накрая. Сигурно не е било стегнато с възел, който да държи примката. Чудеше се как ли е успяла да се измъкне. Но усещаше, че е питал достатъчно, и не посмя да зададе нов въпрос.

Заслуша се в скърцането на камъчетата под ботушите им. От време на време й хвърляше тайничко погледи. Вече не изглеждаше радостна, каквато беше в началото. Прииска му се да не й бе задавал този въпрос.

Накрая реши да я попита нещо, с което да я разведри. Пък и нали именно за това искаше да повървят заедно.

— Франка, как изглежда Магьосническата кула.

Беше прав, тя наистина се усмихна.

— Огромна е. Дори не можеш да си представиш колко е огромна. Пък и аз няма да съумея да ти я опиша. Издига се на върха на една планина, обърната към Ейдиндрил, отвъд каменен мост, минаващ над пропаст с дълбочина хиляди метри. Част от Кулата е издълбана в самата скала.

Стените й се издигат като същински скали. Насипите са огромни като пътища и образуват всякакви сложни структури. В небето се издигат различни по големина кули. Гледката е наистина величествена.

— Някога виждала ли си Търсач на истината? Когато си била там, виждала ли си Меча на истината?

Тя го изгледа смръщено.

— Всъщност знаеш ли, виждала съм го. Майка ми беше магьосница. Веднъж трябваше да отиде до Ейдиндрил, за да се срещне по някаква работа с Първия магьосник — по каква точно работа, това нямам представа. Тръгнахме към анклава на Първия магьосник. Той живее на отделно място, където има какви ли не магии и чудеса. Спомням си, че там видях лъскавия, блестящ меч.

Този път му се стори, че й е приятно да говори и затова продължи да пита:

— И как изглеждаше? Анклавът на Първия магьосник и Мечът на истината?

— Ами, чакай малко — Тя долепи пръст до брадичката си, за да си събере мислите, и след малко започна да разказва.

ТРИДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДАЛТОН КАМБЕЛ ТЪКМО ПРОТЯГАШЕ РЪКА да потопи писалката в мастилницата, когато с периферното си зрение мерна на вратата на кабинета си женски крака. Още преди да вдигне глава, вече бе познал — по плътните глезени, — че е Хилдемара Чанбоор. Ако съществуваше жена с по-грозни крака, то Далтон още не я бе срещнал.

Остави писалката и стана с усмивка на лице.

— Лейди Чанбоор, моля, заповядайте.

Отвън пред вратата се мерна силуетът на Роули, очакващ в готовност заповед да свика куриерите, ако Далтон пожелае. Момчетата още не му бяха потрябвали за тази сутрин, но предвид появата на Хилдемара Чанбоор нямаше да е чудно и това да стане.

Докато тя затваряше вратата зад себе си, Далтон заобиколи писалището и й предложи удобен стол. Бе облечена в сламено жълта вълнена рокля, чийто цвят подчертаваше бледността на лицето й. Подгъвът стигаше до средата на пухкавите й прасци.

Хилдемара хвърли бърз поглед към предложения й стол, но остана права.

— Толкова се радвам да ви видя, лейди Чанбоор.

Тя му се усмихна.

— О, Далтон, винаги ли трябва да си толкова официален? Познаваме се достатъчно отдавна, за да ме наричаш Хилдемара.

Той понечи да й благодари, но тя добави:

— Когато сме насаме.

— Разбира се, Хилдемара.

Лейди Чанбоор никога не правеше случайни посещения — винаги само по работа. И тогава се появяваше като леден вятър пред буря. Далтон реши, че ще е най-добре да остави лошото време да повилнее на воля без негова намеса. Освен това възнамеряваше да удържа срещата им в по-официален тон — въпреки снизходителността й относно обръщението му към нея.

Хилдемара сбърчи чело, сякаш нещо за миг бе насочило мислите й в друга посока. Посегна към рамото му уж за да махне някакъв въображаем конец. Слънчевата светлина, нахлуваща през прозорците, се отрази в пръстените й и заблестя в кървавочервения рубин, положен върху щедро изложената плът над гърдите й. Деколтето й не бе чак толкова дълбоко изрязано като на празненството предната вечер, но въпреки това бе доста по-разголено, отколкото Далтон смяташе за благоприличие и изискано.

Хилдемара посегна женствено и махна въображаемия конец, после поглади мястото. Далтон извърна поглед, но не забеляза нищо. Явно доволна, тя лекичко притисна пръсти към светлия му работен жакет.

— О, Далтон, какви прекрасни рамене имаш. Толкова мускулести и силни. — — Тя се взря в очите му. — Жена ти е голяма късметлийка да има такъв мъж до себе си.

— Благодаря, Хилдемара. — Той вече бе нащрек и не си позволи да каже нищо повече.

Ръката й се плъзна към бузата му, натежалите от накитите пръсти погалиха лицето му.

— Да, наистина голяма късметлийка.

— Както и мъжът ти.

Тя с кикот свали ръката си.

— Да, на него късметът често му се усмихва. Но както се казва, това, което обикновено се смята за късмет, често е резултат от постоянна практика.

— Мъдри думи, Хилдемара.

Циничният й смях секна и ръката й посегна да оправи яката му — сякаш имаше нужда от оправяне. После продължи към врата му, като единият пръст обърса крайчеца на ухото му.

— Чувам, че жена ти ти е вярна.

— И аз съм късметлия, милейди.

— А че и ти си й верен.

— Аз я обичам искрено и дълбоко уважавам дадената помежду ни клетва.

— Колко затрогващо — Лицето й блесна в усмивка.

Тя го щипна по бузата. Жестът й му се стори по-скоро назидателен, отколкото игрив. — Е, един ден се надявам да успея да те убедя да бъдеш малко по освободен в отношенията си — нека го кажем така.

— Ако има жена, която би могла да ме накара да предприема подобна стъпка, то това би била най-напред ти, Хилдемара.

Тя го потупа по бузата и циничният й смях отново изпълни стаята.

— О, Далтон, та ти си бил изключителен.

— Благодаря, Хилдемара. В твоята уста това звучи като истински комплимент.

Тя въздъхна, сякаш, за да смени тона на разговора.

— И свърши изключителна работа с Клодин Уинтроп и Директор Линскот. О, никога не съм си представяла, че човек може толкова категорично да отстреля с един удар два заека.

— Правя всичко, което е по силите ми, за да служа на Министъра на културата и прекрасната му съпруга.

Тя го изгледа мрачно с леден поглед.

— Съпругата на Министъра е жестоко обидена от голямата уста на тази жена.

— Не вярвам занапред да създава…

— Искам нещата да бъдат приключени веднъж завинаги.

Далтон килна глава на една страна.

— Моля?

Изражението на Хилдемара Чанбоор помръкна още повече.

— Убий я.

Той стана от мястото си и сключи ръце отзад.

— Мога ли да попитам за причината, която те кара да изискваш подобно нещо?

— Какво прави съпругът ми си е негова работа. Създателят знае, че той е такъв, какъвто е, и дори кастрация не би могла да го промени. Но няма да допусна разни жени да ме излагат пред хората в това имение и да ме правят да изглеждам глупачка. Дискретните отношения са едно, публичното раздухване на истории, които ме превръщат в предмет на клюки и присмех, съвсем друго.

— Хилдемара, не мисля, че намеренията на Клодин са били да те злепоставя по какъвто и да е начин, Тя и не би могла да постигне подобно нещо. По-скоро е искала да изобличи Бертранд в непристойно и несъвместимо с поста му поведение. Както и да е, мога да те уверя, че устата й е затворена завинаги, а репутацията й сред хората с власт в града — срината.

— О, Далтон, галантният ми той!

— Не, Хилдемара, не съм. Просто се надявах да ти покажа.

Тя отново го хвана за яката, този път без нежност.

— Започнаха да я боготворят глупаци, които искрено вярват на тази плява за гладуващите дечица и намирането на работа на хората благодарение на нейния закон. Роят се пред стаята й и я търсят за какво ли не.

Подобна отдаденост от страна на хората може да се окаже опасна, Далтон. Тя дава сила. Но както и да е, по-лошото си остават направените от нея обвинения. Тя разправяше наляво и надясно, че Бертранд я преследвал. Това подсказва изнасилване.

Далтон разбираше накъде бие Хилдемара, но предпочиташе да го чуе от устата й, за да намери оправдание в конкретните й заповеди. По-късно това щеше да му осигури повече козове — в случай че му потрябват. За нея пък щеше да остане по-малко място за отстъпление и възможности да го хвърли на хищниците — в случай че това отговаря на целите или по-лошо — на настроението й.

— Едно обвинение в изнасилване едва ли би предизвикало у хората повече от прозявка — каза Далтон. — Лесно мога да ги накарам да видят в него поведение на мъж с власт, който е имал нужда от най-обикновено разтоварване на напрежението. Никой не би го обвинил сериозно в подобен безжалостен акт. Лесно ще докажа, че Министърът стои над обикновените закони.

Ръката й стисна яката му.

— Но Клодин може да бъде изправена пред Кабинета за културно приятелство и поканена да свидетелства. Директорите се страхуват от Бертранд и от неговите умения. Завиждат и на мен. Ако решат, могат да привидят в обвиненията на тази жена обида към самия Създател.

Подобно нещо може да дисквалифицира Бертранд от борбата за мястото на Суверена. Директорите могат да обединят силите си и да заемат единни позиции, оставяйки ни внезапно безпомощни и зависещи от тяхната милост. И изведнъж можем да се озовем на улицата в търсене на ново жилище.

— Хилдемара, струва ми се…

Тя придърпа лицето му към своето.

— Искам я мъртва.

Далтон винаги бе смятал, че милият и открит характер на една най-обикновена жена може да я превърне в привлекателна дама. Другата страна на тази монета бе Хилдемара. Егоистичният й деспотизъм и безграничната й омраза към всеки, който се осмеляваше да застане на пътя на амбициите й, унищожаваше и минимума чар, който притежаваше. Превръщаше я в олицетворение на самата грозота.

— Разбира се, Хилдемара. Щом така желаеш, така ще бъде. — Далтон внимателно отстрани ръката й от яката си. — Да имаш някакви специални изисквания към изпълнението?

— Да — изсъска тя. — Не искам да изглежда като нещастен случай. Това е убийство и трябва да изглежда като убийство. Урокът ще се окаже безполезен, ако другите креватни партньорки на мъжа ми не разберат посланието му. Искам да е демонстративно. Нещо, което ще отвори очите на жените. В никакъв случай да не е един от онези нещастни случаи — спокойна и тиха смърт в леглото.

— Ясно.

— Ръцете ни трябва да останат безукорно чисти. Подозрението по никакъв начин не бива да пада върху кабинета на Министъра. И в същото време искам да е ясен урок за онези, които са имали някакви намерения да си развържат езиците.

Планът вече се оформяше в главата на Далтон. Щеше да отговори на всичките й изисквания. Никой нямаше да го вземе за нещастен случай, със сигурност щеше да е демонстративно и щеше да има ясна следа — в случай че се наложи да бъде посочен виновникът.

Трябваше да признае, че Хилдемара има своите основания. Директорите вече видяха блясъка на острието в ръцете на Министъра. Не бе изключено да решат да издигнат своя брадва в защита на общите си интереси.

Клодин можеше да създаде още проблеми. Нямаше да е разумно подобна потенциална опасност да бъде оставена да се разхожда свободно из сцената. Не му се искаше да го прави, но не можеше да не се съгласи, че се налага.

— Както кажеш, Хилдемара.

Усмивката отново се разля по лицето й.

— Тук си отскоро, Далтон, но вече се научих да те ценя изключително високо заради способностите ти. И още — ако има едно нещо у Бертранд, в което вярвам безпрекословно, това е способността му да избира идеалния човек за дадена работа. А това е задължително за неговото положение, защото нали виждаш, в противен случай би се наложило сам да я върши. Сигурна съм, че не си стигнал до поста, който заемаш, с капризи, Далтон?

Той бе напълно убеден, че тя е проучила деликатно въпроса за неговата компетентност по подобни въпроси и че е сигурна във възможностите му да се справи с тази задача. В случай като този не би рискувала. В крайна сметка не бе само той, можеше да се обърне и към други.

Далтон предпазливо се насочи по друга нишка на паяжината си:

— Ти поиска услуга от мен, Хилдемара, която е напълно в моята компетентност.

Не беше услуга и двамата го знаеха. Беше заповед. Но той искаше да я обвърже още повече, па било то и в собственото й съзнание, тъй като това семе по-късно можеше да роди добри плодове.

Поръчката на убийство бе къде-къде по-сериозно нещо от обвинение в изнасилване. Един ден той можеше да има нужда от нещо от нейната сфера на влияние.

Тя се усмихна доволно и обгърна бузата му с ръка.

— Знаех си, че ти си правилният човек за тази работа. Благодаря ти, Далтон.

Той сведе глава.

Подобно на слънцето, закрито от облак, лицето й изведнъж помръкна. Ръката й се плъзна надолу по лицето му, докато пръстът й намери брадичката му и я повдигна.

— И не забравяй, може да нямам власт да кастрирам Бертранд, но мога да го направя с теб, Далтон. Стига да реша, че искам.

Той се усмихна.

— В такъв случай можете да бъдете сигурна, че няма да ви дам причина да го направите, милейди.

ТРИДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ФИЧ НАПЪХА РЪКАТА СИ В РЪКАВА на вкоравената от мръсотия стара дреха на кухненски работник. Едва сега, след като бе прекарал известно време с куриерската си униформа, си даваше сметка какви дрипи всъщност са представлявали онези дрехи. Обожаваше уважението, с което се отнасяха към него като куриер. Не че бе някаква важна особа или нещо подобно, но повечето хора виждаха в куриерите хора с определени отговорности. Докато кухненските работници никой не ги уважаваше.

Беше му отвратително да се намъква в старите си дрехи. Сякаш навличаше предишния си живот, към който изобщо не му се искаше да се връща. Харесваше му да работи за Далтон Камбел и бе готов на всичко, за да запази работата си.

В конкретния случай обаче старите дрехи му бяха необходими.

Някъде отдалеч долиташе нежната мелодия на лютня. Вероятно от „Веселяка“, една пивница на Кривата улица, помисли си той. Там често канеха музиканти.

Внезапно в нощния въздух попи мекият и настойчив звук на обой. От време на време инструментът затихваше и на негово място се извисяваше гласът на певеца, но поради голямото разстояние думите на песента му оставаха неразчленими. Мелодията обаче бе жива и приятна и караше сърцето на Фич да тупти по-бързо.

Хвърли поглед през рамо и на лунната светлина забеляза мрачните лица на другите куриери. Те също носеха дрехите от предишния си живот. Фич възнамеряваше да остане в сегашния. Нямаше да разочарова другарите си. За нищо на света.

Приличаха на банда хулигани. В тези дрехи никой не би ги познал. Никой не би ги различил от група обикновени млади червенокоси дрипави Хакенци.

Във Феърфийлд винаги гъмжеше от такива като тях. Обикаляха града с надеждата някой да ги наеме на работа. Често ги разгонваха от улиците, където се събираха. Някои заминаваха на село да помагат във фермите, други си намираха работа във Феърфийлд, па макар и само за ден-два. Трети се криеха в сенките между сградите и се наливаха с алкохол. Четвърти нападаха и обираха минувачите. Последните обаче обикновено биваха залавяни от градските стражи.

Обувките на Морли, който клечеше край Фич, изскърцаха, щом премести тежестта си. Фич, по примера на останалите, не бе свалил ботушите си, макар те да бяха част от новата му униформа. Но никой не може да те познае по ботушите.

Макар Морли все още да не бе куриер, Господарят Камбел го бе помолил да отиде с Фич и останалите, които не бяха изпратени на далечни поръчки. Морли остана разочарован, задето не стана куриер заедно с приятеля си. Фич му предаде думите на Господаря Камбел, че ще се нуждае от услугите на Морли от време на време за различни работи и че един ден и той ще премине на куриерска служба. Засега това бе достатъчно светла надежда за Морли.

Новите приятели на Фич от куриерите бяха приятни момчета, но той се радваше, че Морли е с него. Двамата бяха прекарали заедно в кухнята доста време. Това означаваше нещо. Когато си се напивал с някого дълги години, връзката става силна — така поне си мислеше Фич. Морли очевидно изпитваше същото и с готовност прие да участва, за да може да докаже себе си.

Въпреки страха си Фич в никакъв случай не искаше да разочарова Далтон Камбел. Особено като се има предвид, че в конкретната работа двамата с Морли имаха особена роля. За тях, за разлика от останалите, въпросът бе почти личен. Въпреки всичко дланите на Фич непрекъснато се потяха и все трябваше да ги избърсва в панталона.

Морли го ръгна. Фич се взря в слабо осветената улица, тръгваща от редицата дву — и триетажни каменни сгради. Видя Клодин Уинтроп да излиза на площадката пред най-близката от тях. До нея имаше мъж, точно както каза Господарят Камбел — елегантно облечен Андерианец с меч. Всъщност по тънката ножница можеше да се съди, че е по-скоро сабя. Бърза и смъртоносна, помисли си Фич.

Роули, облечен в куриерската си униформа, пристъпи към високия Андерианец, щом онзи слезе от площадката, и му подаде свитък със съобщение. Докато мъжът разчупваше печата, двамата с Роули размениха няколко репллики, но Фич бе твърде далеч, за да може да чуе думите им.

Някъде в далечината отново засвири мелодия. Във „Веселяка“ певецът продължаваше своята песен, звукът на лютня и обой отново се извиси. По улицата вървяха хора, облечени в леки пролетни костюми или наметнати с шалове, разговаряха и се смееха. От време на време се чуваха изблици на дружен смях. Карети със спуснати гюруци разкарваха модно облечени дами и господа. Тропотът и дрънченето на коне и каруци добавяха и своя специфичен звук към общия шум на града.

Мъжът пъхна съобщението в джоба на тъмния си жакет и се извърна към Клодин Уинтроп. Започна да й обяснява нещо, придружавайки думите си с жестове. Какво й говореше, Фич не можеше да чуе. Тя обърна поглед към улицата, водеща към центъра на града, после поклати глава. Вдигна ръка към имението, към пътя, където чакаха Фич и останалите куриери в дрипави дрехи. Жената бе усмихната, явно в добро настроение.

Мъжът взе ръката й, стисна я и като че ли й пожела лека нощ. Тя му махна и го изпроводи с поглед, докато той се отдалечаваше по улицата към града.

Далтон Камбел бе изпратил съобщение по Роули. Сега, след като го бе доставил на получателя, куриерът изчезна в уличките. Роули бе обяснил на останалите точно какво трябва да правят. Той винаги обясняваше подробно. Ако Господарят Камбел не бе наблизо, Роули винаги знаеше какво трябва да се направи.

Фич харесваше Роули. За Хакенец младежът бе доста самоуверен. Далтон Камбел се отнасяше към него с уважение, както и към останалите куриери, но може би малко повече. Ако Фич беше сляп, със сигурност щеше да го вземе за Андерианец. Освен това Роули се отнасяше с него любезно, макар и някак официално.

Клодин Уинтроп, останала сама, се насочи към пътя за имението. Двама патрулиращи градски стражи, едри Андерианци, я изпратиха с поглед. Пътят до имението не бе дълъг. Не повече от час пеш.

Нощта бе чудесна, достатъчно топла, за да бъде приятна, но не толкова, че вървенето да те изпоти. Имаше ясна луна. Прекрасна нощ за бърза разходка до имението. Тя метна на раменете си бледорозовия шал и плътта й, макар не толкова разголена като преди, се скри изцяло под него.

Можеше да седне и да изчака някоя от каретите, които редовно се движеха между имението и града, но не го направи. Наистина нямаше нужда. Ако пътьом я задминеше някоя от тях, Клодин винаги можеше да я спре, в случай че се е почувствала уморена.

Роули се бе заел да забави каретата с поръчка.

Фич стоеше и чакаше с останалите момчета там, където им бе казал Роули. Не изпускаше от поглед Клодин, която вървеше с бърза крачка по пътя. Ритъмът на музиката отекваше в главата му. Мелодията сякаш бе в унисон с ударите на сърцето му.

Докато я гледаше как се приближава към тях по пътя, забарабани с пръст по свитото си коляно в такт с познатата му мелодия — „Около кладенеца и обратно“. В песента се разказваше как един мъж гонел около кладенец възлюбената си, която вечно го пренебрегвала. Накрая му писнало и я хванал, съборил я на земята и й предложил да се омъжи за него. Тя приела. Тогава мъжът изгубил кураж и сам тръгнал да бяга, а жената се юрнала да го гони около кладенеца.

Стъпила на пътя, Клодин сякаш изведнъж изгуби решителността си да върви сама към имението. Хвърли притеснен поглед към житните поля от лявата си страна и нивите със сорго от дясната. Щом светлините на града останаха зад гърба й, усили крачка. Единствена луната й правеше компания, докато тя вървеше по самотния път, криволичещ между пустите ниви.

Фич, приклекнал на пръсти, имаше чувството, че се клати — толкова силно биеше сърцето му. Прииска му се да не е на това място и да не трябва да прави онова, което го чака. Знаеше, че после вече нищо няма да е същото.

Освен това се питаше дали наистина би могъл да го направи. Дали ще му стиска. Но в крайна сметка имаше достатъчно момчета. Нямаше какво толкова да се притеснява. Те щяха да се оправят и сами.

Но Далтон Камбел искаше той да го направи. Искаше Фич да се научи как трябва да се постъпва, когато хората не спазват обещанията си. Искаше той да получи кръщението си в куриерската служба.

Ако искаше да стане част от екипа, трябваше да го направи. Другите сигурно не ги е страх колкото него. Нямаше право да показва слабостта си.

Клодин Уинтроп приближаваше и стъпките й се чуваха все по-ясно. Фич стоеше вцепенен, с ококорени очи. Мисълта за предстоящото го изпълваше с истински ужас. Искаше му се да види как Клодин се обръща кръгом и се впуска в бяг. Все още бе достатъчно далеч. А докато слушаше инструкциите на Далтон Камбел в кабинета му и кимаше с глава, всичко му се бе сторило толкова просто и ясно. На светло. На светло беше лесно.

Но после си каза друго — нали вече веднъж се бе опитал да й помогне, предупреди я. Не беше виновен, че тя не се вслуша в думите му.

И все пак на тъмно беше съвсем различно. На тъмно, в полето, докато я гледаше как се приближава към него сам-сама.

Стисна зъби. Нямаше право да разочарова другарите си. Те щяха да се гордеят с него, когато им докаже, че е смел като тях. Щеше да завоюва правото си да бъде един от тях.

Това беше новият му живот. Не искаше да се връща в кухнята. При Джили, дето му дърпаше ухото и го гълчеше за злата му Хакенска природа. При омразното име „Феч“, с което го наричаха преди Господарят Камбел да му бе дал възможност да докаже себе си.

Когато Морли скочи и се втурна към жената, Фич едва не изкрещя от стъписване и ужас.

Преди да има време да се замисли, излетя след приятеля си.

Клодин ахна. Опита се да извика, но Морли положи месестата си длан върху устата й. Двамата с Фич се нахвърлиха върху жената и след миг всички бяха на земята. При падането Фич си ожули зверски лакътя. Морли се стовари върху Клодин с цялата си тежест и от гърлото й се изтръгна глух звук.

Ръцете й политнаха безпомощно във въздуха. Краката й заритаха отчаяно. Опитваше се да крещи, но от устата й не излизаше почти никакъв звук. А дори да бе успяла, бяха достатъчно далеч, за да няма кой да ги чуе.

Клодин сякаш изведнъж се бе превърнала само в лакти и колене. Мяташе се и се дърпаше на живот и смърт. Най-сетне Фич успя да хване едната й ръка и да я извие зад гърба й. В същото време Морли здраво стискаше другата. Фич завърза ръцете й на гърба, докато Морли напъхваше в устата й парцал и увиваше главата й с въже.

Двамата едновременно я хванаха под мишниците и я завлякоха нататък по пътя. Тя сурнеше крака и продължаваше да се мята и дърпа. Другите наизскочиха от местата си. Двама я хванаха за краката и я вдигнаха във въздуха. Трети я сграбчи за косата.

Петимата, заобиколени плътно от останалите, я отнесоха още по-надалеч от града. Клодин Уинтроп, обладана от див ужас, надаваше отчаяни писъци, заглушавани от парцала, натикан в устата й. През цялото време не преставаше да се дърпа и мята.

Като се има предвид какво бе сторила, имаше основателна причина да го прави.

Щом се отдалечиха на достатъчно разстояние от града, свиха вдясно и забиха в житната нива. Искаха да бъдат далеч от пътя, в случай че мине някой. Не им се искаше внезапно да ги изненада някоя карета. Не биваше да се налага да оставят плячката си и да хукнат да се спасяват. На Далтон Камбел подобно развитие никак нямаше да му хареса.

Щом стигнаха до една падинка, която им се стори достатъчно отдалечена от пътя, за да не се чуват звуците, най-сетне я пуснаха на земята. Тя продължаваше да надава отчаяни глухи крясъци. На лунната светлина Фич различи огромните й очи — като на свиня на заколение.

Фич дишаше тежко — не толкова от умора, колкото от ужаса на онова, което вършеха. Сърцето му бумтеше в ушите и повдигаше яростно гърдите му. Усещаше как краката му треперят.

Морли вдигна Клодин Уинтроп на крака и я подхвана откъм гърба.

— Предупредих те — започна Фич. — Ти да не си малоумна? Предупредих те никога повече да не разпространяваш пред когото и да било отвратителните си предателски лъжи за Министър Чанбоор. Това, че Министърът те е изнасилил, е лъжа и ти каза, че ще престанеш да я разпространяваш. А ето че престъпи обещанието си.

Тя яростно клатеше глава. Това, че се опитваше да отрича, само повече настървяваше Фич.

— Казах ти да не разпространяваш повече тези долни лъжи за Министъра на културата! Обеща да не го правиш! Каза, че няма да го правиш! А сега продължаваш да си пееш същите гнусни обвинения и омразни лъжи.

— Кажи й го, Фич — провикна се едно от другите момчета.

— Така е, Фич е прав — обади се друг.

— Ти й даде възможност — извика трети.

Неколцина от останалите потупаха Фич по гърба. Това, че се гордееха с него, го накара да се почувства по-добре. Да се почувства важен.

Тя продължаваше да клати глава. Челото й бе заприличало на парче сбръчкан плат.

— Те са прави — извика изотзад Морли и я разтърси. — И аз самият бях там. Чух какво ти каза Фич. Трябваше да изпълниш обещанието си. Фич ти даде възможност, така си е.

Тя отчаяно се опитваше да каже нещо с парцала в уста. Фич го дръпна надолу към брадичката й.

— Не! Нищо не съм казвала! Кълна се, сър! След като ми казахте да не говоря, не съм казвала нищо на никого! Кълна се! Моля ви! Трябва да ми повярвате, не бих казала на никого. Не и след като ме предупредихте да мълча. Не бих не съм.

— Лъжеш! — Фич сви яростно юмруци. — Господарят Камбел ни каза, че си се разбъбрила. Да не би да наричаш Господаря Камбел лъжец?

Тя поклати глава.

— Не! Моля ви, сър, трябва да ми повярвате! — Тя започна да плаче. — Моля ви, сър, направих, каквото ми казахте.

Фич се разяри още повече от това, че тя не престава да отрича. Беше я предупредил. Беше й дал шанс. Господарят Камбел й беше дал шанс. А тя бе продължила с предателските си думи.

Дори фактът, че отново го наричаше „сър“, не му донесе удовлетворение. Но това, че момчетата зад него го насърчаваха, го окрили.

Фич не искаше да слуша повече лъжи от тази жена.

— Казах ти да си държиш устата затворена, но ти не го направи!

— Направих го! — проплака тя, увиснала в ръцете на Морли. — Направих го! Моля ви, на никого не съм казвала!

Фич замахна с всичка сила и стовари юмрук върху лицето й. Право в целта. С всичка сила. Чу се пукане на кост.

От удара го заболя ръката, но болката бе някак далечна. Лицето й лумна в обилни потоци кръв.

— Добър удар, Фич! — провикна се Морли, който бе отскочил малко назад. Останалите се съгласиха. — Дай й още един!

Горд от оценката на приятелите си, Фич остави яростта си да бушува на воля. Замахна пак. Тази жена се опитваше да навреди на Далтон Камбел и Министъра — бъдещия Суверен. Освободи гнева си към Андерианката.

Вторият му удар я откъсна от хватката на Морли. Тя се строполи на земята на една страна. Фич забеляза откачената й челюст. Лицето й бе станало неузнаваемо, носът й бе сплескан и всичко бе плувнало в кръв.

Беше шокиращо, но и някак далечно, сякаш някой друг го вършеше.

Подобно глутница кучета, останалите са нахвърлиха върху нея. Морли бе най-силен и най-жесток. Вдигнаха я от земята. Заваля порой от удари. Главата й се мяташе във всички посоки. Тялото й се прегъваше на две от ударите в корема.

Уцелиха бъбреците й. Следваха удар след удар. Тя отскочи от ръцете, които я държаха, и отново се плъзна на земята.

Тогава започнаха да я ритат. Морли я уцели в тила. Нечий крак се стовари върху лицето й. Другите й нанасяха такива жестоки ритници по цялото тяло, че направо я повдигаха от земята. Звуците на ударите, глухи, но мощни, почти заглушаваха учестеното им дишане.

Фич, нанасяйки ритник в ребрата й, сякаш бе отплувал в някакво спокойно място и наблюдаваше всичко отстрани. Цялата работа го отвращаваше, но и в същото време въодушевяваше. Беше част от нещо важно заедно с другите добри момчета и вършеха важна работа за Далтон Камбел и Министъра на културата — бъдещия Суверен.

Част от него бе потресена. Част от него искаше да се впусне презглава и да избяга от мястото. Част от него искаше никога да не я бяха видели да излиза от онази къща.

В същото време чувстваше и луд възторг, въодушевление, че е заедно с дутите, че са едно цяло.

Не знаеше колко време продължи всичко. Струваше му се безкрайно. Ноздрите му се изпълниха с лепкавия мирис на кръв. Сякаш езикът му набъбна от него. Кръвта опръска дрехите им. Обля юмруците им. Набразди лицата им.

Цялата работа изпълни Фич със силното чувство, че вече е посветен в някаква дружеска общност. Всички ликуваха от възторга на братството си.

Щом чуха звуците от приближаваща карета, замръзнаха като един. Споглеждайки се с подивели очи, се изправиха и напрегнаха слух.

Каретата спря.

Преди да са успели да разберат защо или да са изчакали някой да се появи на хоризонта, препуснаха презглава към езерото недалеч, за да отмият кръвта от себе си.

ВТОРА ЧАСТ

ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

НА ВРАТАТА СЕ ПОЧУКА и Далтон вдигна глава от рапорта, който четеше:

— Да?

Вратата се отвори и в цепнатината се появи червената коса на Роули.

— Господарю Камбел, един човек иска да ви види. Казва, че името му било Ингер. Бил месар.

Далтон беше зает и не му се занимаваше с кухненски проблеми. Беше му се струпала достатъчно работа. Имаше всякакви проблеми — от незначителни до сериозни, изискващи пълното му внимание.

Убийството на Клодин Уинтроп произведе сензация. Тя бе известна и широко обичана личност. Беше важна особа. Градът бе в хаос. Но ако човек знаеше как да подходи към подобни неща, всеобщият смут можеше да се окаже предимство. Далтон беше в стихията си.

Бе подредил нещата така, че Стейн да говори пред Директорите на Културното приятелство точно по време на убийството, така че никой да не хвърли подозренията върху него. Човек с наметало от човешки скалпове, па макар и взети по време на война, бе благодатен обект за хвърляне на подозрения.

От градската стража бяха докладвали, че са видели Клодин Уинтроп да напуска Феърфийлд и да поема по пътя към имението — нещо, което хората често правеха дори нощем. Пътят бе натоварен и до момента се считаше за напълно безопасен. Стражите бяха докладвали още и че в нощта преди убийството е имало пиянско събиране на млади Хакенци. Хората бяха стигнали до съвсем естествения извод, че жената е била нападната от Хакенци. Инцидентът бе обсъждан повсеместно като още едно доказателство за омразата на Хакенците към Андерианците.

Хората, които се движеха към имението нощем, вече биваха охранявани. В имението се получаваха купища писма до Министъра да направи нещо. Едуин Уинтроп, изпаднал в шок от убийството на жена си, бе на легло. Оттам той също изпращаше писма с искания за справедливост.

Скоро след инцидента бяха арестувани няколко младежи, но пуснати почти веднага, след като са оказало, че в нощта на убийството били на работа в някаква ферма. На следващата нощ неколцина мъже, придобили кураж от изпития ром, тръгнали да търсят „Хакенските убийци“. Открили няколко момчета, за които били сигурни, че са виновни, и ги пребили до смърт пред очите на ликуващата тълпа.

Далтон бе написал няколко речи за Министъра и бе раздал от негово име заповеди за редица крути мерки. Убийството предостави възможност на Министъра да се обърне в яростните си речи към онези, които бяха срещу избирането му за Суверен, и да ги обвини в раздухване на омраза към закона, а оттам и в насилие. Министърът призоваваше към по-строги закони, озаптяващи „злите езици“. Обръщенията му към Кабинета за културно приятелство, ако не новите закони, разколебаха подозренията на Директорите към него. Пред тълпата, събрала се да чуе изявлението му, Министърът призова за вземане на нови мерки — неконкретизирани — за потушаване на насилието. Подобни мерки винаги оставаха неконкретизирани и рядко се стигаше до действия. Страстният призив на Министъра бе достатъчен, за да се убедят хората, че той работи решително и ефективно. Единственото важно нещо бе впечатлението. То не се постигаше трудно, изискваше малко усилия и никога не биваше подлагано на теста на действителността.

Разбира се, за да се финансират тези мерки, щеше да се наложи увеличаване на данъците. Формулата бе перфектна: всяка опозиция бе разглеждана като подкрепяща насилието и сравнявана с бруталността на Хакенските лордове и убийци. По този начин Министърът и Далтон получаваха по-широк икономически контрол. Контролът представляваше сила.

Бертранд обожаваше да е в центъра на всичко това, да издава заповеди, да заклеймява злото, да свиква различни групи загрижени граждани, да успокоява хората. Цялата работа постепенно щеше да затихне, хората щяха да се върнат към обичайните си задължения и да забравят за убийството.

Хилдемара бе доволна. Това бе най-важното за Далтон.

Роули стоеше с глава в рамката на вратата и чакаше.

— Кажи на Ингер да се обърне към майстор Дрюмонд — каза Далтон и се наведе над листата. — Той е кухненският управител и отговаря за празненството. Дал съм му подробни инструкции. Би трябвало да знае как се поръчва месо.

— Да, сър.

Вратата се затвори и в стаята остана тишината, нарушавана единствено от лекия ромон на пролетния дъжд. Лекият, обилен дъжд щеше да е полезен за посевите. Добрата жътва щеше да спомогне да се позабравят тегобите на новите данъци. Далтон се облегна назад и продължи да чете.

Информаторът му съобщаваше за забелязани в къщата на Суверена лечители. Не бе успял да говори с тях, но пишеше, че останали в резиденцията цялата нощ.

Можеше някой друг, а не Суверенът, да е имал нужда от помощ. В резиденцията живееха много хора, тя бе голяма почти колкото имението на Министъра, само дето бе предназначена изключително за ползване от Суверена. Служебните му дела, доколкото ги имаше, се вършеха в отделна сграда. Там той даваше и аудиенции.

И в имението на Министъра се случваше лечители да остават цяла нощ при някой болен. Това не означаваше, че лично Министърът се нуждае от тях. Най-голямата заплаха за Министъра бе някой ревнив съпруг, но това бе почти невероятно. Съпрузите обикновено гледаха да измъкнат някаква облага от връзките на жените им с високопоставени лица. Не бе здравословно да изразяват недоволство.

Станеше ли веднъж Бертранд Суверен, възможността за наранени чувства автоматично щеше да изчезне. За една жена бе огромна чест да бъде със Суверена — това бе почти божествено преживяване. Подобни свещени съвкупления бяха приемани за благословени от самия Създател.

Всеки съпруг би бутнал жена си към леглото на Суверена, ако й се отвореше подобна възможност. Освен светостта на подобен акт в него имаше и странични ефекти. Съпругът се превръщаше в главния облагодетелстван от свещената връзка. Ако светият обект на плътското внимание на Суверена се случеше да е прекалено млад, благословеният ефект се изливаше върху главите на родителите.

Далтон се върна в началото на листа, който четеше, и го прочете още веднъж. Съпругата на Суверена не бе забелязвана от дни. Не се била появила дори на официално мероприятие в едно сиропиталище. Може пък тя да е болната.

Или да е била заета край леглото на съпруга си.

Очакването на смъртта на стария Суверен бе като да ходиш по опънато въже. Стоенето на едно място само извиква пот на челото ти и учестява пулса ти. Цялата работа беше много деликатна, още повече че смъртта на Суверена бе единственото събитие, което Далтон не можеше да контролира. Човекът се охраняваше прекалено строго, за да се рискува да му се помогне да премине в отвъдното, пък и така или иначе животът му висеше на косъм.

Единственото, което му оставаше, бе да чака. Но междувременно всичко трябваше да бъде внимателно организирано. Когато дойдеше мигът, трябваше да са готови.

Далтон премина на следващото съобщение, но в него се описваха единствено оплакванията на някакъв мъж от жена, постоянно хвърляща срещу него заклинания, за да го зарази с подагра. Мъжът се бил опитал да си издейства помощта на Хилдемара Чанбоор, известна с чистотата и добрите си дела, като искал да преспи с нея, за да прогони тя злата магия.

Далтон тихичко се изсмя пред картината на подобен акт — този мъж очевидно беше разстроен, освен че нямаше вкус към жените. Далтон си записа името на мъжа, за да го съобщи на стражите, после въздъхна срещу глупостите, с които си губеше времето.

Отново се почука.

— Да?

Пак бе Роули.

— Господарю Камбел, казах на месаря, на Ингер, каквото ми заповядахте. Обаче той твърди, че не става въпрос за кухненски дела. — Роули сниши гласа си до шепот:

— Било за някакъв проблем в имението и иска да поговори с вас за него, казва, че ако не го приемете, ще бъде принуден да отнесе работата пред Кабинета на Директорите.

Камбел отвори едно чекмедже и пъхна съобщенията вътре. Прехвърли няколко от рапортите, които останаха на писалището и се изправи.

— Покани го.

Ингер, мускулест Андерианец, около десетина години по-възрастен от Далтон, влезе и поздрави с кимане на глава:

— Благодаря ви, че ме приехте, Господарю Камбел.

— Разбира се. Заповядайте.

Мъжът потърка ръце една в друга и отново кимна. Изглеждаше изненадващо чист за представата на Далтон за месар. По-скоро приличаше на търговец. Далтон си даде сметка, че за да може да снабдява имението с месо, този човек вероятно върти стабилен бизнес, така че наистина бе по-вероятно да прилича на търговец, отколкото на работник.

Покани го с ръка.

— Заповядайте, седнете, господин Ингер.

Очите на Ингер обходиха стаята. От устата му излезе тихичко подсвиркване. Дребен търговец, каза си Далтон.

— Благодаря ви, Господарю Камбел. — Едрият мъжага постави месеста ръка на облегалката на един стол и го замъкна пред писалището. — Просто Ингер е достатъчно.

Така съм свикнал. — Устните му се разтегнаха в усмивка:

— Единствен старият ми учител някога ме наричаше господин Ингер, и то точно преди да ме перне с пръчката през кокалчетата. Обикновено след като не бях прочел някой урок. Но никога не се случваше за часовете по смятане. Обичам смятането. Както се оказа, хубаво нещо е то. Помага на бизнеса ми да върви.

— Да, както изглежда, наистина е така — каза Далтон.

Ингер хвърли поглед на бойните знамена и оръжията и продължи:

— Сега бизнесът ми върви добре. Имението на Министъра е най-големият ми клиент. Смятането е важно за него. Човек трябва да разбира от цифри. За мен в момента работят много добри хора. Всички карам да учат числата, за да не ме минават клиентите, когато им пращам стока.

— Е, имението е напълно доволно от услугите ви, мога да ви уверя. Празненствата нямаше да имат такъв успех без вашата неоценима помощ. Гордостта от работата ви личи по прекрасното месо и дивеч, с които ни снабдявате.

Мъжът се усмихна така, сякаш току-що го бе целунала прекрасна девойка.

— Благодаря ви, Господарю Камбел. Много мило от ваша страна. Прав сте, наистина се гордея с работата си. Не са много хората като вас, които го забелязват. Вие на истина сте толкова добър, колкото се говори за вас.

— Правя, каквото е по силите ми, за да помагам на хората. Аз съм просто техен смирен слуга. — Далтон се усмихна приветливо. — С какво мога да помогна, Ингер? Нещо, свързано с имението, което може да улесни работата ви?

Ингер придърпа стола си по-наблизо. Постави лакът на писалището и се наведе напред. Ръката му приличаше на малко буренце ром. Свенливото му изражение сякаш се изпари, щом челото му се смъкна надолу.

— Работата е там, Господарю Камбел, че не приемам празни приказки от хората, които работят за мен. Прекарвам доста време, за да ги науча как се реже и приготвя месото, да им покажа числата и други подобни. Не държа при себе си хора, които не си вършат работата и не се гордеят с нея. Крайъгълният камък на успешния бизнес, както винаги съм казвал, е задоволеният клиент. Онези от работниците ми, които не приемат тези мои принципи, виждат опакото на ръката ми или пък направо вратата. Някои казват, че съм грубичък в това, но съм си такъв. На тези години ми е късно да се променям.

— Звучи справедливо.

— Но, от друга страна — продължи Ингер, — ценя хората си. Те напредват чрез мен, аз чрез тях. Знам как някои се отнасят към работниците си, особено към Хакенците, но аз не съм такъв. Който се държи добре с мен, му отвръщам с добро. Така е честно. По този начин човек се сприятелява с хората, с които живее и работи. Нали разбирате? С годините започва да ги чувства като свое семейство. Заобиква ги. И е напълно нормално, ако всичко си му е наред.

— Разбирам, че…

— Някои от онези, които работят за мен сега, са деца на мои някогашни работници, благодарение на които съм се превърнал в уважаван месар. — Мъжът се наведе още малко напред. — Имам двама синове, чудесни момчета, но понякога си мисля, че за някои от работниците си се грижа повече, отколкото за тях. Една от тези мои работнички е прекрасно Хакенско момиче на име Беата.

В главата на Далтон зазвъняха предупредителни камбанки. Спомни си Хакенското момиче, което Бертранд и Стейн бяха извикали горе за свое забавление.

— Беата. Не мисля, че ми говори нещо, Ингер.

— Едва ли има защо. Тя има работа с кухнята. Освен другото, което върши, понякога изпълнява доставките. Имам й пълно доверие, все едно ми е дъщеря. Умница ми е тя и разбира от цифри. Помни всичко, каквото й кажа.

Това е важно, защото Хакенците не могат да четат, така че не мога да им давам списъци с продукти. Важно е да помнят. Никога не се притеснявам за нея. Кажа ли й веднъж, съм сигурен, че ме е разбрала. Никога не ме е проваляла.

— Разбирам.

— И изведнъж тя не иска да прави доставки до имението.

Далтон забеляза как юмрукът на мъжа се стяга.

— За днес трябваше да пратим голяма поръчка. Важна поръчка за някакво празненство. Казах й да отиде да впрегне Брауни, защото ще я пращам в имението. Тя каза „не“. — Юмрукът на Ингер се стовари върху писалището.

— „Не!“. — Мъжът се поизправи малко и намести една незапалена свещ, която се бе мръднала от удара му. — Не ми харесва хората, които работят за мен, да ми казват „не“. Но Беата, ами тя ми е като дъщеря. Така че вместо да й покажа опакото на ръката си, реших да поговоря с нея. Помислих си, че може да е заради някое момче, което вече не харесва или не иска да вижда, или нещо такова. Човек не винаги може да разбере какво има в главата на едно момиче.

Сложих я да седне и я попитах защо не иска да занесе поръчката в имението. Отвърна ми, че просто не иска. Казах, че това не е отговор. Каза ми, че е готова да занесе двойно повече поръчки на друго място. Че е готова цяла нощ да облича дивеч за наказание, но в имението не иска да стъпва.

Попитах я пак защо, дали някой не й е направил нещо. Тя отказа да ми отговори. Отказа! Каза, че повече няма да носи поръчки там и това е.

Предупредих я, че ако не ми изтъкне разумна причина, ще се наложи да отнесе поръчката в имението, независимо дали й харесва или не. Тя започна да плаче. — Ръката на Ингер отново се бе свила в юмрук. — Вижте, познавам Беата от пеленаче. За последните дванайсетина години не съм виждал това момиче да плаче, освен един-единствен път. Бил съм свидетел как се порязва наистина сериозно, докато реже месото, без да пророни и сълза. Не заплака дори докато я зашивах. Лицето й се изкриви от болка, но не заплака. Плака единствено, когато почина майка й. Само тогава. И днес, когато й казах, че трябва да дойде в имението.

Накрая сам донесох поръчката. Е, Господарю Камбел, не знам какво е станало тук, но мога да ви кажа, че каквото и да е, щом Беата заплака, не е било добро. Преди винаги с готовност идваше насам. Говореше за Министъра с истинско преклонение като за човек, когото много уважава за всичко, което е сторил за Андерия. Беше горда, че може да работи за имението. Не и сега.

Тъй като я познавам, мога да си мисля единствено, че някой я е използвал за свое удоволствие. При това ми се струва, че не е било с нейно съгласие. Ни най-малко! Както вече ви казах, това момиче ми е почти като дъщеря.

Далтон не сваляше очи от мъжа.

— Тя е Хакенка.

— Да, така е. — Ингер също го гледаше в очите. — Е, Господарю Камбел, искам младежа, който е причинил зло на Беата. Имам намерение да го закача на кука за месо. Ако съдя по плача на Беата, вероятно не е бил само един. Сигурно са били повече. Може би банда хулигани. Знам, че сте зает човек, особено сега, с убийството на Клодин Уинтроп, мир на праха й, но ще ви бъда благодарен, ако се заемете с тази работа. Няма да оставя нещата да се разминат така.

Далтон се наведе напред и сключи ръце на писалището.

— Ингер, мога да ви уверя, че не бих допуснал подобно нещо в границите на имението. За мен това е много сериозно. Кабинетът на Министъра на културата служи на народа на Андерия. Би било наистина ужасно, ако един или повече младежи са посегнали на млада жена.

— Не „ако“ — поправи го Ингер. — Наистина са.

— Разбира се. Имате личното ми уверение, че ще се заема с този въпрос. Не бих допуснал никой, бил той Андерианец или Хакенец, да е изложен на заплаха под покрива на имението. Тук всички трябва да се чувстват на сигурно място. Няма да допусна никой, Андерианец или Хакенец, да избегне ръката на правосъдието. И въпреки това разбирате, че с убийството на една важна личност и възможната опасност, грозяща живота и на други хора, включително Хакенски жени, вниманието ми е насочено най-вече натам. Целият град е подивял заради случилото се.

Хората очакват да видят наказанието за подобен вандалски акт.

Ингер сведе глава.

— Разбирам. Ще приема личното ви уверение, че ще получа името на младежа или младежите, отговорни за случая с Беата. — Столът изскърца по пода, докато Ингер ставаше. — Или недотам младежите.

Далтон се изправи.

— Млад или стар, ще положим всички усилия да го разкрием. Имате думата ми.

Ингер протегна ръка и се здрависа с Далтон. Имаше унищожителна хватка.

— Радвам се, че намерих подходящия човек, Господарю Камбел.

— Наистина го намерихте. — да? — отвърна Далтон на почукването на вратата. Предполагаше кой може да е и затова не вдигна глава. Пишеше инструкции за новите стражи, които се назначаваха в имението. Те не се числяха към армията. Бяха Андерианци. Не би поверил подобна работа на войници от редовната армия.

— Господарю Камбел?

Той вдигна поглед.

— Влизай, Фич.

Момчето прекоси стаята и застана пред писалището. Откакто носеше униформата си и особено след случая с Клодин, като че ли се бе издължил. Далтон бе доволен от начина, по който Фич и мускулестият му приятел бяха изпълнили инструкциите му. Част от останалите момчета му бяха подготвили подробни тайни рапорти.

Далтон остави стъклената си писалка.

— Фич, спомняш ли си първия път, когато разговаряхме?

Въпросът като че ли го смая.

— Да, ами да, сър — заекна той. — Спомням си.

— Малко по-нататък в коридора. До стълбищната площадка.

— Да, сър, Господарю Камбел. Тогава истински ви бях благодарен, задето не, искам да кажа, за любезното ви отношение към мен.

— Задето не докладвах, че съм те открил на място, където не би трябвало да бъдеш.

— Да, сър. — Той облиза устни. — Много мило от ваша страна, Господарю Камбел.

Далтон прокара пръст по слепоочието си.

— Спомням си, че тогава ми каза, че Министърът е добър човек и не желаеш никой да говори нищо против него.

— Да, сър, така си е.

— И доказа, че държиш на думата си, че наистина правиш, каквото е по силите ти, за да защитиш Министъра. — Далтон леко се усмихна. — Спомняш ли си какво друго ти казах тогава на площадката?

Фич се покашля.

— Имате предвид, дето един ден мога да си спечеля титлата „сър“ ли?

— Точно така. Досега напълно отговаряш на очакванията ми. А спомняш ли си какво друго стана онзи ден на стълбищната площадка?

Далтон много добре знаеше, че момчето си спомня. Не беше нещо, което щеше скоро да забрави. Фич помръдна, опитвайки се да измисли начин да отговори на въпроса, без да се налага да казва всичко.

— Ами, сър искам да кажа, имаше…

— Фич, спомняш ли си, че една млада дама те удари?

Фич се прокашля.

— Да, сър, спомням си.

— Познаваш ли я?

— Казва се Беата. Работи за месаря Ингер. Ходим на едно и също наказателно събиране.

— И сигурно си видял какво е правила тук горе? Министърът те е видял. Също и Стейн. Сигурно си ги видял с нея?

— Не беше виновен Министърът, сър. Тя получи, каквото си търсеше. Тя винаги говореше за него с ласкателства, повтаряше колко е красив, колко, е прекрасен. Винаги когато споменеше името му, въздишаше. Доколкото я познавам, си е получила каквото си е търсила, сър.

Далтон се усмихна на себе си.

— Ти я харесваш, нали? А, Фич?

— Ами, сър, не знам. Трудно е да харесваш човек, който те мрази. Който непрекъснато те обижда.

Далтон ясно виждаше чувствата на Фич към момичето. Всичко бе изписано на лицето му, макар да отричаше.

— Работата е там, Фич, че това момиче изведнъж може да започне да създава проблеми. Понякога с момичетата става така. Един ден ще го разбереш. Внимавай, когато си решил да изпълниш някое тяхно желание, защото все някога ще намерят начин да извъртят нещата така, че да изглежда сякаш никога не са те молили за това.

Момчето изглеждаше смутено.

— Това не ми беше известно, сър. Благодаря ви за съвета.

— Е, както сам каза, тя си е получила, каквото е търсела. Никой не я е насилвал. Въпреки това вероятно сега може да й дойде друго в главата и да реши да разправя, че е била изнасилена. Също като Клодин Уинтроп. Понякога жените, които са били с високопоставени мъже, го правят — опитват се да извлекат полза от ситуацията. Стават алчни.

— Господарю Камбел, сигурен съм, че тя няма…

— По-рано днес ме посети Ингер.

Фич пребледня.

— Казала е на Иигер?

— Не. Само е отказала да откара поръчката до имението. Но Ингер не е вчерашен. Досетил се е за причината. Сега иска нещо, което му се струва справедливост. Ако той убеди това момиче, Беата, да обвини някого, Министърът може да се окаже несправедливо обвинен в грозни деяния. — Далтон се изправи. — Ти познаваш Беата. Може да се наложи да се справиш с нея по същия начин, по който се справи с Клодин Уинтроп. Тя те познава. Ще те остави да се приближиш до нея.

Фич стана бял като платно.

— Господарю Камбел, сър.

— Какво има, Фич? Да не би да изгуби интереса си към спечелването на титлата „сър“? Или пък към новата си работа като куриер? Към новата си униформа?

— Не, сър, не е това.

— Тогава какво е?

— Нищо, сър. Сигурно както вече казах, всичко, което се е случило, е точно онова, което си е търсила. Разбирам, че няма да е справедливо от нейна страна да обвинява Министъра в нещо лошо, след като той не е сторил нищо такова.

— Също както случая с Клодин.

Фич преглътна:

— Да, сър. Съвсем същото.

Далтон се отпусна на стола си.

— Радвам се, че се разбираме. Ако тя създаде проблеми, ще ти се обадя. Да се надяваме, че няма да се наложи. Кой знае, може пък да реши да размисли, преди да отправя подобни грозни обвинения. Може някой да й влее разум в главата, преди да се наложи да защитаваме Министъра от погрешните й обвинения. Може дори да реши, че месарската работа не е за нея, и да отиде да работи в някоя ферма или нещо друго.

Далтон небрежно захапа крайчеца на писалката си, докато гледаше как Фич затваря вратата след себе си. Реши, че сигурно ще е интересно да види как момчето се справя с тази задача. Ако не, Роули със сигурност щеше да го направи.

Но ако Фич се справеше, тогава всичките парченца щяха да се подредят в една невероятна мозайка.

ЧЕТИРИДЕСЕТА ГЛАВА

УЧИТЕЛЯТ СПИНК СНОВЕШЕ МЕЖДУ РЕДОВЕТЕ със сключени на гърба ръце и ботушите му отекваха по дървения под. Хората продължаваха да ридаят за Андерианските жени. Да преживяват онова, което бяха причинили на невинните създания Хакенските орди. Фич си мислеше, че може да си представи как ще протече урокът, но се бе излъгал. Бе по-ужасно, отколкото фантазията му можеше да го начертае. Усети как лицето му пламва по-червено от косата. Учителят Спинк се постара да попълни откъслечните познания на Фич по въпросите на секса. В резултат Фич остана с впечатлението, че любовният акт не е онова приятно изживяване, което винаги си бе представял, че е. Разказът за мъките на Андерианските жени превърна доскорошния му копнеж в отвращение.

Нещата ставаха още по-ужасни от факта, че от двете му страни седяха жени. Тъй като знаеха за какво ще става въпрос по време на този урок, всички жени се бяха постарали да седнат на куп в единия край на стаята, всички мъже се бяха събрали в другия. Учителят Спинк обикновено не обръщаше внимание кой къде седи.

Този път обаче той изрично посочи на всеки един кое място да заеме. Мъж, жена, мъж, жена. Познаваше всички от групата на това наказателно събиране, знаеше къде работят и живеят. Беше се постарал да ги размеси така, че всеки да седи до човек, когото не познава особено добре.

Правеше го, за да накара присъстващите да се почувстват още по-объркани и притеснени, докато им разказваше историите на всяка жена поотделно и подробностите от онова, което й бе сторено. По време на, разказа му не се чуваха много ридания. Хората бяха прекалено ужасени от чутото, за да могат да плачат, и прекалено смутени, за да искат да привлекат вниманието върху себе си.

Фич никога не бе чувал за подобни неща между мъже и жени, а бе слушал доста истории от другарите му кухненски работници и куриери. Разбира се, онези мъже са били Хакенски лордове и естествено не са били ни най-малко нежни и внимателни. Те са искали да наранят Андерианките. Да ги унижат. Ето колко изпълнени с омраза са били Хакенците.

— Вие всички без съмнение си мислите — продължи учителят Спинк, — че това се е случило много отдавна. Преди векове. Че Хакенските лордове са били такива. Ние сме по-добри от тях, така си мислите. — Ботушите на учителя Спинк се спряха пред Фич. — Така ли си мис лиш, Фич? Така ли си мислиш в хубавата си униформа?

Мислиш си, че си по-добър от Хакенските лордове, а? Че Хакенците вече са се променили и са по-добри?

— Не, сър — отвърна Фич. — Не сме по-добри, сър.

Учителят Спинк изсумтя и продължи:

— Има ли сред вас някой, който си мисли, че днешните Хакенци са преодолели омразата в сърцата си? Че сте по-добри от своите предци?

Фич тайничко се озърна. Близо половината от присъстващите предпазливо вдигнаха ръце.

Учителят Спинк изпадна в гневен пристъп:

— Така значи! Мислите си, че днешните Хакенци са по-добри от дедите си! Вие, наглеци такива, се имате за по-добри?

Ръцете бързо се смъкнаха надолу.

— Не сте по-добри! Вашите изпълнени с омраза сърца ви ръководят до днес! — Ботушите му отново тръгнаха — туп, туп, туп — из притихналата аудитория. — Не сте по добри — повтори той, но този път със спокоен глас. — Същите сте.

Фич не си спомняше гласът на мъжа да е звучал някога толкова съкрушено. Сякаш самият той всеки момент щеше да заплаче.

— Клодин Уинтроп бе широко уважавана и ценена личност. Приживе тя работеше за всички хора — както Хакенци, така и Андерианци. Едно от последните й дела бе да подтикне към преосмисляне на старите закони, за да могат хората, най-вече Хакенците, които гладуват, да си намерят работа.

Преди да умре, Клодин Уинтроп е имала възможност да се убеди, че вие не сте по-различни от онези Хакенски лордове. Вие сте същите. — Ботушите му продължиха обиколката си из стаята. — Клодин Уинтроп е споделила част от съдбата на онези жени, живели преди много време. Онези, за които ви разказах днес. Тя е преживяла същото.

Фич смръщи чело. Знаеше, че съдбата на Клодин не е била същата. Тя умря бързо.

— Също като онези жени Клодин Уинтроп е била изнасилена от банда Хакенци.

Фич вдигна глава, цялото му лице се изкриви в гримаса. Веднага щом осъзна какво прави, смени изражението на лицето си. За щастие учителят Спинк бе в другия край на стаята, вглеждаше се в очите на Хакенските момчета там, така че не видя учудената реакция на Фич.

— Можем само да гадаем колко часа Клодин Уинтроп е трябвало да издържа смеховете, мъченията, подмятанията на мъжете, които са я изнасилвали. Можем само да гадаем колко са били тези жестоки, безсърдечни Хакенци, които са я подложили на подобни мъчения в онова голо поле. Но по утъпканото жито властите предполагат, че са били не по-малко от трийсет-четирийсет човека.

Всички ахнаха от ужас. Фич наред с другите. Но по други причини. Нямаше и половината от това число. Искаше му се да им каже, че учителят греши, че не са правили подобни жестокости с Клодин и че тя си е заслужавала убийството, защото е искала да навреди на Министъра и бъдещ Суверен. Че това е било техен дълг. Искаше да каже, че са направили добро за Министъра и за Андерия. Но вместо това само сведе глава.

— Но всъщност не са били онези трийсет-четирийсет души — продължи учителят Спинк. — Пръстът му обиколи бавно цялата стая. — Били сте всички вие. Всички вие, Хакенците, сте я изнасилили и убили. Подтиквани от омразата, която таите и до днес в сърцата си, всички вие сте участвали в това изнасилване и убийство. — Обърна се с гръб към стаята. — А сега изчезвайте. Стига ми толкова отвратителни Хакенски погледи за днес. Не мога повече да понасям гнусните ви престъпления. Вървете. Вървете си до следващото събиране и си мислете как можете да станете по-добри.

Фич се спусна към вратата. Не искаше да я изпусне. Не искаше тя да стигне до улицата. Изгуби я в тълпата от бързащи да излязат хора, но успя да си проправи път напред.

Веднъж излязъл навън, се плъзна встрани. Огледа хората отпред, но не я видя. Изчака, скрит в тъмнината, да излязат и останалите.

Щом я мерна, подвикна шепнешком името й.

Беата се спря и се огледа. Взря се в тъмнината да види кой я вика. Хората я блъскаха, за да излязат, така че се наложи тя да се дръпне встрани, по-близо до него.

Вече не носеше синята пола, която обичаше толкова много — с която бе облечена в онзи ден. Сега беше с дълга жълта пола с тъмнокафяво горнище.

— Беата, трябва да говоря с теб.

— Фич? — Тя застана с ръце на хълбоците. — Ти ли си, Фич?

— Да — прошепна той.

Тя се накани да си върви. Той я сграбчи за кръста и я дръпна в сенките. Последните от тяхната група се плъзнаха покрай тях, нетърпеливи да се приберат у дома, без да се интересуват от двамата млади, уредили си среща след събирането. Беата се опита да измъкне ръката си, но той я държеше здраво и я завлече още по-надълбоко в сенките на дърветата и храстите отстрани на залата за наказателни събирания.

— Пусни ме! Пусни ме, Фич, ще викам!

— Трябва да говоря с теб — припряно пошепна той. — Ела!

Тя се съпротивляваше. Той продължаваше да я дърпа и влачи, докато накрая стигна до едно място сред храстите, където не можеха да ги видят. В празното пространство между гъсталака надничаше пълната луна.

— Фич! Не искам мръсните ти Хакенски ръце да ме докосват! Той се обърна към нея и я пусна. Ръката й мигновено се стрелна да го удари. Но този път той бе подготвен и я хвана за китката. Тя го удари с другата си ръка.

Той й върна плесницата. Изобщо не я удари силно, но тя ахна от изненада. Беше престъпление един Хакенец да удари когото и да било. Но той изобщо не я удари силно. Не искаше да й причини болка, а само да я изненада и да я накара да му обърне внимание.

— Трябва да ме чуеш — изръмжа той. — Загазила си.

На лунната светлина ясно се виждаше как лицето й го ри от ярост.

— Ти си загазил. Ще кажа на Ингер, че си ме завлякъл в храстите, че си ме ударил и после…

— Вече достатъчно си разказала на Ингер!

Тя замлъкна за момент.

— Не знам за какво говориш. Тръгвам си. Няма да стоя тука и да чакам да ме удариш пак, особено сега, след като вече доказа омразното си Хакенско отношение към жените.

— Ще ме изслушаш, та ако ще да се наложи да те поваля на земята и да седна отгоре ти.

— Само опитай, мършаво говедо такова!

Фич стисна устни, за да преглътне обидата.

— Беата, моля те. Моля те, изслушай ме. Имам да ти казвам важни неща.

— Важни ли? Важни за теб може би, но за мен ти не си важен! Не искам да чувам нищо от устата ти. Знам какъв си. Знам, че ти доставя удоволствие да…

— Искаш ли хората, които работят за Ингер, да пострадат? Искаш ли Ингер да пострада? Изобщо не става въпрос за мен. Не знам защо имаш толкова ниско мнение за мен, но и нямам намерение да те убеждавам в противното. Става въпрос единствено за теб.

Беата изпуфтя и скръсти ръце. Размисли за момент. Огледа се да види дали някой не ги гледа. Приглади косата си зад ухото.

— След като няма да се опитваш да ме убеждаваш какъв прекрасен младеж си в лъскавата си униформа, подобна на униформите на онези зверове, Хакенските лордове, говори. Но накратко. Ингер ме чака за работа.

Фич облиза устни.

— Днес Ингер сам докара поръчката си в имението. Дойде, защото ти си му отказала.

— Ти пък откъде знаеш?

— Чувам разни неща.

— И как.

— Ще ме изслушаш ли? Здравата си загазила, в опасност си!

Тя вдигна ръце на хълбоците си, но не каза нищо, така че Фич продължи:

— Ингер е разбрал, че нещо ти се е случило в имението. Дойде и поиска възмездие. Иска имената на онези, които са се възползвали от теб.

Тя го огледа внимателно на лунната светлина.

— Откъде знаеш?

— Нали ти казах, чувам разни неща.

— Не съм казвала на Ингер нищо.

— Няма значение. Той сам се е досетил или и аз не знам как е станало, но важното е, че се тревожи за теб и иска нещо да се направи. Тази идея му е влязла в главата и иска справедливост. Няма да остави нещата да се разминат така. Решил е да раздуха работата.

Тя въздъхна с раздразнение.

— Не биваше да отказвам. Трябваше просто да отида, независимо какво можеше да ми се случи пак.

— Не те обвинявам, Беата, на твое място вероятно бих постъпил по същия начин.

Тя го изгледа подозрително.

— Искам да знам кой ти каза всичко това.

— Сега съм куриер и се движа сред важни личности.

Важните личности си говорят за това какво се случва в имението. Просто чувам какво си говорят, това е. Така го чух. Работата е там, че ако му кажеш какво се е случило, хората могат да си помислят, че се опитваш да навредиш на Министъра.

— О, стига, Фич, аз съм едно обикновено Хакенско момиче. Как бих могла да навредя на Министъра?

— Ти самата ми каза, че хората говорят, че той ще заеме мястото на Суверена. Да си чувала някой някога да каже и думица срещу Суверена? Е, Министърът почти е избран за Суверен. Как си мислиш, че ще го възприемат хората, ако разкажеш какво се е случило? Мислиш ли, че ще повярват, че си едно добро момиче, което казва истината? И че Министърът лъже, защото твърди, че не е така. Андерианците не лъжат — така са ни учили. Кажеш ли нещо против Министъра, ти самата ще бъдеш обявена за лъжкиня. Още по-лошо, за лъжкиня, която се опитва да опетни името на Министъра на културата.

Тя се замисли над думите му, сякаш се бе озовала пред неразрешима загадка.

— Е аз няма да го направя, но ако кажа нещо, Министърът ще потвърди, че съм казала истината, защото наистина ще е така. Андерианците не лъжат. Само Хакенците са зли по природа. Ако Министърът реши да говори, той ще признае истината.

Фич въздъхна отчаяно. Знаеше, че Андерианците са по-висши от тях, че Хакенците са белязани от знака на злото, но вече започваше да си мисли, че и Андерианците не са чак толкова идеални и безгрешни.

— Виж, Беата, знам какво са ни учили, но нещата не винаги са точно такива. Част от онова, което ни учат, някак не се връзва. Не всичко е истина.

— Истина е — равно отсече тя.

— Може да си мислиш, че е така, ама не е.

— Нима? А аз пък мисля, че ти просто не искаш да признаеш пред себе си колко ужасни са Хакенските мъже. Ще ти се да нямаше толкова порочна душа. Ще ти се онова, което са направили Хакенските мъже на онези жени някога, да не е вярно. Както и случилото се с Клодин Уинтроп.

Фич отметна косата от челото си.

— Беата, помисли. Как е възможно учителят Спинк да знае точно какво се е случило с всяка от онези жени?

— От книгите, тъпако. Ако случайно си забравил, Андерианците могат да четат. Имението е пълно с книги, които…

— И мислиш, че онези мъже, дето са изнасилили толкова много жени, са спирали от време на време, за да си водят бележки? Мислиш, че са питали всяка една за името й и са записвали подробно действията си, за да може след това всичко да влезе в книгите?

— Да. Точно така е било. Както всички Хакенски мъже, те също са харесвали онова, което са правели с онези жени. И са го записали. Знае се. Има го в книгите.

— А Клодин Унтроп? Кажи ми къде е книгата, в която пише, че е била изнасилена от убийците си?

— Така е било. Очевидно е. Направили са го Хакенци, Хакенците постъпват така. Би трябвало да знаеш какви са мъжете Хакенци, мършав…

— Клодин Уинтроп повдигна обвинение срещу Министъра. Тя винаги е имала мераци към него и е показвала интереса си. После, след като е привлякла вниманието му и му се е отдала по своя воля, е решила да застане на друга позиция. Започнала е да разправя наляво и надясно, че той й се е натресъл пряко волята й. Точно така, както се случи с теб. После, след като започна да разправя на хората отвратителните лъжи, че я е изнасилил, я намериха мъртва.

Беата замлъкна. Фич знаеше, че Клодин само се е опитвала да създаде проблеми на Министъра — Далтон Камбел му го каза. Случилото се с Беата не бе по нейно желание, но въпреки всичко Беата нямаше да се опита да прави проблем от това.

Тя го гледаше безмълвно в тъмнината. Наоколо свиреха щурци. Той се огледа да види дали някой не ги гледа. Между храстите се виждаше как хората си вървят по пътя. Никой не се обръщаше към мястото, където стояха двамата.

Най-накрая тя проговори, но вече без жар:

— Ингер не знае нищо и нямам намерение да му разказвам каквото и да било.

— Твърде късно е. Той вече беше в имението и каза, че си била изнасилена. Каза го на важни хора. Постави условия. Ингер ще те накара да му кажеш кой ти е причинил това.

— Не може да ме накара.

— Той е Андерианец. Ти си Хакенка. Може. А дори да реши да не го прави, високопоставените лица в имението могат да решат да те изправят пред магистрата и да му заповядат да те накара да кажеш имената.

— Ще откажа. — Тя се поколеба. — Това не може да ме накара да кажа.

— Нима? Е, в такъв случай със сигурност ще се превърнеш в престъпник — ако откажеш да им съобщиш какво се е случило. Те ще си мислят, че са го направили Хакенци, и ще искат имената им. Ингер е Андерианец и твърди, че е станало така. Не им ли кажеш каквото искат, е твърде вероятно да те хвърлят в тъмница, докато не си промениш мнението. А дори и да не го направят, най-малкото, ще си изгубиш работата. Ще останеш на улицата. Нали ми каза, че искаш да постъпиш в армията някой ден. Че това ти е мечтата. Престъпниците не ги вземат в армията. Мечтата ти може да се стопи. Ще станеш просякиня.

— Ще си намеря работа. Аз работя добре.

— Ти си Хакенка. Откажеш ли да сътрудничиш на магистрата, ще те обявят за престъпник. Никой няма да те вземе на работа. Ще свършиш като проститутка.

— Няма!

— Напротив. Когато огладнееш и ти стане студено, ще бъдеш принудена да го правиш. Ще се продаваш на мъже. На старци. Господарят Камбел ми е разказвал, че проститутките се разболяват от ужасни болести и умират. И ти ще умреш така, защото си била със старци, които…

— Няма! Няма, Фич, няма!

— А как ще живееш? Ако те обявят за престъпник, задето си отказала да отговаряш на въпросите на магистрата. Как ще живееш? Ако пък отговориш, кой ще ти повярва. Ще те обявят за лъжкиня и ще станеш престъпник, задето си обвинила несправедливо Андериански сановник.

Тя потърси очите му:

— Но аз няма да лъжа. Ти можеш да потвърдиш, че говоря истината. Нали каза, че искаш да станеш Търсач на истината? Помниш ли? Че това ти е мечтата. Моята мечта е да отида в армията, а твоята е да станеш Търсач на истината. Като човек, който иска да стане Търсач, ще трябва да станеш и да обявиш, че казвам истината.

— Виждаш ли? Казваш, че никога няма да кажеш, а вече говориш за признаване.

— Но ти можеш да застанеш до мен и да потвърдиш, че не лъжа.

— Аз съм Хакенец. Нима си мислиш, че ще повярват на двама Хакенци, които се обявяват против самия Министър на културата? Ти да не си се побъркала? Беата, никой не повярва на Клодин Уинтроп, а тя беше Андерианка, при това почитана, с име. Тя отправи обвинение срещу Министъра и ето, че е мъртва.

— Но ако това е истината.

— А каква е истината, Беата? Че ми разправяше какъв велик човек е Министърът? Колко е красив и прекрасен? Че поглеждаше към прозореца му и въздишаше, наричайки го Бертранд? Че очите ти щяха да изхвръкнат, щом получи поканата да се качиш при него? Че Далтон Камбел трябваше да те подхване под мишница, за да не хвръкнеш, преизпълнена с възторг и наслада при поканата да се срещнеш с Министъра, за да може той да ти предаде съобщение за Ингер, че харесва месото му? Знам само, че ти и той… Може би след това си поискала нещо от него. Понякога жените постъпват именно по този начин, така съм чувал — искат разни услуги. След като направят нещо по своя воля, започват да повдигат обвинения, за да получат нещо за себе си. Така говорят хората. Знам само, че може би си била толкова възторжена от срещата си с него, че нищо чудно сама да си си вдигнала полата, за да му покажеш, че нямаш нищо против. Може сама да си го попитала дали те иска. На мен не си ми казвала нищо. Единственото, което получих лично, беше шамар — може би, защото те сварих да се забавляваш с Министъра, докато би трябвало да си на работа. Доколкото ми е известно, истината може и да е такава.

Брадичката на Беата потрепери, докато се опитваше да преглътне сълзите, изпълнили очите й. Свлече се на земята, отпусна се на пети и зарови лицето си в шепи.

Фич остана прав, чудейки се какво да прави. След малко коленичи до нея. Ужасно се притесни, виждайки я да плаче. Познаваше я отдавна и никога не бе дори чувал някой да казва, че е плакала — като другите момичета. А сега ревеше като бебе.

Протегна се и нежно я докосна по рамото. Тя се дръпна.

След като не искаше да я утешават, той просто остана до нея, сам отпуснат на пети, без да каже нито дума. За момент си помисли да си тръгне и да я остави да се наплаче, но реши, че ще е по-добре да остане, за да може да й помогне, ако тя има нужда от нещо.

— Фич — успя да промълви тя между две хлипания.

Сълзите продължаваха да се стичат по бузите й, — какво ще правя? Толкова ме е срам. Нещата така се объркаха. Всичко стана по моя вина, изкуших добрия Андерианец с порочната си душа. Не го исках, не мислех, че го правя, а ето какво стана. Всичко, което направи той, беше изцяло по моя вина. Но не мога да излъжа и да кажа, че съм го желала, когато не съм — ни най-малко. Опитах се да ги отблъсна, но бяха твърде силни. Толкова ме е срам. Какво ще правя?

Фич преглътна буцата в гърлото си. Не му се искаше да го казва, но се налагаше — заради нея. Не го ли направеше, тя можеше да свърши като Клодин Уинтроп — а той можеше да е човекът, натоварен със задачата да го направи. И тогава нещата щяха да се сринат, защото той не можеше да направи такова нещо. Щеше да се върне в кухнята при загорелите съдове — — в най-добрия случай. Но по-скоро би направил това, отколкото да нарани Беата. Посегна към дланта й и нежно я разтвори. Бръкна в джоба на униформата си. Постави в ръката й карфицата със спираловидното калпаче. Онази, с която Беата закрепваше яката на блузката си. Същата, която бе загубила на третия етаж онзи ден.

— Ами, както изглежда, доста си загазила, Беата. Не виждам друг изход освен един.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ТЕРЕЗА СЕ УСМИХНА. — Да, моля.

Камбел избра два бели бъбрека в копър от платото на прислужника. Хакенското момче приклекна, завъртя се с лека стъпка и се плъзна нататък. Далтон постави месото в общата им чиния с Тереза, която в момента гризеше любимото си заешко от сукалче.

Дългото празненство бе изтощило и отегчило Далтон. Чакаше го важна работа. Наистина първата му работа бе да се грижи за Министъра, но това щеше да стане по-пълноценно, като се заеме със задкулисните дела, вместо да седи на показ, да кима и да се смее на остроумията на Бертранд Чанбоор.

Министърът разказваше някакъв виц на няколкото заможни търговци в другия край на масата, като в същото време поклащаше в ръка наденица. По гърления смях на търговците и начинът, по който Министърът държеше наденицата, Далтон можеше да се досети каква е тематиката. На Стейн мръсните вицове очевидно му допадаха.

Щом смехът утихна, Бертранд елегантно се извърна към съпругата си и я помоли да го извини за вица. Тя се изкикоти и махна царствено с ръка, добавяйки, че мъжът й е непоправим. Търговците се изкискаха на добронамерената й снизходителност.

Тереза нежно стисна Далтон за лакътя и прошепна:

— Какъв беше вицът? Не го чух.

— Би трябвало да благодариш на Създателя, че не те е надарил с по-добър слух. Просто един от вицовете на Бертранд, ако разбираш какво имам предвид.

— Е — с широка усмивка отвърна тя, — ще ми го кажеш ли, когато се приберем?

Далтон се усмихна.

— Когато се приберем, Тес, ще ти го покажа.

Тя се изсмя гърлено. Далтон бодна единия бял бъбрек и го прокара през винения сос с джинджифил. Даде й да си гризне, оставяйки я да оближе соса от пръста му, след което пусна останалата част в устата си.

Докато дъвчеше, насочи вниманието си към трима от Директорите в другия край на залата, които водеха сериозен разговор. Те ръкомахаха оживено, свели глави един към друг, мръщеха чела, клатеха глави и вдигаха пръсти във въздуха. Далтон знаеше за какво си говорят. Почти всички разговори в залата бяха за едно и също — убийството на Клодин Уинтроп.

Министърът, облечен в тесен елек без ръкави на пурпурни и червеникави райета над златист жакет, щампован с житни класове, отпусна ръка през рамото на Далтон и се наведе към него. Белите дантели на ръкавите на Министъра бяха окапани с вино, изглеждаше така, сякаш кърви под впитите си ръкави.

— Хората все още са доста развълнувани от смъртта на Клодин Уинтроп — каза Бертранд.

— И с право. — Далтон топна овнешка хапка в ментово желе. — Ужасна трагедия.

— Да, накара ни да осъзнаем колко крехка е хватката ни върху идеалите на цивилизованото поведение, което толкова прокламираме. Показа ни колко още работа ни предстои, за да превърнем Хакенците и Андерианците в едно мирно общество.

— Под вашето мъдро управление — обади се Тереза с искрен ентусиазъм, докато Далтон дъвчеше парчето месо — ще успеем.

— Благодаря ви за подкрепата, скъпа моя. — Бертранд се наведе още съвсем лекичко към Далтон и сниши глас:

— Чувам, че Суверенът нещо се е разболял.

— Нима? — Далтон изсмука ментовото желе от пръста си. — Сериозно ли е?

Бертранд поклати глава в престорена мъка:

— Така и не се разбра.

— Ще се молим за него — вметна Тереза, докато си избираше крехко парченце говеждо с черен пипер. — А и за Едуин Уинтроп.

Бертранд се усмихна.

— Вие сте удивително състрадателна и сърдечна жена, Тереза. — Той плъзна поглед към деколтето й, сякаш, за да подири с очи съчувственото й сърце под дълбоко из рязания плат. — Ако някога ме повали болест, няма да намеря по-благородна жена, която да се моли за оздравяването ми, от вас. Сърцето на Създателя определено ще се размекне под горещите ви молитви.

Тереза засия. Хилдемара, която гризеше круша, зададе на съпруга си някакъв въпрос и той се обърна към нея. Стейн се наклони към тях да им каже нещо. Всички се дръпнаха към облегалките, щом един келнер донесе плато с крехко печено говеждо.

Докато Стейн си вземаше от месото, Далтон хвърли още един поглед към Директорите, чиято оживена дискусия още не бе свършила. Огледа масата срещу тях и забеляза Франка Гоуенлок. Лицето й му казваше, че не чува нищо. Далтон не знаеше какво става с уменията й, но това се превръщаше в сериозна пречка.

Келнерът поднесе към Министъра сребърно плато. Той си взе няколко парчета свинско. Появи се друг келнер, натоварен с овнешко в леща — любимото ястие на Хилдемара. Стюардът наля в чашите на гостите от главната маса още вино, после се оттегли. Министърът плъзна съпружеска ръка около раменете на Хилдемара и й прошепна нещо в ухото.

В залата влезе още един келнер, превит под тежестта на огромен панер с малки черни хлебчета. Занесе го до масата за сервиране, за да бъде разпределен в сребърните подноси. От такова разстояние Далтон не би могъл да определи дали има нещо нередно в хляба. Както му бе докладвано преди празненството, голямо количество хляб е бил бракуван и разпратен на бедните — такава бе обичайната практика. Бедните получаваха големи количества храна след всяко празненство — каквото остане.

По-рано същия ден майстор Дрюмонд имал проблеми с изпичането на хляба. Фурните нещо „полудели“. Една от работничките пострадала сериозно, преди да успеят да я залеят с вода. Далтон си имаше по-важни грижи от това да се тревожи за печенето на хляба и не бе разпитал по-подробно за инцидента.

— Далтон — обърна се към него Министърът, — успя ли да откриеш някакво доказателство за убийството на бедната Клодин Уинтроп?

Хилдемара, от другата страна на мъжа си, изглеждаше живо заинтригувана от отговора му.

— Проведох разследвания в няколко обещаващи посоки — каза Далтон, без да трепне. — Надявам се скоро да стигна до истината.

Както винаги, по време на празненство трябваше да си мерят приказките, за да не бъдат думите им пренасяни от уста на уста до любопитни уши. Не беше изключено в залата да има и други с таланта да подслушват освен Франка, които да нямат проблеми с дарбата си. Далтон, както и Министърът и жена му, беше учуден, че и Директорите прибягват до услугите на такива хора.

— Ами положението е следното — каза Бертранд. — Разбрах от Хилдемара, че се говори, че не сме вземали нещата достатъчно на сериозно и това доста притеснявало хората.

Далтон тъкмо се канеше да започне да изброява доводи за противното, когато Бертранд го спря с ръка.

— Разбира се, че не е вярно. Знам със сигурност колко усилия полагаш за изобличаването на престъпниците.

— Денонощни — вметна Тереза. — Мога да ви уверя, Министър Чанбоор, че Далтон напоследък почти не спи, особено след смъртта на горката Клодин, когато нещата толкова се объркаха.

— О, знам — обади се Хилдемара, навеждайки се през съпруга си да потупа Далтон по рамото, като демонстрира топлите си чувства към него пред Тереза и пред всеки, който би могъл да ги наблюдава. — Знам колко усилено се труди Далтон. Всички го оценяват. Известно ми е колко много хора бяха разпитани по негова заповед. Само че има такива, които си задават въпроса дали изобщо ще се стигне до залавяне на бандата разбойници. Хората се страхуват, че убийците са сред тях и се мъчат да потулят нещата.

— Точно така — каза Бертранд, — а ние повече от всеки друг искаме това убийство да бъде разкрито и хората да възвърнат спокойния си сън.

— Да — потвърди и Хилдемара с леден блясък в очите. — Убийството трябва да бъде разкрито.

Ледената заповед в гласа й беше недвусмислена. Далтон нямаше представа дали Хилдемара е споделила с мъжа си мерките, които бе взела за затварянето на устата на Клодин, но това всъщност нямаше значение. Онази жена вече бе минало и вниманието му бе насочено другаде. Нямаше да има нищо против Хилдемара да разчиства терена зад него и да потушава всякакви евентуални проблеми.

Далтон очакваше Министърът и съпругата му да се уморят от оплакващите се хора, преди хората да се уморят да говорят за убийството на такава важна особа от имението. Като предпазна мярка той вече си бе начертал планове. Както изглеждаше, май щеше да се наложи да ги пусне в действие.

Отначало бе избрал да чака, тъй като знаеше, че приказките постепенно ще стихнат и цялата работа ще се забрави, или най-много хората от време на време да си отварят устата в знак на отминаваща мъка или дори раздразнение. Но на Бертранд му харесваше да считат кабинета му за високо компетентен. Жертвите на служителите му за него бяха без значение. За Хилдемара беше все едно. Въпреки всичко нетърпението им можеше да стане опасно.

— Аз, както и всеки друг, искам убийците да бъдат разкрити — каза Далтон. — Но като човек на закона съм обвързан с клетвата си към кабинета да открием истинските убийци, а не само да обвиним някого, колкото да има наказан. Знам, че поискахте изрично това от мен — допълни той в случай, че някой ги подслушва.

Щом видя, че Хилдемара се готви да възрази нещо, Далтон побърза да продължи с тих, мрачен глас:

— Да се бърза и да се хвърлят обвинения върху невинни хора би било не само погрешно, но и опасно. Представете си, че стоварим върху някого обвинението, а след присъдата се окаже, че Майката Изповедник иска да го изповяда и установи, че е осъден невинен човек. Некомпетентността ни ще бъде справедливо порицана не само от Майката Изповедник, но и от Суверена и Директорите.

Той искаше да е сигурен, че двамата напълно разбират мащабите на риска.

— Нещо по-лошо, ако осъдим някого на смърт и извършим екзекуцията, преди Майката Изповедник да има възможност да разгледа случая, тя може да се намеси по начин, който да навреди на правителството, като освен това се погрижи някои видни сановници да бъдат докоснати от силата й.

Бертранд и Хилдемара го гледаха с широко отворени очи, докато той продължаваше тихите си, но мрачни наставления.

— Разбира се, Далтон. Разбира се, че си прав. — Пръстите на Бертранд направиха обиколка във въздуха. — Не исках да оставям впечатлението, че съм имал намерение да се стига дотам, разбира се. Като Министър аз не мога да допусна един човек да бъде погрешно обвинен. Няма да позволя да се случи подобно нещо. То ще бъде не само ужасна несправедливост към дадения човек, но и ще помогне на истинските убийци да се спасят и да извършат и други престъпления.

— Но това показва — обади се Хилдемара, гласът й си бе възвърнал застрашителните нотки, — че сте близо до разкриването на убийците? До ушите ми достигнаха толкова добри неща за способностите ви, че смятах работата за почти привършена. Сигурна съм, че главният помощник на Министъра съвсем скоро ще намери справедливостта. Хората искат да се убедят, че техният Министър на културата е компетентен човек. Той трябва да покаже на хората, че е наистина ефективен и деен.

— Точно така — каза Бертранд и хвърли такъв поглед на жена си, че тя се отпусна обратно на мястото си. — Искаме просто развръзката на нещата.

— Като добавка към всичко това — продължи Хилдемара, — напоследък се говори и за някакво нещастно Хакенско момиче, което било изнасилено. Хората смятат, че става въпрос за две престъпления.

— И аз дочух подобни слухове — включи се в разговора Тереза. — Какъв ужас!

Далтон трябваше да предполага, че Хилдемара ще научи и за това и ще поиска нещата да се изяснят. Беше готов и за такова развитие на нещата, но се надяваше да успее да го избегне.

— Хакенско момиче ли? И кой може да твърди, че тя казва истината? Може да се опитва да скрие бременността си и да обвинява в изнасилване, за да си спечели симпатията на хората във време на разбунени страсти. — Бертранд прокара парче свинско през една купичка с горчица.

— Още никой не е споменал името й, но доколкото чувам, хората вярват, че е истина. Все още има опити да се установи името й, за да се извика пред магистрата.

Бертранд изгледа смръщено Далтон и изчака многозначително, за да е сигурен, че помощникът му разбира, че говорят за момичето на месаря.

— Говори се, че не само е истина, но и че нападателите й може да са същите, които нападнаха Клодин. Хората се опасяват, че същите хулигани правят вече втори удар и е възможно да последва и ново нападение.

Бертранд отметна глава назад и пусна парчето месо в устата си. Стейн, от другата страна на Хилдемара, наблюдаваше разговора с нарастващо отегчение и продължаваше да дъвче говеждото си. Той, разбира се, бе готов да приключи нещата веднага с помощта на меча си. Далтон би направил същото, ако всичко бе толкова просто.

— Ето защо — продължи Хилдемара и отново се наведе напред — престъплението трябва да бъде разкрито. Хората трябва да знаят кой е отговорен за него.

След като даде заповедта си, тя се изправи на стола.

Бертранд стисна Далтон за рамото.

— Познавам те, Далтон. Знам, че не искаш да говориш за нещо, преди да си свършил изцяло работата, защото си твърде скромен, но съм убеден, че вече си разкрил престъплението и скоро ще обявиш имената на убийците. И преди хората да са раздухали нещата дотам, че горкото Хакенско девойче да бъде изправено пред магистрата. След като тя очевидно е изтърпяла всичко това, за нея ще бъде унизително и срамно да изживява всичко наново.

Те нямаше как да знаят, но Далтон вече бе говорил с Фич и бе пуснал камъка по нанадолнището. Сега обаче се убеждаваше, че ще се наложи и той самият да направи едно-друго.

Стейн отегчено тропна с хляба си по масата:

— Този хляб е прегорен!

Далтон въздъхна. Този мъж явно обичаше глупавите изхвърляния. Беше неразумно човек да не му обръща достатъчно внимание, ако не иска, подобно дете, да направи нещо, за да привлече всеобщото внимание. Тримата го бяха изолирали от разговора.

— Имахме известни проблеми с фурните долу в кухнята — отвърна Далтон. — Ако не обичате черен хляб, изрежете прегорялата коричка.

— Имате проблеми с вещици! — извика на висок глас Стейн. — А ми говорите да отрежа кората! Това ли ви е разрешението на проблема?

— Имаме проблеми с фурните — през стиснати зъби изсъска Далтон и огледа помещението да види дали изявлението на госта е привлякло нечие внимание. Няколко жени, които се намираха твърде далеч, за да могат да го чуят, примигваха сластно насреща му. — Вероятно има повреда в комина. Още утре ще оправим нещата.

— Вещици! — повтори Стейн. — Вещици са хвърлили заклинания, за да бъде изгорен хлябът. Всеки знае, че когато някъде има вещица, тя не може да се стърпи да не хвърли заклинание, за да изгори хляба.

— Далтон — прошепна Тереза, — той разбира от магия. Може би знае нещо, което ние не знаем.

— Той е просто един суеверен глупак, това е — усмихна й се Далтон. — Доколкото го познавам, просто се майтапи с нас.

— Мога да ви помогна да ги откриете. — Стейн вдигна стола си на задните му крака и започна да си чисти ноктите с ножа. — Вещиците са ми ясни. Сигурно те са виновни за убийството на едната жена и изнасилването на другата. Ще ги намеря, щом вие не можете. Още един скалп няма да се отрази зле на наметалото ми.

Далтон хвърли кърпата си на масата и се извини на Тереза. Стана, заобиколи Министъра и съпругата му и се наведе над ухото на Стейн. Мъжът вонеше.

— Имам определени причини да върша нещата така, както съм ги запланувал — прошепна му Далтон. — Действаме ли според плановете ми, конят ще разоре нивята така, както искаме, ще дърпа каруцата ни и ще ни носи вода. Ако просто ми трябваше конско месо, нямаше да имам нужда от теб. Щях сам да го заколя. След като веднъж те предупредих да внимаваш какво говориш, а ти явно не си ме разбрал, нека ти го обясня още веднъж така, че да разбереш.

Усмивката на Стейн разкри жълтите му зъби. Далтон се приближи още повече.

— Проблемът възникна отчасти и заради неспособността ти да използваш умело онези, които ти се предлагат по своя воля. Вместо това се хвърли на момиче, което нито ти се предлагаше, нито го искаше. Не мога да променя станалото, но ако още веднъж се обадиш по начин, с който да привлечеш вниманието на околните, лично ще ти прережа гърлото и ще те изпратя на императора ти в кошница. Ще го помоля да ни предложи човек с повече мозък от разгонена свиня.

Далтон допря ножа си, скрит в дланта на ръката, в брадичката на Стейн.

— Намираш се в обкръжение на по-висши от теб хора. А сега се постарай да обясниш на присъстващите на масата, че просто си направил поредната дебелашка шега. И, Стейн, гледай да си убедителен, иначе, кълна се, няма да изкараш нощта.

Стейн се засмя приятелски.

— Харесваш ми, Камбел. Ние с теб доста си приличаме. Сигурен съм, че ще можем да работим заедно. Вие с Министъра ще харесате Ордена. Въпреки смешните ви танци по време на вечеря ние много си приличаме.

Далтон се обърна към Хилдемара и Бертранд.

— Стейн иска да ви каже нещо. Веднага след това се налага да отида да свърша малко работа. Възможно е имената на убийците вече да са ми известни.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ФИЧ ПРЕКОСИ ЗАБЪРЗАНО МРАЧНИЯ КОРИДОР. Роули му бе казал, че работата е спешна. Босите крака на Морли топуркаха по дървения под. Сега този звук се струваше необичаен на Фич. Тъй като никога преди не бе носил ботуши, му трябваше известно време, докато свикне със звука им. Сега обаче впечатление му правеше звукът от боси стъпки. Освен че бе странен, той му напомняше и за времето, когато бе босоног кухненски работник — нещо, за което не обичаше да мисли.

Сегашният му живот на куриер бе като осъществена мечта.

През отворените прозорци нахлуваха звуците на музиката от празненството. Арфистката пееше и свиреше. Фич обичаше да слуша чистия й глас, носещ се под съпровода на инструмента й.

— Имаш ли идея за какво става въпрос?

— Не — отвърна — Фич. — Но не ми се вярва да има съобщения за разнасяне по това време на нощта. Особено пък при положение, че има празненство.

— Надявам се да не отнеме много време.

Фич знаеше какво има предвид Морли. Двамата току-що се бяха разположили пред питието си. Морли бе набавил почти пълна бутилка ром и двамата с нетърпение очакваха възможност да се отрежат безпаметно. Не само това, Морли бе осигурил и компания — една от миячките в кухнята, която бе изявила желание да се напие с тях. Бяха се разбрали да я оставят да се напие първа. Идеята беше на Морли и Фич с разтуптяно сърце си мислеше за подтекста й. Освен предстоящото преживяване и обикновеното удоволствие от пиенето той искаше да се откъсне от спомена за разговора си с Беата.

Външният кабинет бе празен и някак оглушително тих. Роули не се бе върнал с тях, така че бяха сами. Далтон Камбел, който сновеше бавно напред-назад с ръце на гърба, им махна да влязат.

— Ето ви и вас. Добре.

— С какво можем да ви бъдем полезни, Господарю Камбел? — попита Фич.

Вътрешният кабинет бе осветен от лампи, които го изпълваха с топлина и уют. Прозорецът бе отворен и светлинните потоци се стелеха леко, понесени от нощния бриз. Бойните знамена край писалището потрепваха и тихичко шумоляха.

Далтон Камбел въздъхна.

— Сблъскахме се с проблем. Свързан с убийството на Клодин Уинтроп.

— Какъв проблем? — попита Фич. — Можем ли да го оправим някак?

Помощникът на Министъра прокара длан по брадичката си.

— Видели са ни.

Фич усети как по гърба му пробягва ледена тръпка.

— Видели са ни? Какво искате да кажете?

— Ами както ми казахте, някаква карета спряла наблизо и вие сте хукнали към езерото да се изкъпете.

Фич си пое дълбоко въздух.

— Да, сър.

Далтон Камбел въздъхна отново. Положи длан на писалището и забарабани с пръсти, сякаш се чудеше как да им го каже:

— Ами кочияшът на каретата открил тялото. Върнал се в града да повика стражата.

— Това вече ни го казахте, Господарю Камбел — обади се Морли.

— Да, но сега научавам, че преди да тръгне, оставил спътника си на местопрестъплението. Мъжът ви проследил през житото. Чак до езерото.

— Добри духове — задъхано каза Фич. — Искате да кажете, че е видял всички ни да се къпем и мием?

— Само вас двамата. Току-що обяви имената ви. Фич и Морли — така каза — от кухнята в имението.

Сърцето на Фич щеше да се пръсне. Опитваше се да мисли, но паниката се бе вкопчила в ушите му и вече не можеше да се освободи от нея.

Независимо от подбудите, които ги бяха подтикнали към деянието, щяха да ги осъдят на смърт.

— Но след като ни е видял, защо не го е казал по-рано?

— Моля? О! Предполагам е бил в шок от вида на тялото и нали разбирате, така че — Далтон Камбел махна с ръка. — Вижте, нямаме време да обсъждаме минали неща. Вече нищо не може да се направи.

Високият Андерианец отвори едно чекмедже.

— Чувствам се ужасно. Вие двамата ми служихте чудесно, работихте усърдно за Андерия. Но фактът си е факт — видели са ви.

Той извади от чекмеджето тежка кожена кесия и я сложи на плота.

— Какво ще стане с нас? — попита Морли. Очите му бяха станали огромни като златни суверени. Фич знаеше как се чувства приятелят му. Собствените му колене едва го държаха, в главата му се блъскаха предположения за това как точно ще го екзекутират.

Гърлото му се скова от нов ужас, който едва не изтръгна вик от него. Спомни си Франка, която му бе разказала за онази тълпа, сложила въже около шията й и увесила я над огъня, докато тялото й се мятало безпомощно във въздуха. Само че Фич не притежаваше магия, с чиято помощ да се измъкне. Вдигна ръка към врата си и сякаш пръстите му напипаха грубото въже.

Далтон Камбел плъзна кожената кесия по плота.

— Искам да вземете това.

Фич трябваше да положи усилия да се съсредоточи върху думите на Далтон Камбел.

— Какво е?

— Предимно сребро. И малко злато. Както вече казах, — чувствам се ужасно от цялата работа. Вие двамата ми бяхте от неоценима помощ и ми показахте, че може да ви се има доверие. Сега обаче, при положение, че имаме свидетел, който ще може да ви идентифицира като извършителите ще бъдете осъдени на смърт за убийството на Клодин Уинтроп.

— Но вие можете да им кажете.

— Нищо не мога да им кажа. Моите главни задачи са свързани с Министъра на културата и бъдещето на Андерия. Суверенът е болен. Бертранд Чанбоор може всеки един момент да бъде призован да заеме мястото му. Не мога да си позволя нещата да се объркат заради Клодин Уинтроп. Вие двамата сте като войници на война. По време на война добрите войници загиват. Освен това, при положение, че около това убийство се разпалиха наистина невиждани страсти, никой няма да ме чуе. Гневната тълпа може да ви повлече и…

Фич си помисли, че ще припадне. Дишаше толкова учестено, че едва не загуби съзнание.

— Значи искате да кажете, че ще бъдем екзекутирани?

Далтон Камбел вдигна глава, сякаш изваден от мисли те си.

— Моля? Не. — Той отново побутна кожената кесия. — Казах ви, тук има много пари. Вземете ги. Махайте се. Не разбирате ли? Трябва да изчезвате или още преди залез слънце ще бъдете екзекутирани.

— Но къде да отидем? — попита Морли.

Далтон Камбел махна с ръка към прозореца.

— Далеч. Много далеч. Достатъчно далеч, за да не ви открият никога.

— Но не може ли нещата някак си да се изяснят, хората да разберат, че сме извършили само онова, което…

— А изнасилването на Беата? Не трябваше да го правите.

— Моля? — провлачи невярващо Фич. — Никога не бих кълна се никога не бих направил такова нещо. Моля ви, Господарю Камбел, не бих го направил.

— Няма значение какво не би направил. Що се отнася до хората, които ви преследват, те си мислят, че е точно обратното. Няма да спрат да ме изслушат. По никакъв начин. Те си мислят, че същите хора, които изнасилиха и убиха Клодин, са изнасилили и Беата. Няма да ви повярват, не и при положение, че онзи човек ви идентифицира като извършителите на убийството на Клодин Уинтроп. Дали сте изнасилили Беата или не, това няма никакво значение. Мъжът, който ви е видял, е Андерианец.

— Хората, които ни преследват? — Искате да кажете, че по следите ни вече има потеря?

Далтон Камбел кимна.

— Останете ли тук, ще бъдете екзекутирани и заради двете престъпления. Единственият ви изход е да изчезвате, и то бързо. И понеже и двамата бяхте изключително лоялни към мен и служихте толкова всеотдайно на каузата на Андерианската култура, исках да ви предупредя, за да имате шанс да се измъкнете. Давам ви спестяванията, които съм правил цял живот, за да можете да го сторите.

— Спестяванията ви? — Фич поклати глава, — Не, сър, Господарю Камбел, не можем да вземем спестяванията ви. Вие имате съпруга.

— Настоявам. Ако се наложи, дори ще ви заповядам. Единственият начин да мога отново да спя нощем ще е да направя за вас поне това — като ви окажа поне незначителна помощ. Правя, каквото мога, за да защитавам хората си. Това е най-малкото, което мога да сторя за двама от най-смелите си и верни служители.

Той посочи кожената кесия.

— Вземете я. Поделете си парите. Използвайте ги, за да се измъкнете колкото се може по-надалеч. Започнете нов живот.

— Нов живот?

— Точно така. Можете дори да си купите мечове.

Морли примигна удивено.

— Мечове ли?

— Разбира се. Тук има достатъчно пари, за да си купи всеки от вас поне по десетина меча. Ако отидете в чужда страна, няма да ви третират като Хакенци, както тук. Има много места, където ще сте свободни хора, които могат да си купят мечове. Започнете нов живот. Намерете си нова работа, всичко. С толкова пари можете да се запознаете с добри момичета и да ги ухажвате както се полага.

— Но ние не сме напускали дори Феърфийлд — почти през сълзи пророни Морли.

Далтон Камбел положи длани на писалището и се наведе към тях.

— Останете ли тук, ще загубите главите си. Стражите имат имената ви и докато ние тук си приказваме, те без съмнение вече ви търсят. Сигурно са по петите ви. Моля се на Създателя да не са ви видели да се качвате тук. Ако искате да живеете, вземайте парите и изчезвайте. Намерете си нов живот.

Фич хвърли бърз поглед през рамо. Не видя никого, не чу никого, но преследвачите им можеха да се появят всеки момент. Не знаеше как да постъпят, но предполагаше, че трябва да послушат съвета на Далтон Камбел и да се махат. — Придърпа кожената кесия от писалището. — Господарю Камбел, вие сте най-добрият човек, когото познавам. Толкова ми се иска да можех да работя за вас до края на живота си. Благодаря ви, задето ни предупредихте и ни дадохте шанс да започнем нов живот.

Далтон Камбел протегна ръка. Фич никога досега не се беше здрависвал с Андерианец, но усещането му хареса. Почувства се като истински мъж. Далтон Камбел стисна ръка и на Морли.

— Желая ви късмет. Най-добре си купете коне. Казвам да ги купите, не да ги крадете, за да не оставите следи. Знам, че ще ви бъде трудно, но се опитайте да се държите нормално и да не повдигате подозренията на хората. Внимавайте с парите. Не ги харчете по проститутки и пиене, че иначе ще се стопят, преди да сте ги усетили. Ако това стане, със сигурност ще ви заловят и няма да имате възможност да умрете от болестите, които ще сте пипнали от курвите, с които сте били. Ако използвате парите разумно, ще ви стигнат за няколко години, ще имате време да се установите някъде, да започнете нов живот на място, където ви харесва.

Фич протегна ръка и отново се здрависа с Далтон.

— Благодарим ви за съветите, Господарю Камбел. Ще направим каквото казвате. Ще си купим коне и ще се махнем оттук. Не се тревожете за нас. Двамата с Морли и преди сме живели на улицата. Знаем как да се крием от Андерианци, които искат да ни причинят зло.

Далтон Камбел се усмихна.

— Сигурен съм в това. Нека Създателят бди над вас.

При завръщането си на празненството Далтон завари Тереза увлечена в задълбочен разговор с Министъра. Звънкият й смях отекваше високо, под него тътнеше ниският кикот на Бертранд. Хилдемара, Стейн и търговците в другия край на масата водеха някаква мрачна дискусия.

Тереза с усмивка протегна ръка към Далтон.

— Ето те и теб, скъпи. Няма ли да седнеш вече? Бертранд, кажете на Далтон, че работи твърде много. Трябва все пак и да се храни.

— Ами, да, Далтон, по-работлив човек от теб не съм виждал. Жена ти е опасно самотна, докато те няма. Опитвах се да я забавлявам, но историите ми май не са й много интересни. Изслушва ги внимателно и учтиво, но през цялото време си мисли как да ми изтъкне колко добър човек си ти, сякаш не го знам.

Бертранд и Тереза настояха Далтон да се върне на мястото си и Тереза мина на своето. Далтон вдигна пръст към жена си, молейки за още миг търпение. Извърна се към Министъра и постави ръка на рамото му, а с другата си ръка докосна Хилдемара, която пъхна глава между двама им.

— Току-що получих информация, потвърждаваща подозренията ми. Както изглежда, първите слухове за престъплението се оказаха доста преувеличени. Клодин Уинтроп всъщност е била убита от двама души. — Той подаде на Министъра свитък с восъчен печат. — Ето имената им. Бертранд взе свитъка, а на устните на жена му се изписа усмивка.

— А сега ви моля да ме чуете внимателно — добави Далтон. — Бях напипал следите им, но преди да успея да ги заловя, те откраднали голяма сума пари от кухнята и избягали. По следите им вече е изпратена потеря.

Той повдигна въпросително поглед и огледа последователно първо единия, после другия от събеседниците си, за да е сигурен, че разбират смисъла на думите му. По израза на лицата им разбра, че са схванали подтекста.

— Утре, когато намерите за уместно, оповестете имената на престъпниците, написани тук. Те са работили в кухнята. Изнасилили са и са убили Клодин Уинтроп. После са посегнали и на онова Хакенско момиче, което работи за месаря Ингер. И накрая са откраднали парите от кухнята и са избягали.

— Но Хакенското момиче няма ли какво да каже? — попита Бертранд, притеснен, че Беата може да отрече, че именно двамата обвиняеми са й посегнали.

— За нещастие цялото преживяване явно й е дошло твърде много и тя също е избягала. Не знаем къде е отишла, вероятно някъде далеч в провинцията, при някое семейство, но със сигурност няма да се върне. Градските стражи имат името й. Ако някога се опита да дойде отново в града, аз ще съм първият, който ще разбере, и лично ще се заема с разпита й.

— Значи момичето няма да може да отрече обвинението на убийците. — Смръщеното изражение се върна на лицето на Хилдемара. — Защо да им даваме една нощ за бягство? Това е глупаво. Хората ще искат екзекуция. Публична екзекуция. Можем да им осигурим това зрелище. Няма нещо, което да доставя на тълпата по-голямо удоволствие от публичната екзекуция.

Далтон въздъхна търпеливо.

— Хората искат да знаят кой го е направил. Бертранд ще оповести имената на виновниците. Това ще покаже на всички, че кабинетът на Министъра не стои със скръстени ръце и е открил престъпниците. Това, че са избягали още преди да бъдат оповестени имената им, доказва тяхната вина. — Той на свой ред свъси чело на свой ред. — Всяко друго действие от наша страна може да ни навлече проблеми, например с Майката Изповедник. С тях няма да сме в състояние да се справим. Една екзекуция няма да ни донесе нищо освен огромен риск. Хората ще са доволни да научат, че сме разрешили загадката около престъплението и че убийците вече не са между тях. Всичко извън това би било излишен риск, и то точно сега, когато стоим на прага на кабинета на Суверена.

Хилдемара се накани да възрази.

— Човекът е прав — властно я прекъсна Бертранд.

Тя омекна.

— Сигурно.

— Утре ще оповестя имената. Ще взема с мен и Едуин Уинтроп, ако е в състояние — каза Бертранд. — Много добре, Далтон. Наистина много добре. Заслужи си награда за всичко това.

Най-сетне на лицето на Далтон се изписа усмивка.

— О, и това съм планирал, Министър.

Бертранд отново се закикоти.

— Не се и съмнявам, Далтон, не се и съмнявам.

Смехът му избухна с пълна сила и дори Хилдемара се усмихна.

Докато двамата с Морли бързаха през коридорите на имението, Фич тайничко бършеше сълзите си. Опитваха се да вървят, а не да тичат, следвайки съвета на Далтон да се държат нормално. Щом срещаха стражи, бързо променяха посоката. Отдалеч Фич приличаше на обикновен куриер, а Морли на кухненски работник.

Но ако някои от стражите решаха да ги спрат, щеше да им се наложи да бягат. За щастие шумът от празненството заглушаваше бързите им стъпки.

Фич имаше идея как по-лесно да избягат. Без повече обяснения дръпна Морли за ръкава и го поведе след себе си. Насочи се към стълбището. Прескачаха по две стъпала, докато слязоха на долния етаж.

Фич зави на два пъти и не след дълго намери търсената стая. Беше празна. Двамата, с лампа в ръка, се вмъкнаха вътре и затвориха вратата.

— Фич, да не си се побъркал да ни затваряш тук? До сега да сме на половината път за Феърфийлд.

Фич облиза устни.

— Кого търсят, Морли?

— Нас!

— Не, искам да кажа, от тяхна гледна точка, кого търсят. Един куриер и един кухненски работник, нали?

Морли се почеса по главата, като не изпускаше от очи вратата.

— Ами да.

— Е, това е складът на имението — тук се съхраняват някои от униформите. Когато шивачката ми взе размерите, докато ушие моята униформа, ми дадоха една от тук временно.

— Е, щом като вече я имаш, тогава какво.

— Съблечи се.

— Защо?

Фич го изгледа невярващо.

— Морли, те търсят куриер и работник. Ако се облечеш в куриерска униформа, ще станем двама куриери.

Морли повдигна вежди.

— О, добра идея.

Морли трескаво съблече мръсните си работни дрехи. Фич повдигна лампата, претърсвайки лавиците за униформи на куриерите на помощника на Министъра. Хвърли на Морли тъмнокафяви панталони.

— Стават ли ти?

Морли се напъха в крачолите и ги вдигна нагоре.

— Екстра са.

Фич измъкна бяла риза с набрана яка.

— А това?

Морли направи безнадежден опит да я закопчае. Беше прекалено тясна за широките му рамене.

— Свали я и я сгъни както си беше — каза Фич и заровичка нататък.

Морли я хвърли на пода.

— Защо да си правя труда?

— Казах ти да я сгънеш. Искаш да ни хванат ли? Не бива по нищо да личи, че сме влизали тук. Ако не знаят, че някой е откраднал дрехи, ще бъде по-добре за нас.

— О! — възкликна Морли. Вдигна ризата и започна да я сгъва с мечешките си лапи.

Фич му подаде друга риза, съвсем малко по-голяма. Набързо намери жакет с ръкави с характерната шарка и отличителните кафяво-черни ширити на куриерите на Далтон Камбел.

Морли пъхна ръце в ръкавите. Пасна му идеално.

— Как изглеждам?

Фич повдигна лампата. Подсвирна тихичко. Приятелят му беше доста по-едър от него. В куриерската униформа изглеждаше почти като благородник. Фич никога не се бе замислял, че приятелят му е хубавец, но сега наистина бе впечатлен.

— Морли, изглеждаш по-добре дори от Роули.

Морли се усмихна широко.

— Наистина ли? — Усмивката му се стопи. — Да се махаме оттук.

Фич посочи краката му.

— Ботуши. Трябват ти ботуши, иначе ще изглеждаш глупаво. Ето, обуй тези чорапи, че ще ти излязат мазоли.

Морли нахлузи чорапите и седна на пода, за да може да премери няколко чифта, докато намери своя номер. Фич му каза да събере всичките си стари дрехи, така че никой да не разбере, че са били долу и са взели униформа. Едва ли щяха да усетят липсата. Тук бяха складирани толкова много, пък и не бяха подредени кой знае колко прилежно, та да се разбере веднага.

Щом чуха стъпки по коридора, Фич духна лампата. Двамата с Морли замръзнаха в мрака. От ужас не смееха дори да дишат. Стъпките приближаваха. Фич отчаяно искаше да избяга, но за да го направи, трябваше да отвори вратата, а зад нея имаше хора.

По тежките стъпки от ботуши позна, че са двама мъже. Стражи. Стражи на обиколка.

Още веднъж изпита ужас при мисълта, че ще бъде качен на ешафода пред лицето на ликуващата тълпа. По гърба му се спусна струйка пот.

Вратата се отвори.

Фич различи силуета на мъжа, застанал на прага с ръка на дръжката на вратата. Видя меча на хълбока му.

Двамата с Морли бяха в дъното на стаята, на една пътека между лавиците с дрехи. Дългата ивица светлина от вратата стигаше почти до ботушите на Фич. Той затаи дъх. Не смееше да помръдне мускул.

Може би, каза си той, стражът, непривикнал към тъмнината, няма да може да ги види.

Мъжът затвори вратата и продължи обиколката си. Партньорът му явно бе преминал на съседните стаи. Звукът от стъпките им затихна в далечината.

— Фич? — с треперещ глас прошепна Морли. — Трябва да отида да се облекча. Не можем ли вече да се махаме оттук? Моля те, а?

Фич с мъка успя да проговори отново:

— Разбира се.

Той тръгна натам, където си спомняше, че се намира вратата, потънала в непрогледната тъмнина. Светлината в празния коридор бе приятна за очите им. Двамата забързаха към най-близкия изход — сервизната врата недалеч от пивоварната. Пътьом изхвърлиха старите дрипи на Морли в един кош за отпадъци близо до рампата за разтоварване.

Чуха стария пивовар да си припява някаква пиянска песен. Морли искаше да спрат и да си краднат по нещо за пиене. Фич се спря и облиза устни, обмисляйки идеята. Звучеше му добре. Точно в момента със сигурност имаше нужда от едно питие.

— Не — прошепна накрая. — Не искам да загубя главата си заради едното пиене. Имаме достатъчно пари. По-късно ще си купим. Не искам да се бавим тук нито секунда повече от необходимото.

Морли кимна с неохота. Излязоха с бърза крачка през сервизната врата и се озоваха на рампата. Фич вървеше напред. Слезе пръв по стълбите — същите, по които бе слязла онази вечер Клодин. Ако тогава ги бе послушала и бе послушала Фич.

— Няма ли да си вземем част от багажа? — попита Морли.

Фич се спря и погледна приятеля си, осветен от прозорците на близката сграда.

— Имаш ли нещо толкова ценно, че да си струва да умреш заради него?

Морли се почеса зад ухото.

— Е, май не. Само една красива резбована пръчка, подарък от баща ми. Освен нея нямам кой знае какво. Някоя и друга дрипа. Тези дрехи са къде-къде по-добри от всичко, което притежавам — дори и от дрехите ми за наказателното събиране.

Наказателно събиране. Фич осъзна с радост, че никога повече няма да им се наложи да ходят на наказателно събиране.

— Е, аз също нямам нещо, за което да си заслужава да се връщам. В шкафчето ми останаха няколко медни монети, ама са нищо в сравнение с това, което имаме у нас. По-добре да тръгваме към Феърфийлд и да си купим коне.

Морли направи гримаса.

— Можеш ли да яздиш?

— Не, но предполагам, че бързо ще се научим.

— Сигурно — отвърна Морли. — Но нека все пак си купим по-кротки коне.

Докато вървяха по пътя към града, и двамата хвърлиха по един последен поглед към имението.

— Радвам се, че се махам оттук — каза Морли. — Особено след онова, което се случи днес. Радвам се, че няма да се връщам повече в онази кухня.

Фич го изгледа изпод вежди.

— За какво говориш?

— Не си ли чул?

— Какво да съм чул? Бях във Феърфийлд да разнасям съобщения.

Морли го стисна за ръката и го дръпна да спре.

— За огъня? Не си чул за огъня?

— Огън ли? — Фич явно не разбираше за какво говори приятелят му. — Не знам какво имаш предвид.

— В кухнята. По-рано днес. Фурните и огнището направо се побъркаха. Всичко побесня.

— Побъркаха се? Как така?

Морли вдигна ръце и нададе свистящ гърлен звук. Разперил ръце, явно искаше да имитира пламъци, бълващи напред.

— Направо избухна. Изгори хляба. Нажежи се толкова, че пукна един казан.

— Не може да бъде — удивено промълви Фич. — Някой пострада ли?

На лицето на Морли блесна лукава усмивка.

— Джили се опърли доста сериозно. — Той ръгна Фич в ребрата. — Тъкмо правеше сосовете, когато огънят побесня. Отвратителното й спаружено лице направо си изгоря. Косата й пламна и изобщо — Морли се изсмя доволно като човек, който бе чакал с години, за да получи такава компенсация. — Казват, че може би няма да оживее. Но докато е жива, ще се гърчи в адски болки.

Фич изпита смесени чувства. Не му бе мъчно за Джили, но все пак.

— Морли, не бива да се радваш от нещастието на един Андерианец. Това само доказва омразата в Хакенското ти сърце.

Преди да поемат отново, Морли се намуси. През целия път нататък тичаха, на три пъти се хвърляха в житата или соргото — в зависимост коя страна им предлагаше по-добра защита, за да мине приближаваща карета. Докато опасността отминеше, оставаха със свити сърца и притаен дъх.

По някакъв начин Фич чувстваше бягството им повече като освобождаване, отколкото като ужасен полет. Колкото повече се отдалечаваха от имението, толкова по-малко страх изпитваше, че може да ги хванат. Поне през нощта.

— Мисля, че ще е по-добре през деня да се крием — каза той на Морли. — Поне в началото. Ще си избираме сигурни скривалища за през деня и ще наблюдаваме дали не приближава някой. Можем да пътуваме нощем, за да не ни вижда никой или ако някой ни види, да не може да ни познае.

— Но ако някой ни открие през деня, докато спим?

— Ами ще даваме дежурства. Като войниците. Единият ще стои на пост, докато другият спи.

Морли явно намираше логиката на Фич за удивителна.

— Никога не се бях сещал за това.

Щом приближиха улиците на Феърфийлд, намалиха темпото до бърз ход. Тук знаеха как да намират прикритие не по-зле, отколкото в полето при приближаването на карета.

— Можем да намерим коне и да попътуваме още малко тази нощ.

Морли се замисли за миг.

— Как ще се измъкнем от Андерия? Господарят Камбел каза, че има места, където няма да ни третират като Хакенци. Но как ще минем през границата и покрай Домини дирч?

Фич бутна лекичко Морли по рамото.

— Ние сме куриери. Не си ли спомняш?

— Е, и?

— Е, и, ще кажем, че сме изпратени със специална мисия.

— Нима куриерите имат специални мисии извън Андерия?

Фич се замисли.

— Е, кой би могъл да го отрече? Ако кажем, че бързаме по спешна работа, не могат да ни задържат, за да направят справка. Ще отнеме много време.

— Може да поискат да видят съобщенията, които носим.

— Никой не може да поиска да му покажеш поверително съобщение, не мислиш ли? Просто ще кажем, че сме изпратени на тайна мисия, за която не са упълномощени да научават.

Морли се ухили широко.

— Мисля, че ще се получи. Със сигурност ще се измъкнем.

— Можеш да се обзаложиш.

Морли дръпна Фич.

— Фич, къде ще отидем? За това мислил ли си?

Този път широко ухиленият беше Фич.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

БЕАТА ПРИМИГНА на ярката светлина и остави торбата си. Отметна разрошената от вятъра коса от лицето си. Тъй като не знаеше да чете, не можеше да разбере какво пише на извисяващата се отпреде й порта. Но освен буквите имаше и цифри — двадесет и три. Разбра, че е намерила мястото.

Загледа се в думата след цифрата, като се помъчи да я запомни, за да може да я разпознава някой ден, ако се наложи. Но какво означава — това бе немислимо да проумее. Приличаше й на безсмислени заврънкулки, издялани върху парче дърво. Същата информация биха й донесли драсканиците от краката на кокошка. Бе изключено да запомни подобни знаци. Не можеше да си представи как разпознават тези на вид неразгадаеми криволици, съставящи думите. Но го правеха.

Тя отново вдигна платнената торба, в която се съдържаше цялата й собственост. Не й беше много удобно да я носи на рамо, особено като се има предвид как неприятно се блъскаше в хълбока й, но, от друга страна, не бе непосилно тежка, пък и когато се уморяваше, я прехвърляше на другото рамо.

Всъщност нямаше кой знае колко много багаж за носене. Малко дрехи; чифт груби обувки, принадлежали някога на майка й и които Беата носеше само в специални случаи — за да не се изхабяват; гребен от рог; сапун; някои дребни подаръчета от приятели; вода; малко дантела — също подарък; и принадлежности за шиене.

Ингер й бе дал достатъчно храна. Разполагаше с всякакви салами от различни меса, някои дебели колкото ръката й, други дълги и тънки, трети извити на кравайчета. Храната тежеше най-много. Макар да бе раздала част от нея на хората, с които се бе срещнала по пътя си и които бяха гладни, а един салам да бе оставила на фермера и жена му, които я бяха возили цели два дни с каруцата си, пак й оставаха достатъчно провизии да изкара цяла година — така поне й се струваше.

Ингер й бе дал и писмо. Беше написано на тънък пергамент и сгънато на две. Не можеше да го прочете, но той й го бе прочел преди тръгване, за да знае за какво става въпрос.

Всеки път щом спираше да си почине по пътя, тя изваждаше писмото, внимателно го разгръщаше в скута си и се правеше, че чете. Беше се помъчила да запомни думите точно така, както й ги беше казал Ингер, за да може да се опита да разбере коя дума коя е. Напразно. Всичко й изглеждаше като неразгадаеми драсканици.

Веднъж Фич й бе начертал някакви знаци и й бе казал, че това е думата „Истина“. Фич. Тя поклати глава.

Ингер не искаше да я пусне. Каза, че има нужда от нея. Тя му възрази, че в града има достатъчно хора, търсещи работа. Можеше да си вземе мъж много по-силен от нея. Но той искаше нея. Похвали я за уменията й. Призна, че се е привързал към нея почти като към дъщеря. Разказа й как майка й и баща й за пръв път дошли при него — когато той бил все още начинаещ в занаята. Очите му бяха кръвясали, докато я молеше да остане.

Беата за малко да заплаче отново, но се въздържа. Каза му, че го обича като любимия си чичо и точно затова трябва да си тръгне — ако остане, ще възникнат проблеми, а тя не иска да му навреди по никакъв начин. Той й отвърна, че ще се справи. Тя продължи да го убеждава, казвайки му, че ако остане, може да я преследват и дори убият и че се страхува. На това той нямаше какво да отвърне.

Ингер винаги й бе давал много работа, но бе справедлив. Грижеше се да е добре нахранена. Понякога удряше по някоя плесница на момчетата, ако си позволяваха да му отговарят, но момичетата не докосваше с пръст. Най-вече защото никое момиче не смееше да му отговаря.

Веднъж-два пъти й се беше ядосвал, но никога не я беше удрял. Ако тя направеше нещо, с което да го разяри, я оставяше да изкормва и обезкостява пилета до среднощ. Не й се налагаше да го прави често. Винаги се стараеше да работи добре и да не създава проблеми.

Ако имаше нещо, което Беата смяташе за важно, то беше да си върши добре работата и да не създава проблеми. Знаеше, че е родена със злата си Хакенска душа, както всички Хакенци, и се опитваше да бъде по-добра от собствената си природа.

От време на време Ингер й смигаше и я хвалеше, че се е справила чудесно. Беата бе готова на всичко, за да спечели някое от тези намигвания.

На раздяла той я прегърна продължително и я сложи да седне, докато напише писмото, което й даде. Когато й го прочете, й се стори, че в очите му мярва сълзи. Трябваше да положи усилия, за да не се разплаче самата тя.

Майка й и баща й я бяха учили да не плаче пред други хора, за да не я помислят за слаба и глупава. Беата плачеше само нощем, когато нямаше кой да я чуе. Винаги можеше да сдържи сълзите си, докато падне нощта, докато остане сама и на тъмно.

Ингер беше добър човек и щеше много да й липсва — макар да я караше да работи до изнемога. Работата не я плашеше.

Изтри носа си с ръка и отстъпи встрани да направи път на приближаваща каруца. Мястото изглеждаше огромно. И в същото време някак самотно, по средата на нищото, кацнало на единственото ниско възвишение в пустошта. Портата в крепостната стена като че ли беше единственият вход, освен, ако човек не тръгне да прескача високите насипи от пръст.

Щом каруцата мина покрай нея, Беата я последва, прекрачи през високата порта и се озова в двора. Наоколо гъмжеше от хора. Сякаш зад крепостната стена се бе побрал цял град. Изненада я наличието на толкова много сгради, разделени от улици и пътечки.

Стражът от вътрешната страна на портата приключи разговора си с каруцаря и го пусна. Веднага след това се обърна към Беата. Огледа я набързо от главата до петите, без да издава чувствата и мислите си.

— Добър ден.

Заговори я със същия тон, с който говореше и с каруцаря — учтив и делови. Зад нея се задаваха още каруци и човекът явно беше зает. Тя на свой ред го поздрави учтиво.

Тъмната му Андерианска коса бе подгизнала от пот на тила. Сигурно му беше горещо в дебелата униформа. Вдигна ръка и посочи:

— Ей там, втората сграда вдясно. — Смигна й. — Късмет!

Тя му благодари с кимване и забърза пред конете, преди да са й отрязали пътя. Едва не стъпи върху прясна конска фъшкия с босите си крака. Във всички посоки сновяха хора. По улиците се движеха каруци и коне. Миришеше на пот, коне, кожи, прах, тор и узряла прясна пшеница.

Беата никога не бе напускала Феърфийлд. Стана й страшничко, но и някак приповдигнато.

Откри без проблеми втората сграда вдясно. Вътре намери една Андерианка, седнала зад бюро. Пишеше съсредоточено върху смачкан, протрит от употреба лист хартия. Встрани от нея имаше още цял куп хартийки, някои захабени и намачкани, други почти нови. Щом жената вдигна глава, Беата се поклони.

— Добър ден, скъпа. — Тя огледа Беата от горе до долу, също както бе направил стражът. — Отдалеч ли идваш?

— От Феърфийлд, госпожо.

Жената остави писалката си.

— От Феърфийлд! Значи наистина отдалеч. Нищо чудно, че цялата си в прах.

Беата кимна.

— Пътувах шест дни, госпожо.

Жената направи гримаса. Явно често се мръщеше.

— И защо си дошла чак тук, щом си от Феърфийлд? По пътя има доста по-близки фортове.

Беата го знаеше. Но не искаше да спира наблизо. Искаше да е далеч от Феърфийлд. Далеч от проблемите. Ингер я посъветва да дойде тук — в двадесет и трети.

— Работех за един човек на име Ингер, госпожо. Той е месар. Когато споделих с него желанието си, той ми разказа за това място, обясни ми, че е идвал тук и че е намерил добри хора. Идвам по негова препоръка, госпожо.

Жената се усмихна накриво.

— Не си спомням месар на име Ингер, но сигурно наистина е идвал насам, защото е прав, че тук хората са добри.

Беата остави торбата си и извади писмото.

— Както вече ви казах, той ме посъветва да дойда и ето ме тук, госпожо.

Ингер я бе посъветвал да се махне колкото се може по-надалеч от Феърфийлд, а това място се намираше наистина далеч. Беата се страхуваше да се приближи до бюрото, затова се протегна, за да подаде на жената скъпоценното писмо.

— Написа ми препоръчително писмо.

Жената разгърна листа и се облегна назад да го прочете. Докато гледаше как очите й проследяват отделните редове, Беата се опита да си спомни думите на Ингер. Със съжаление установи, че не успява. Съвсем скоро в главата й щеше да остане само най-важното от написаното.

Жената остави писмото.

— Е, майстор Ингер явно има доста високо мнение за теб, млада госпожице. Защо си поискала да напуснеш работата си, след като си се справяла толкова добре?

Беата не очакваше подобен въпрос. Обмисли набързо отговора си и реши да бъде искрена, но не докрай:

— Винаги съм мечтала за това, госпожо. Няма смисъл човек да живее живота си и да не се опитва да осъществи мечтите си.

— И какво те кара да мечтаеш именно за това?

— Искам да върша добро. А Министърът направи така, че тук жените ги уважават. Равноправни са.

— Министърът е велик човек.

Беата преглътна гордостта си. Гордостта не носеше нищо добро на хората, само ги дърпаше назад.

— Да, госпожо. Така е. Всички уважават Министъра.

Той прокара закона, който позволява на Хакенските жени да служат редом с Андерианците и Андерианките. В този закон се казва, че всички трябва да уважават онези Хакенки, които служат на родината си. Хакенките са му дълбоко задължени. Министър Чанбоор е герой за всички Хакенски жени.

Жената я изгледа хладно.

— И освен това си имала проблеми с мъж. Права ли съм? Някой се е опитал да ти посегне, на теб ти е писнало в крайна сметка си решила да събереш кураж и да си тръгнеш.

Беата се покашля.

— Да, госпожо. Вярно е. Но вече ви казах, че винаги съм мечтала за това — наистина е така. Просто случката с онзи мъж подтикна нещата да се развият по-бързо — това е. Ако все пак решите да ме вземете, мечтата ми ще се осъществи.

Жената се усмихна.

— Много добре. Как се казваш?

— Беата, госпожо.

— Много добре, Беата. Тук се опитваме да спазваме примера на Министър Чанбоор и вършим добро.

— Точно за това дойдох, госпожо, за да мога и аз да върша добро.

— Аз съм лейтенант Яроу. Можеш да ме наричаш просто лейтенант.

— Да, лейтенант. Значи съм приета?

Лейтенант Яроу посочи с писалката си.

— Вземи онзи чувал ей там.

Беата вдигна чувала от зебло. Стори й се, че в него има цепеници, но не догоре. Обви го с една ръка и го вдигна на хълбока си.

— Да, лейтенант? Какво да направя с него?

— Вдигни го на рамото си.

Беата го вдигна и го намести върху мускула си, за да не й убива на кокала. Зачака.

— Добре — каза лейтенант Яроу. — Поздравления. Току-що осъществи мечтата си. Вече си в Андерианската армия. Хакенците никога няма да могат да се прочистят напълно от греховете си, но тук поне са уважавани и им се предоставя възможност да вършат добро.

Беата изведнъж изпита неописуема гордост. Не можа да се въздържи.

— Благодаря ви, лейтенант.

Жената вдигна писалката си и посочи през рамо.

— Там отзад, надолу по алеята в дъното, точно под насипа, ще намериш бунище. Занеси си багажа там и го изхвърли.

Беата застина безмълвна. Вътре бяха обувките на майка й. Бяха скъпи. Майка й и баща й бяха спестявали с години, докато ги купят. Освен това в чантата й имаше различни сувенири от приятелите й. Успя да задържи сълзите си.

— И храната, която ми даде Ингер, ли трябва да изхвърля, госпожо?

— И нея.

Беата знаеше, че щом една Андерианка й казва да направи нещо, значи трябва да го направи.

— Да, лейтенант. В такъв случай ще ме извините ли, за да отида да го направя?

Жената я изгледа за момент. Тонът й стана по-мек:

— За твое добро е, Беата. Тези неща принадлежат на стария ти живот. Няма да спечелиш нищо, ако продължиш да си спомняш за него. Колкото по-скоро го забравиш, включително и храната, толкова по-добре.

— Да, лейтенант, разбирам. — Беата си каза, че трябва да е смела. — А писмото, госпожо? Мога ли да задържа поне писмото на Ингер?

Лейтенант Яроу погледна писмото на бюрото си. Накрая го сгъна на две и й го подаде.

— След като е препоръчително писмо, а не спомен от предишния ти живот, можеш да го задържиш. Спечелила си го с годините служба при този човек.

Беата докосна карфицата, прикрепяща яката на блузката й — със спираловидното калпаче, същата, която Фич й върна. Баща й й я беше подарил, когато бе малка, точно преди да умре от треска. Загуби я, когато Министърът и онзи звяр, Стейн, я изтръгнаха от яката й, за да могат да я разголят и да огледат гърдите й.

— Карфицата, лейтенант Яроу? И нея ли да хвърля?

Докато Беата наблюдаваше баща си как изработва тази обикновена карфица, той й говореше, че всичко на този свят е свързано, дори човек да не може да види връзката от позицията, в която се намира. И че ако следваш всичко нагоре по спиралата, един ден ще намериш смисъла. Каза й още винаги да пази мечтите си и ако върши добро, те ще се върнат при нея, та дори и в отвъдния свят, та дори ако трябва да ги осъществят направо добрите духове. Беата знаеше, че това е просто глупава детска историйка, но си я обичаше.

Лейтенантът присви очи да види по-добре карфицата.

— Да. Отсега нататък за всичките ти желания и необходимости ще се грижи народът на Андерия.

— Да, лейтенант. С нетърпение очаквам да се науча да му служа подобаващо и да му върна жеста, с който ме дарява.

Лицето на жената омекна и се разтегна в усмивка.

— По-умна си от повечето, които идват тук, Беата. И от мъжете, и от жените. Схващаш бързо и разбираш какво се иска от теб. Това е добро качество. — Лейтенантът се изправи зад бюрото си. — Мисля, че след съответното обучение от теб ще стане добър взводен, може би сержант. Обучението е по-строго, отколкото за обикновените войници, но ако се справиш, само след седмица-две вече ще имаш свой собствен взвод.

— Взвод ли? Само след седмица-две?

Лейтенантът сви рамене.

— Не е чак толкова трудно да си в армията. Сигурна съм, че е къде-къде по-лесно от това да изучиш месарския занаят.

— Няма ли да се учим да се бием?

— Да, но макар и важен на базисно ниво, боят в по-голямата си част е тривиална и остаряла функция на армията. Някога армията беше убежище за екстремисти. Фанатизмът на бойците задушава обществото, което би трябвало да защитават. — Тя отново се усмихна. — Сега главното изискване е умственият багаж и в това отношение жените не отстъпват ни най-малко на мъжете. При положение че го има Домини дирч, мускулите и силата са ненужни. Лидерската ти позиция ще се състои в това да обучиш хората, които са под твое командване. Жените внасят цялост в онова, което някога бе единствено жестокост и унищожение. Жените, които защитават Андерия, получават признанието, което заслужават. Ние помагаме на армията да съдейства за развитието на културата ни, вместо да я застрашава, както беше някога.

Беата погледна меча на хълбока на лейтенант Яроу.

— Ще нося ли меч и всичко останало?

— И всичко останало, Беата. Мечовете са създадени, за да причиняват рани, с цел да се обезкуражи противникът и ти ще бъдеш научена как става това. Ще бъдеш уважаван член на Двадесет и трети полк. Всички ние с гордост служим под ръководството на Бертранд Чанбоор, Министъра на културата.

Двадесет и трети полк. Точно него й бе препоръчал Ингер. Двадесет и трети полк. Това пишеше над портата.

Двадесет и трети полк се грижеше за Домини дирч. Ингер й бе казал, че войниците, които обслужват Домини дирч, са на най-добра служба в армията и са най-уважавани. Нарече ги „елитът“.

Беата отново се замисли за Ингер. Миналото вече й изглеждаше като друг живот. Преди да се разделят, той внимателно я бе обърнал с гръб към себе си. Бе й казал, че според него й е посегнал мъж от имението. Бе я попитал дали е истина. Тя кимна. Той поиска да узнае името му.

Беата му го каза.

Тогава той се покашля и рече, че разбира желанието и да се махне от града. Ингер сигурно бе единственият Андерианец, който би й повярвал. И който го беше грижа.

Накрая й бе пожелал късмет.

— Още веднъж — заповяда капитанът.

Беата, най-отпред в редицата, вдигна меча и се втурна напред. Намушка увесеното на въже сламено чучело. Този път успя да го уцели право в крака.

— Чудесно, Беата! — похвали я капитан Толберт. Той винаги ги похвалваше, когато направеха нещо както трябва. За нея, като Хакенка, подобни мили думи бяха странно нещо.

Едва не падна назад, докато се опитваше да измъкне меча от крака на чучелото и да продължи да бяга. Накрая все пак успя, макар и не достатъчно елегантно. Понякога другите не успяваха.

За щастие Беата имаше зад гърба си години опит в боравенето с остриета — макар и по-малки. Все пак поназнайваше нещичко за това как се хващат и насочват в правилната посока.

Въпреки че беше Хакенка и се предполагаше, че не й е позволено да използва ножове, защото те бяха оръжие, тя бе работила за месар и на тази забрана не бе гледано строго, тъй като месарите бяха Андерианци и следяха зорко работата на подопечните им Хакенци. Месарите позволяваха само на жените Хакенки да режат месото, наред с Андерианците. Мъжете и момчетата Хакенци, които работеха за тях, вършеха другата работа — пренасяне, вдигане и други подобни, не изискващи боравене с нож.

Три от другите момичета, Карин, Емелин и Анет, бяха също Хакенки, и никога преди не бяха държали в ръцете си нещо по-остро от изтъпен нож за хляб. Четирите Андериански момчета, Търнър, Норис, Карл и Брайс, бяха от заможни семейства и никога преди не се бяха докосвали до мечове, но като момчета си бяха играли с пръчки вместо с оръжия.

Беата беше възпитавана, че Андерианците са по-добри във всичко от Хакенците, но в случая с Търнър, Норис, Карл и Брайс понякога й бе трудно да признае подобно нещо. Те бяха най-добри в презрителните усмивки. И само толкова. През по-голямата част от времето се мотаеха насам-натам и се заяждаха помежду си.

Двете Андериански момичета, Естел Ръфин и Мари Фовел, също нямаха никакъв опит с остриета. Въпреки това им харесваше да размахват новите си мечове не по-малко от останалите. Колкото и да им липсваше опит, двете пак бяха по-добри от четирите момчета. Всъщност във военните упражнения дори Хакенските момичета — Карин, Емелин и Анет, бяха по-добри от момчетата.

Вярно, че момчетата имаха по-силен размах, но пък момичетата бяха по-точни. И капитан Толберт не пропускаше случай да им го изтъкне, за да не си мислят, че са нещо по-висше от момичетата. Казваше им, че няма значение колко силно размахваш меча си, щом не можеш да уцелиш нищо с него.

Първия ден Карл си поряза крака и се наложи да го шият. Куцукаше насам-натам, все така ухилен, като войник с рана.

Емелин замахна в движение към крака на чучелото. Не го улучи и върхът на меча й се закачи във въжето през кръста на куклата. От силния замах падна по лице.

Четирите Андериански момчета избухнаха в смях. Момичетата — и Хакенките, и Андерианките — не се засмяха. Момчетата тихичко започнаха да наричат Емелин тромава крава и други подобни.

Капитан Толберт изръмжа яростно и докопа за яката най-близкия до него — Брайс.

— Вече ви казах, че в предишния си живот може да сте се присмивали на хората, но не и тук! Един войник не се подиграва на другарите си, дори те да са Хакенци. Тук всички сте равни! — Той блъсна Брайс настрани. — Подобна проява на неуважение към другарите изисква наказание. Искам всеки от вас да ми каже кое наказание му се струва справедливо.

Капитан Толберт посочи Анет и я накара да каже кое според нея е справедливо наказание в случая. Тя се замисли за миг и после измънка, че момчетата би следвало да се извинят. Карин и Емелин, другите две Хакенки, я подкрепиха. Капитанът попита Естел. Тя отметна назад тъмната си Андерианска коса и каза, че момчетата би трябвало Да бъдат изхвърлени от армията. Мари Фовел се съгласи, но каза, че могат да бъдат приети обратно на другата година. Когато дойде ред на четирите момчета, те казаха, че според тях би трябвало да им се заповяда да не правят повече така.

Капитан Толберт се обърна към Беата.

— Ти се надяваш един ден да станеш сержант. Какво наказание би им наложила, ако вече беше станала?

Беата бе готова с отговора си:

— Щом всички сме равни, значи трябва да бъдем третирани по един и същи начин. След като четиримата мислят, че е смешно, целият отряд трябва да изкопае нова отходна дупка вместо вечеря. — Тя скръсти ръце. — Ако някой от нас огладнее, докато копаем — е, в такъв случай ще трябва да благодарим на четирите момчета.

Капитан Толберт се усмихна доволно.

— Беата измисли справедливо наказание. Нека бъде така. Ако някой възрази, е свободен да поема към къщи, за да се свре в полите на майка си, тъй като очевидно не притежава смелостта да стане истински войник и да застане с чест до другарите си.

Естел и Мари, двете Андерианки, стрелнаха с гневни погледи четиримата. Момчетата сведоха глави и забиха погледи в земята. Хакенските момичета не бяха по-доволни, но момчетата се тревожеха повече от гневните погледи на Андерианките.

— А сега — заключи капитан Толберт, — нека свършваме с упражненията, за да можете, щом иззвъни звънецът за вечеря, да сте готови да започнете с копането.

Никой не възропта. Вече се бяха научили, че нямат право да се оплакват.

Докато вървяха двама по двама по тесния път, по врата на Беата се стичаше пот. Всъщност то си беше чиста пътека само на два коловоза разстояние от каруците, разкарващи провизии. Водеше ги капитан Толберт. Беата вървеше начело на петимата войници от лявата колона, вдясно от нея крачеше Мари Фовел, следвана от другите петима.

Беата бе горда да води своя взвод. Бе се трудила здраво през изминалите две седмици и я бяха повишили в сержант, точно както каза лейтенант Яроу. На раменете й вече имаше нашивки, отговарящи на чина й. Мари, Андерианка, бе повишена в ефрейтор — втория по важност чин в един взвод. Останалите осмина бяха редници.

Беата си каза, че единственото преимущество на чина редник е, че ако те изхвърлят преди да си завършил обучението, няма да си дори това. Но така или иначе не изхвърлиха никого.

Униформите им не бяха подходящи за следобедните жеги, макар Беата вече да започваше да свиква. Всички бяха облечени в зелени панталони с дълги промазани и ватирани жълтеникави туники, пристегнати в кръста със светъл колан. Върху туниките носеха ризници.

Тъй като ризниците бяха тежки, за жените бяха без ръкави. За мъжете имаха ръкави и бяха по-дълги. Освен това униформата включваше и метални каски, които покриваха вратовете и главите им. По време на поход вървяха без каските. Когато ги слагаха, най-отгоре нахлузваха кожени шлемове. Те бяха и за жените, и за мъжете.

Беата бе благодарна, че не се налагаше да носят всичко, което носеха мъжете. Като сержант тя трябваше от време на време да преглежда ризниците на войниците си. Не можеше да си представи, че би могла да върви по цял ден под тази тежест. И така й беше достатъчно. Удоволствието от това да крачиш с тежкия меч на хълбока бе преминало. Сега си беше просто задължение.

Всеки носеше и по едно дълго наметало, но тъй като времето беше топло, наметалата се закопчаваха само с едно копче на врата и увисваха на една страна. Върху ризниците носеха коланите за мечовете си. Освен това всеки си имаше раница, както и по две къси копия и един нож, увесени на другия хълбок.

Беата си представяше, че взводът й изглежда добре. Копиеносците, които бе видяла в Двадесет и трети полк, бяха най-представителните войници, които бе срещала някога. Бяха наистина впечатляващи. Изглеждаха красиви в униформите си. Особено мъжете я унасяха в мечти. Жените й се струваха някак глупави в сравнение с тях, макар да бяха облечени по същия начин.

Беата забеляза пред тях в полето да се издига нещо тъмно. Когато приближиха още малко, си каза, че прилича на древен монумент. Близо до него, откъм страната на приближаващите войници, имаше три ниски каменни постройки. Покривите им бяха дъсчени или може би с плочи. Тя усети как при вида на това огромно, притихнало, ужасно нещо тялото й се изпълва с ужас. Беше Домини дирч.

Домини дирч бе единственото творение на Хакенците, което Андерианците продължаваха да използват. Беата си припомни уроците за това как Хакенците унищожили безчет Андерианци със страшното оръжие. То бе наистина ужасяващо. Изглеждаше толкова древно, ръбовете му бяха заоблени от времето, вятъра й ръцете, грижещи се за него.

Добре че поне сега, когато оръжието бе в ръцете на Андерианците, бе инструмент на мира.

Капитан Толберт ги накара да спрат между сградите. Беата забеляза на платформата на огромния, камбановиден Домини дирч войници. В сградите също имаше войници. Взводът, който завариха, бе прекарал тук месеци и сега взводът на Беата трябваше да го смени. Капитан Толберт се обърна към тях:

— Това са бараките. Една за жените и една за мъжете. Погрижете се наистина да е така, сержант Беата. Другата сграда се използва за кухня, трапезария, срещи, поправка на оръжия и всичко останало. — Той посочи най-отдалечената сграда. — Онова там е складът.

Заповяда им да го последват и продължи напред. Двете им редици се плъзнаха зад него в посока към Домини дирч. Той се извисяваше над тях като мрачна заплаха. Трите жени и мъжът, покачени на платформата около камбановидното оръжие, ги проследиха с поглед.

Когато минаха пред Домини дирч и повървяха известно разстояние, капитанът им даде свободно. Те застанаха рамо до рамо.

— Това е границата. Границата на Андерия. — Капитанът посочи с ръка наглед безкрайното поле. — Онова там е Дивото. Там се намират земите на други народи. Ние се грижим те да не се опитват да завземат нашата земя.

Беата почувства как гърдите й се повдигат гордо. Тя щеше да защитава границата на Андерия. Щеше да върши добро.

— През следващите два дена аз и намиращият се тук взвод ще ви кажем всичко, което ще ви е нужно да знаете, за да охранявате границата и Домини дирч. — Той обходи редицата и се спря пред Беата, гледайки я в очите. Усмихна се с гордост. — След това ще останете под компетентното ръководство на сержант Беата. Ще спазвате заповедите й безотказно, а ако тя е заета с нещо друго, ще слушате ефрейтор Мари Фовел. — Той махна зад тях. — От всеки взвод, който се завръща в Двадесет и трети полк, вземам подробен доклад и ако някой не е спазил заповедите на отговорния сержант, ще бъде подложен на сурово наказание. — Той обиколи със строг поглед цялата редица. — Не го забравяйте. Помнете още и че сержантът носи отговорността на чина си. Ако се провали в задълженията си, очаквам да ми докладвате, когато се върна с новия взвод, който ще ви смени.

Провизии ще получавате с каруци на всеки две седмици. Използвайте ги разумно и си правете сметката, докога ще ви стигнат.

Най-важната ви задача е да се грижите за Домини Дирч. Вие сте защитата на любимата ни родина Андерия. От платформата на вашия Домини дирч се вижда съседният — и от ляво, и от дясно. Камбаните обикалят цялата граница на Андерия и я пазят. Дежурните взводове не се сменят по едно и също време, така че по границата винаги има войници с опит. Сержант Беата, твое задължение ще бъде, след като ви обучим и си тръгнем, да поставяш на пост войници от твоя взвод и да координираш с тях всички защитни действия.

Беата козирува с ръка до челото:

— Тъй вярно, капитане.

Той се усмихна.

— Гордея се с всички ви. Вие сте добри Андериански войници и знам, че ще изпълните дълга си.

Зад нея се извисяваше ужасното Хакенско оръжие на унищожението. Сега тя щеше да е отговорна за него в името на доброто.

Усети как в гърлото й се надига буца. За първи път в живота си знаеше, че прави добро. Мечтата й се осъществяваше и усещането беше прекрасно.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

НАБИТИЯТ ВОЙНИК Я ИЗРИТА странично в задника. Тя се опита да изпревари движението му още щом го видя да замахва, но не бе достатъчно бърза. Стисна зъби, за да преглътне болката.

Де да действаше дарбата й, щеше да му даде да разбере. За миг й хрумна да използва тояжката си, но реши, че като се има предвид мисията й, е по-добре да не раздава правосъдие точно в момента — без значение колко много й се иска.

Като подрънкваше с трите медни монети в канчето си, Аналина Алдурен, бивш Прелат на Сестрите на светлината, най-могъщата жена в Стария свят в продължение на почти цяло хилядолетие, се премести да проси от войниците, насядали край съседния огън. Като повечето от своите другари, отначало те проявиха интерес към приближаването й, надявайки се да е някоя курва. Но желанието им за женска компания мигом се изпари, когато огънят освети лицето й и тя им се усмихна широко с беззъбата си уста — или поне с илюзията за такава, постигната с намазването на някои от зъбите й с мазни сажди.

Беше постигнала доста убедителен ефект заедно с дрипите, навлечени върху роклята, накиснатия в тор парцал на главата — в случай, че някой все пак реши да пренебрегне щърбата й усмивка — и тояжката, на която се подпираше. Най-убедителна беше тояжката — правеше я да изглежда немощна и прегърбена. На два пъти се появяваха войници, решили, че могат да пренебрегнат недостатъците й, предвид недостига на жени. Макар да бяха симпатични по характерния груб войнишки начин, тя трябваше любезно да отклони предложенията им. Да откаже при толкова настоятелни покани се бе оказало проблем. За късмет при цялата бъркотия и шумотевица в лагера никой не обърна внимание на внезапно падналия с прерязано гърло мъж. Подобна смърт не предизвикваше интереса на войниците от Императорския орден.

Отнемането на човешки живот бе нещо, което Ан вършеше с огромна неохота. Но като се има предвид мисията на тези войници и мисълта как щяха да използват тялото й, преди да я убият, неохотата й ставаше по-преодолима.

Както повечето войници, събралите се край следващия огън продължиха да ядат и да си разказват истории, без да й обръщат кой знае какво внимание. Повечето й хвърлиха по някой и друг поглед, но бързо се съсредоточиха обратно върху паницата си с ядене и коравия войнишки хляб, прокарван с бира и пиперливи истории. Обикновено просяците не предизвикваха повече от ядосано ръмжене, предназначено да ги подтикне да си вървят по пътя.

С огромна армия като тази пътуваше цял лагер цивилни. Търговците използваха собствен транспорт, обикновено комбинирайки се по двама-трима. Те следваха неотлъчно армията, предлагаха голямо разнообразие от услуги, непредвидени от самия Орден. Ан бе видяла дори художник, който рисуваше портрети на горди офицери, изпъчени на фона на някаква историческа картина. Като всеки художник, който иска да разчита на стабилна работа и да използва всичките си пръсти, този тук прилагаше талантите си в услуга на пълното задоволяване на клиента. Рисуваше желаещите в триумфални пози, с умни очи и приятни усмивки — или с погледи, изпълнени със завоевателска страст, в зависимост от предпочитанията на клиента.

Търговците предлагаха всичко — от меса и зеленчуци до редки плодове от родината. Самата Ан с удоволствие би похапнала от тези сочни вкусотии, напомнящи за живота в Стария свят. Бизнесът с амулети за късмет също вървеше добре. Ако на някой войник не му харесваше храната, предлагана от Императорския орден, и имаше пари, пътуващите търговци можеха да му осигурят почти всичко, което пожелае. Цял рояк комарджии, амбулантни търговци, проститутки и просяци, подобно облак комари, съпътстваха огромната армия.

Под прикритието на просякиня Ан безпроблемно можеше да обикаля навсякъде из лагера на Ордена. Струваше й само някое и друго подритване по задника. Претърсването на армия с такива размери си бе истинско предизвикателство. Правеше го вече почти седмица. Бе смъртно уморена и започваше да губи търпение.

През изминалата седмица би могла да преживее някак от изкараното с просия — стига да не възразяваше срещу подхвърляното й червясало месо или разложени зеленчуци. Тя приемаше даровете с благодарност и ги изхвърляше веднага щом се поотдалечеше. Войниците си правеха жестоки шеги с нея, давайки й неща, които и без друго смятаха да изхвърлят. Сред колегите й просяци обаче имаше и такива, които бяха готови да излапат подхвърления залък, без да се замислят, поръсвайки го само с щипка сол.

Всеки ден щом станеше прекалено късно, тя се връщаше в лагера на цивилните и си купуваше — със собствените си пари, а не с припечеленото — скромна, но някак по-прилична храна. Всички си мислеха, че е спечелила мизерните грошове от просия. Истината беше, че не я бива особено в новата й професия — защото това наистина си беше професия. Някои от просяците, изпълнени със съчувствие към старицата, се опитваха да й помогнат да подобри техниката си.

Ан издържаше на подобни изпитания, за да не разкрият играта й. Някои от тях не печелеха зле. Беше признак на истински талант да успееш да измъкнеш по някоя и друга монета от войниците на Ордена.

Ан беше наясно, че понякога жестоката съдба тласка пряко волята им много хора към подобни отчаяни действия. Освен това знаеше, от стотиците години опит, през които се бе опитвала да помага на просяците, че повечето от тях са се вкопчили със зъби и нокти в живота и няма да го оставят да им се изплъзне.

Нямаше вяра на никого в лагера, но от всички най-малко вярваше на просяците. Те бяха по-опасни и от войниците. Войниците си бяха такива и не се опитваха да се крият зад фалшиви маски. Ако не искаха да се мотаеш наоколо, просто те изгонваха или изритваха. Някои просто показваха острието на меча си като предупреждение. Ако искаха да ти навредят или да те убият, ти го показваха недвусмислено.

Докато просяците живееха в лъжа. Лъжеха от сутрин до вечер — от първото отваряне на очите си до молитвата към Създателя преди лягане.

От всички мизерни създания на Създателя Ан най-много мразеше лъжците и хората, които постоянно поверяваха доверието и сигурността си в ръцете на лъжци. Лъжците бяха чакалите на Създателя. Благородната лъжа, изречена с разкаяние, често бе необходима за постигане на добро. Лъжата от егоистични подбуди беше благодатната почва за неморалността, от която изникваха корените на злото.

Да се доверяваш на хора, показващи склонност към лъжа, бе доказателство за глупост. Подобни глупаци бяха за лъжеца не повече от пръстта под обувките му — не заслужаваха друго, освен да се изплюеш отгоре им.

Ан знаеше, че лъжците също са чеда на Създателя, както и тя и че е длъжна да гледа на тях с търпение и опрощение — но не можеше. Просто не понасяше лъжците и това си беше. Беше се примирила с факта, че в отвъдния си живот ще трябва да понесе последиците от това си поведение?

Просията явно изискваше време, така че, за да може да покрие колкото е възможно по-голяма площ, Ан не се задълбочаваше много-много. Всяка нощ лагерът се преобръщаше надолу с главата, така че бе невъзможно да разчита на това, че е претърсила определена част. Реши при всяка обиколка да покрива възможно най-голяма площ. За щастие, тъй като армията бе наистина огромна, последователността на частите що-годе се запазваше, подобно на керван, спрял да пренощува край пътя.

Сутрин минаваше близо час от потеглянето на първите, докато поемат последните. Вечер първите вече готвеха вечеря, когато последните пристигаха. Не се движеха бързо, но напредваха неумолимо.

Извън преките си задачи Ан бе притеснена от посоката, в която вървяха. Армията се бе събирала доста дълго време край пристанището Графан в Стария свят. Когато най-сетне тръгнаха, се насочиха към Новия свят, но вървяха по брега на океана, на запад, където Ан изведнъж най-неочаквано се сблъска с тях.

Тя не бе военен тактик, но това веднага й се стори доста странно. Бе предполагала, че ще поемат на север и ще нападнат Новия свят. Това, че бяха избрали на пръв поглед безплодна посока, я навеждаше на мисълта, че имат други идеи и основания. Джаганг не предприемаше необмислени действия. Макар да бе безжалостен, самоуверен и дързък, в никакъв случай не беше прибързан. Той владееше финото изкуство на търпението.

Хората в Стария свят винаги са били всичко друго, но не и хомогенно общество. Та нали все пак Ан ги бе наблюдавала повече от девет века. Тя снизходително можеше да ги определи като разнородни, твърдоглави, непокорни. Нямаше и две области в Стария свят, които да застанат на една и съща позиция за нещо.

За близо двадесетте години, откакто го наблюдаваше, Джаганг бе консолидирал методично на пръв поглед необединимото общество. Това, че бе груб, покварен и несправедлив, беше друг въпрос. Бе постигнал обединение и по този начин си бе създал армия с нечувана мощ.

Онова, което някога са почитали родителите — независими и верни единствено на малкото си парче земя под слънцето, — за децата не значеше нищо. Голям процент от войниците и командването на Императорския орден са били в пелени, когато армията им е набирала сила. Те бяха пораснали под управлението на Джаганг и както става с децата, се бяха научили да вярват на онова, в което са възпитани, прихващайки техните ценности и морални закони.

Сестрите на светлината обаче винаги бяха служили на по-високи идеали от политиката и управлението. В дългия си живот Ан бе виждала с очите си как идват и си отиват правителства, крале и всякакви други управници. Дворецът на пророците и Сестрите, живеещи под закрилата на древното заклинание, което тъй съществено забавяше стареенето им, винаги бяха устоявали. Тя и Сестрите бяха полагали усилия да подобрят природата на човешкия вид, тяхното призвание бе да работят върху способностите на родените с дарбата, а не върху управлението на страните.

Въпреки това Ан не изпускаше от очи управниците, за да не навлязат в един момент в нейната територия. Джаганг, обявявайки се за унищожаването на всяка магия, бе престъпил сферата на чистата политика. Неговото управление бе изострило вниманието й. А сега той се придвижваше към Новия свят, продължавайки опитите си за изкореняване на магията.

С времето Ан бе разбрала, че всеки път, когато Джаганг погълне нова страна или кралство, се установява в нея, за да събере силите си за следващия поход.

Той винаги си намираше слушатели и като ги изкушаваше със сочни парчета от предстоящата плячка, отслабваше собствените им защитни сили, прикривайки истинските си намерения под маската на добродетелта, наречена мир.

Състоянието и защитните сили на някои от страните се оказваха толкова немощни, че те с готовност постилаха пред Джаганг червените пътеки и го посрещаха като скъп гост, за да не си помисли той, че се осмеляват да му противоречат. Основите на някои доскоро силни страни се оказваха тъй надълбоко проядени от термитите на дребнавите цели, тъй загнили от упадъка на самодоволната увереност, тъй изтощени от колебливите щения на умиротворителите, че дори когато виждаха приближаването на врага и му се противопоставяха, в крайна сметка биваха преборвани с лекота, понатиснати от Императорския орден.

С неочакваното потегляне на Ордена на запад Ан започваше да се притеснява, че Джаганг е постигнал невъобразимото — че още преди години е разпратил тайни емисари отвъд непреодолимата бариера на Кулите на смъртта, едва наскоро унищожени от Ричард. Подобни действия вероятно са били ужасно рисковани. Ан го знаеше. Сама го бе правила.

Не беше изключено Джаганг да разполага с книги с пророчества или пък с могъщи магьосници, които да са му давали основания да вярва, че бариерата ще падне. В крайна сметка нали Ан го знаеше от Пророка Натан.

Ако бе така, значи Джаганг предприемаше поход, чиято цел е не само оглеждане, поробване и завладяване. От опита си през дългите години, докато го бе наблюдавала, Ан знаеше, че той никога не тръгва по неизследван и неподготвен път.

Тя се спря в тъмнината между два огъня. Огледа се. Колкото и невероятно да й се струваше, все още не бе видяла палатките на Джаганг. Искаше да ги намери, защото се надяваше те да й подскажат местоположението на Сестрите на светлината. Твърде вероятно беше императорът да ги държи близо до себе си.

Въздъхна отчаяно, когато не видя нищо друго освен огньове с насядали около тях войници. При цялата бъркотия и хаос в лагера на Ордена тя знаеше, че не може да е близо до палатките на Джаганг и да не ги забележи.

Най-лошото обаче бе, че не разполагаше с дарбата си, за да може да си помогне. С нея тя би могла да чуе далечни разговори, да хвърли някои малки заклинания и незабелязано да си намери ориентири. Без дарбата претърсването на лагера й се струваше безнадеждно и отчаяно.

Не можеше да повярва, че се намира толкова близо до Сестрите на светлината и не може да ги открие. Ако дарбата й беше наред, щеше да може да ги усети, когато се приближи на достатъчно разстояние до тях.

А освен помощта, която можеше да й окаже, дарбата щеше да й бъде полезна и с друго. Липсата й сякаш й бе отказала любовта на Създателя. Отдадеността на дългия й живот на делото на Създателя, съчетана с благодатта да се докосва до вътрешната си магия, до своя Хан, силата на живота, винаги й се бе струвала висше благо. Не че не бе изпитвала страхове, объркване и провали, но винаги бе оставяла една вратичка към себе си и своя Хан, където можеше да отдъхне и да възстанови силите си.

В продължение на близо девет века нейният Хан бе най-близкият й другар и спътник в живота. Неспособността да се докосне до дарбата си я докарваше до ръба на сълзите.

Сега животът й изглеждаше различен — меко казано. Опитваше се да не мисли за промяната. Но щом понечеше да докосне вътрешната си светлина и не успееше, чувстваше как нещо безмилостно изсмуква мозъка й.

Когато не правеше опити да докосне своя Хан, можеше да се заблуждава, че той си е там и я очаква — сякаш виждаше любящ приятел, който никога не я изоставя. Но посегнеше ли към него, помислеше ли за него, сякаш земята се разтваряше и тя потъваше в ужасяваща черна бездна.

Без дарбата и извън защитата на заклинанието, обгръщащо Двореца на пророците, Ан бе една обикновена жена. Всъщност не бе много по-различна от истинска просякиня. Просто една старица, остаряваща както всеки друг, без повече сила от която и да е обикновена възрастна жена. Интуицията, познанията и — както се надяваше — мъдростта й, придобити с дългите години живот, бяха единственото й предимство.

Докато Зед съумееше да прогони Хармониите, тя щеше да бъде, малко или повече, безпомощна. Докато Зед съумееше да прогони Хармониите. Ако Зед съумееше да прогони Хармониите.

Ан избра грешния път — между спрени близо една до друга каруци — и видя срещу нея да се приближава фигура. Просяците бяха свикнали да показват почит и уважение към останалите, макар да нямаше кой знае какви основания за това.

— Прелате?

Ан замръзна на място.

— Прелате, ти ли си?

Ан вдигна очи към смаяното лице на Сестра Джорджия Цифаро. Двете се познаваха от повече от петстотин години. Жената стоеше пред нея със зяпнала уста и търсеше думи, с които да изрази изненадата си.

Ан посегна и докосна ръката, носеща бака с димяща каша. Сестра Джорджия трепна.

— Сестра Джорджия, слава на Създателя, че най-сетне те открих.

Сестра Джорджия предпазливо вдигна ръка и докосна Ан по лицето, явно проверявайки дали е истинска.

— Ти си мъртва — промълви тя. — Лично присъствах на погребалната церемония. Видях те и Натан, телата ви бяха изпратени в Светлината на погребалната клада.

Видях го. Молих се цяла нощ, докато гледах как телата ви изгарят.

— Така ли? Колко мило от твоя страна. Винаги си била толкова внимателна, Сестра Джорджия. Представям си, че би постъпила точно така — да будуваш цяла нощ и да се молиш за мен. Толкова съм ти благодарна. Но тялото не беше моето.

Сестра Джорджия трепна пак.

— Но, но нали Вирна бе избрана за Прелат.

— Да, знам. По мое лично разпореждане, нали си спомняш?

Жената кимна. Ан продължи:

— Имах си причина. Както и да е, можеш сама да се убедиш, че съм си жива.

Сестра Джорджия най-после остави баката на земята и се хвърли в прегръдките на Ан.

— О, Прелате! О, Прелате!

Това бе всичко, което успя да се изтръгне от устата й, преди да заридае като бебе. Ан успя набързо да я успокои. Не бяха на подходящо място, рискуваха да ги видят. Беше заложен животът им и Ан не можеше да си позволи да умре само защото една от Сестрите й се бе разридала неконтролируемо.

— Прелате, какво е станало с теб? Вониш на тор, изглеждаш ужасно!

Ан се изкикоти.

— Не можех да си позволя всичките тези мъже да разкрият красотата ми, защото в противен случай щях да получа повече предложения за женитба, отколкото бих могла да отхвърля.

Сестра Джорджия също се засмя, но след миг отново избухна в сълзи.

— Те са истински зверове. Всички до един.

Ан я прегърна успокоително.

— Знам, Сестра Джорджия. — Тя повдигна брадичката на жената. — Ти си Сестра на светлината. Стегни се. Това, което е сторено на тялото ти, не е от значение. За нас са важни нашите вечни души. Зверовете в този живот могат да правят с тялото ти, каквото си искат, но не могат да докоснат чистата ти душа. А сега се дръж като тази, която си — Сестра на светлината.

Сестра Джорджия се усмихна през сълзи.

— Благодаря ти, Прелате. Трябваше да ме скастриш, за да си припомня призванието си. Понякога е толкова лесно да се забрави.

Ан премина веднага на въпроса:

— Къде са останалите?

Сестра Джорджия посочи с ръка на дясно и малко зад тях:

— Ей, там.

— Заедно ли сте всичките?

— Не. Прелате, някои от Сестрите се врекоха на Безименния. — Тя прехапа долната си устна и стисна ръце. — В ордена ни има Сестри на мрака.

— Да, знам.

— Знаеш ли? Е, Джаганг ги е пръснал навсякъде. Сестрите на светлината са заедно, но за Сестрите на мрака не знам, нито ме интересува.

— Слава на Създателя — въздъхна Ан. — Точно на това се надявах — че сред вас няма от тях.

Сестра Джорджия хвърли поглед през рамо.

— Прелате, трябва да изчезваш веднага оттук, защото иначе ще те хванат и убият. — Тя започна да бута Ан назад, опитвайки се да я накара да си тръгне.

Ан я стисна за ръкава, за да я накара да я чуе.

— Дошла съм да освободя Сестрите. Случи се нещо, което ни осигурява рядка възможност за бягство.

— Няма начин.

— Тихо! — изръмжа й шепнешком Ан. — Чуй ме. Хармониите са на свобода!

Сестра Джорджия ахна:

— Това е невъзможно!

— О, нима? Аз пък ти казвам, че е така. Ако не ми вярваш, как си обясняваш факта, че силата ти е изчезнала?

Сестра Джорджия я гледаше безмълвна, докато Ан се бе заслушала напрегнато в смеха на мъжете, играещи комар наблизо. Погледът на Сестрата оглеждаше напрегнато района около тях, ужасена при мисълта, че някой може да ги хване.

— Е? — попита Ан. — Как си го обясняваш?

Езикът на Сестра Джорджия се стрелна към устните й.

— Не ни се позволява да докосваме своя Хан. Джаганг ни дава да го правим само ако иска нещо от нас. В друг случай не бива. Той се е настанил в съзнанията ни — той е пътешественик по сънищата, Прелате. Винаги може да разбере, ако сме се опитали да докоснем Хана си без разрешение. А това е нещо, което не би искала да опиташ повторно. Той има власт над нас. Може да те накара да съжаляваш за всяко нещо, което си сторила без негово позволение. — Жената отново избухна в сълзи. — О, Прелате.

Ан прислони главата на жената на рамото си.

— Така, така, а сега се успокой. Всичко е наред, Джорджия. Успокой се. Дошла съм да ви измъкна от този ад.

Сестра Джорджия се дръпна.

— Да ни измъкнеш? Не можеш. Пътешественикът по сънищата е в съзнанията ни. Може да ни наблюдава дори в същия този миг. Знаеш, че може да го направи.

Ан поклати глава.

— Не, не може. Хармониите, нали ти казах? Магията ти я няма. Той вече не е в главата ти. Свободна си от него.

Сестра Джорджия искаше да й възрази, но Ан я стисна за ръката и я дръпна да вървят.

— Заведи ме при другите Сестри. Не е време за спорове, ясно ли е? Трябва да се махаме оттук, докато имаме тази възможност.

— Но, Прелате не можем.

Ан стисна халката на устната на Сестра Джорджия.

— Нима искаш да останеш робиня на този изверг? Да бъдеш използвана от него и хората му? — Дръпна я за халката. — Това ли искаш?

Очите на жената плувнаха в сълзи.

— Не, Прелате.

— Тогава ме заведи в палатката при другите Сестри на светлината. Смятам още тази нощ да изведа всички ви от владенията на Джаганг.

— Но, Прелате.

— Действай! Преди някой да ни е хванал тук!

Сестра Джорджия вдигна баката с каша и забърза в тъмнината. Ан я следваше по петите, а Джорджия се оглеждаше на всеки няколко крачки. Жената се движеше предпазливо, заобикаляйки всеки огън и група мъже толкова отдалеч, колкото й позволяваше разстоянието до съседния огън.

Въпреки всичко от време на време по някоя ръка се протягаше към полата й. Повечето мъже избухваха в смях, щом тя изпищяваше и отскачаше встрани.

Един сграбчи Сестра Джорджия за китката и Ан застана между двамата. Усмихна му се. Той толкова се стресна, че пусна Сестрата. Двете жени се възползваха от момента и бързо потънаха в тъмнината.

— Можеше да те убие — прошепна Сестра Джорджия, докато се промъкваха между каруците.

— Ами стори ми се, че не си в настроение за онова, което възнамеряваше да прави с теб онзи момък.

— Щом един войник настоява, сме длъжни да се съгласим. Ако не, Джаганг поема нещата в свои ръце.

Ан я бутна да върви напред.

— Знам. Но ще ви измъкна оттук. Побързай. Трябва да съберем Сестрите и да бягаме, докато имаме тази възможност. До сутринта вече ще сме далеч и Джаганг няма да знае къде да ни търси.

Жената понечи да възрази, но Ан я блъсна да върви.

— Създателят ми е свидетел, Сестра Джорджия, че за последните десетина минути те виждам да се колебаеш толкова, колкото не си се колебала през целите си петстотин години живот. А сега ме води при останалите Сестри и не ме предизвиквай да те накарам да си мечтаеш за лапите на Джаганг, които ще ти се струват нежна милувка в сравнение с моите.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

АН ХВЪРЛИ БЪРЗ ПОГЛЕД зад себе си, докато Сестра Джорджия повдигаше покривалото на палатката. Доволна, че никой не им обръща внимание, тя се пъхна след жената.

Вътре се бяха сбутали цял куп жени, някои лежаха, други седяха на земята със свити колене, трети се бяха сгушили една в друга като уплашени деца. Повечето дори не вдигнаха очи да погледнат новодошлите. Ан никога не бе виждала толкова овчедушна група хора.

Укори себе си за гледката. Тези жени явно бяха изтърпели неописуеми страдания.

— Къш! — обади се Сестра Рошел близо до входа, без да вдига очи към Ан. — Изчезвай, просякиньо.

— Много добре, дете — каза Ан. — Чудесно е, Сестро Рошел, че пазиш скромния си дом чист от просяци.

Половината жени вдигнаха глава при звука на познатия глас. Под слабата светлина в Ан се взряха няколко чифта огромни очи. Вече виделите сбутаха съседките си, които още не бяха обърнали внимание на ставащото, или ги дръпнаха за ръкавите.

Част от жените бяха облечени по начин, който истински изуми Ан. Дрехите им ги покриваха от главата до петите, но бяха толкова прозрачни, че жените оставаха практически голи. Някои носеха собствените си дрехи, но станали на дрипи върху телата им.

Ан се усмихна.

— Фионола, изглеждаш добре, като се има предвид какво си преживяла. Сестра Керена. Сестра Обри. Сестра Черна, май си започнала да побеляваш. На всички се случва, но на теб ти отива.

Жените запримигаха насреща й с невярващи очи.

— Наистина е тя — обади се сестра Джорджия. — Жива е. Не е умряла, както си мислехме. Прелат Аналина Алдурен е жива.

— Е — продължи Ан, — сега Вирна е Прелат, но…

Жените започнаха да се изправят на крака. Ан си каза, че й приличат на стадо овце, забелязали приближаването на вълк. Сякаш всеки момент бяха готови да хукнат в обратната посока.

Сестрите на светлината бяха жени твърди, със силен дух и завидно интелигентни. Ан се ужасяваше при мисълта за това какво ли трябва да им е сторено, та да се превърнат в такава жалка картинка.

Тя погали нежно главата на жената до нея.

— Сестра Люси. Ти си истинско щастие за уморените ми очи. — Ан се усмихна с искрена радост. — Всички. — Усети по бузата й да се изтърколва сълза. — Скъпи, скъпи мои Сестри, всички вие сте блаженство за очите ми. Благодаря на Създателя, задето ме доведе при вас.

В следващия миг всички се хвърлиха на колене пред нея, започнаха да шептят молитви към Създателя да бди над нея, да ридаят, невярващи на очите си.

— Така, така. Стига вече — каза тя и избърса сълзите от лицето на Сестра Люси. — Стига. Чака ни важна работа и нямаме време за рев — не че нямате нужда от него. Но по-късно ще имаме достатъчно време за това, а сега всяка минута е скъпа.

Сестрите целуваха ръба на роклята й и се оттегляха, за да отстъпят място на следващите. Те бяха загубените и отново намерени чеда. Ан се почувства съкрушена.

Тя им се усмихваше с най-благата си усмивка на Прелат и ги благославяше, докосвайки всяка глава, произнасяйки името на всяка поотделно и благодарейки на Създателя, че е спасил живота и е бдял над душите им. Срещата се превърна в неофициално-официална аудиенция на Прелата със Сестрите на светлината.

Не мислеше, че моментът е подходящ да им припомня, че всъщност вече не е Прелат, че длъжността й е наследена от Вирна. В подобен момент на щастие подобно нещо не бе нужно.

Остави им още няколко минути, след това ги прекъсна рязко:

— А сега ме чуйте всички. Тишина! По-късно ще имаме повече от достатъчно време да споделяме радостта си от това, че сме заедно. Сега трябва да ви кажа защо съм тук. Случи се нещо ужасно. Но както ви е добре известно, всичко на този свят се стреми към равновесие. И равновесното положение на това ужасно нещо е фактът, че с благословията на Създателя ви се предоставя възможност да избягате оттук.

— Прелатът ми каза, че Хармониите са на свобода — вметна Сестра Джорджия. Всички ахнаха. — Тя е убедена в това.

С последното Сестра Джорджия всъщност искаше да подчертае, че самата тя много-много не вярва на тези приказки, че това е невъзможно и че човек трябва да е истински глупак, за да си помисли такова нещо.

— А сега ме слушайте внимателно — Ан ги изгледа с добре познатия на всички поглед, който смразяваше кръвта във вените им. — Нали си спомняте Ричард?

Те закимаха.

— Е, това е дълга история, но накратко, Джаганг предизвика чума, която отне хиляди човешки животи. Ужас на смърт постигна невероятно много хора. Загинаха безчет деца. Още толкова останаха сираци.

— Сестра Амелия.

— Тя се е клела в Пазителя!

Няколко от Сестрите в дъното ахнаха от ужас.

— Знам — отвърна Ан. — Именно тя отиде до отвъдния свят. Донесе чумата, която желаеше Джаганг. Уби безброй невинни хора. Ричард успя да използва силата си и сложи край на чумата.

Палатката се изпълни с удивени погледи, придружени от трескав шепот. Ан си каза, че вероятно ги затрупва с прекалено много информация наведнъж, но трябваше да им каже достатъчно, за да разберат какъв е залогът.

— Ричард сключи сделка с чумата и я победи, но за да спаси живота му, Майката Изповедник използва магия — Ан вдигна пръст, за да ги накара да млъкнат. — Натан избяга. — Шепотът отново изпълни палатката. Ан ги сгълча да мълчат. — Натан каза на Майката Изповедник имената на Хармониите, за да може тя да спаси живота на Ричард. За него това е бил ужасен избор, но повярвайте, направил го е само за да спаси живота на Ричард. Майката Изповедник произнесе на глас имената на трите Хармонии, за да завърши заклинанието, нужно, за да се спаси Ричард.

Хармониите са тук. Тя ги извика в този свят. Самата аз се убедих в това. Видях ги с очите си, видях ги да убиват.

Този път никой не възропта. Дори Сестра Джорджия изглеждаше убедена. Ан почувства, че с право им е разказала всичко дотук.

— Както всички знаете, ако Хармониите дойдат в този свят, могат да предизвикат нечувани катаклизми. Които вече започнаха. Магията рухва. Магията на всички нас е толкова отслабнала, че практически е безполезна. Но магията на Джаганг е също толкова безполезна. Това ни дава шанс да се измъкнем от лапите му.

— Но какво общо имат с всичко това Хармониите? — чу се глас.

Ан въздъхна дълбоко.

— Докато Хармониите са тук, магията отслабва. Това означава, че магията на Джаганг като пътешественик по сънищата се е сринала точно така, както и дарбата на всяка една от нас. Съзнанията ви вече са свободни от пътешественика по сънищата.

Сестра Джорджия за миг я изгледа невярващо.

— Но какво ще стане, ако Хармониите се върнат обратно в отвъдния свят? Това може да се случи неочаквано във всеки един момент. И Джаганг отново да се настани в главите ни. Човек не може да разбере кога той е у него. По никакъв начин. Хармониите може вече да са отлетели обратно към отвъдния свят. Може да са успели да си откраднат душа. Може да са се върнали при господаря си — Пазителя. Джаганг може да е отново в главата ми и да ме наблюдава в същия този миг.

Ан стисна жената за ръката.

— Не, не те наблюдава. А сега ме чуй. Магията ми изчезна. Както и вашата. Всички вече сме лишени от дарбата си. Веднага щом тя се завърне при мен, ще разбера — както всяка от вас. Засега обаче я няма, както я няма и дарбата на пътешественика по сънищата.

— Но на нас не ни е позволено да използваме дарбата си без разрешение — каза една Сестра вдясно. — Не можем да разберем кога силата ни се е върнала, за да познаем, че Хармониите са си отишли.

— Аз ще позная веднага — каза Ан. — Джаганг не може да ми забрани да докосвам своя Хан — стига да мога.

Сестра Керена пристъпи напред.

— Но ако Хармониите се върнат, тогава и Негово Сиятелство ще се върне.

— Не. Чуйте ме. Има начин да забраним на пътешественика по сънищата да проникне в главите ви.

— Не е възможно — очите на Сестра Черна сновяха във всички посоки, сякаш Джаганг можеше да се крие някъде в сенките и да ги наблюдава. — Прелате, трябва да се махнеш оттук. Може да те заловят. Някой може да те е видял. Може да докладват на Джаганг точно в този момент.

— Моля те, бягай — каза и Сестра Фионола. — За нас няма надежда. Забрави ни и се спасявай. Това, че си тук, няма да свърши добре.

Ан отново изсумтя:

— Разберете! Има начин да се попречи на пътешественика по сънищата да нахлува в съзнанията ви. Всички ще се спасим от зловещата му хватка.

Сестра Джорджия явно отново не й вярваше:

— Не виждам как.

— А защо според вас не е успял да влезе в моята глава? Да не би да си мислите, че не иска да ме има? Самият Прелат? Нямаше ли и аз да съм с вас, ако можеше да ме пипне?

Всички замлъкнаха, замислени над въпроса й.

— Ами, предполагам, щеше — свъсила чело, се обади Сестра Обри. — Как така не е могъл да те хване?

— Защитена съм. Точно това се опитвам да ви кажа. Ричард е магьосник-воин. Всички вие знаете какво означава това — той притежава и двете страни на магията.

Сестрите запримигаха от удивление и започнаха да си шушукат една на друга.

— Още нещо — продължи Ан и им направи знак да замълчат, — той е Рал.

— Какво значение има това? — попита Фионола.

— Пътешествениците по сънищата са създадени по време на Голямата война. Един магьосник от онова време, магьосник-воин на име Рал, предтеча на Ричард, е създал връзка, благодарение на която е могъл да защитава хората си от пътешествениците. Родените с дарбата потомци на рода Рал наследяват тази връзка с хората си и тя ги предпазва от пътешествениците по сънищата.

Сънародниците на Ричард от неговата страна са до един свързани с него, защото той е техният Господар Рал. Поради тази причина, и понеже магията се е предавала от поколение на поколение, та до него, всички те са защитени от пътешествениците по сънищата. Джаганг не може да проникне в техните съзнания. Един пътешественик по сънищата не може да стори нищо на човек, верен на Господаря Рал.

— Но ние не сме негови сънародници — започнаха да се обаждат една след друга жените.

Ан вдигна ръка.

— Няма значение. Просто трябва да се закълнете във вярност на Ричард — да се закълнете в сърцата си, и сте спасени от пътешественика по сънищата.

Тя ги обходи с пръст пред лицата.

— Аз отдавна съм се заклела във вярност на Ричард. Той е нашият водач в борбата ни срещу чудовището Джаганг, който иска да сложи край на магията в този свят. Вярата ми в Ричард, връзката ми с него, клетвата, която съм положила пред него в сърцето си, ме предпазва от императора и той не може да проникне в съзнанието ми.

— Но ако това, което казваш за Хармониите, е вярно — проплака една Сестра в дъното, — значи магията на връзката също ще изчезне и пак няма да сме защитени.

Ан въздъхна и се постара да запази спокойствие пред уплашените и изтощени жени. Напомни си, че всички те са изкарали дълго време в зловещите ръце на врага.

— Двете неща се отричат взаимно, не разбирате ли.

Ан обърна длани една към друга и започна да ги движи в противоположните посоки.

— Докато Хармониите са тук, магията на Джаганг не действа и той не може да нахлува в съзнанията ви. — Задвижи ръцете си в обратна посока. — Щом Хармониите изчезнат, ако сте се врекли на Ричард, връзката с него ще ви предпазва от Джаганг. Или едното, или другото ще ви пази. Не разбирате ли? Необходимо е просто да се закълнете пред Ричард. Той стои начело на борбата срещу Джаганг, той се бори за нашата кауза — за каузата на Светлината, и няма защо да се притеснявате, че пътешественикът по сънищата ще ви навести някога отново. Сестри, можем да се спасим. Още тази нощ. Веднага. Нима най-после не схванахте? Можете отново да сте свободни.

Всички я гледаха като гръмнати. Накрая Сестра Рошел се обади:

— Но тук не сме всички.

Ан се озърна.

— Къде са останалите? Ще ги приберем и тръгваме. Къде са?

Жените отново потънаха в стреснато мълчание. Ан посочи с пръст Сестра Рошел, за да я накара да й отговори. Накрая жената промълви:

— В палатките.

Всички сведоха очи. Златните халки на долните им устни блеснаха на светлината от свещите.

— Какво искате да кажете, какви палатки?

Сестра Рошел се покашля, опитвайки се да не избухне в сълзи.

— Когато някоя от нас направи нещо не по вкуса на Негово Сиятелство или той ни се ядоса, или иска да ни накаже, или да ни даде урок, или просто му се прище да е жесток, Джаганг ни изпраща в палатките. Войниците ни използват. Пускат ни помежду си.

Сестра Черна се строполи ридаеща на пода.

— Трябва да бъдем курви за тези мъже.

Ан събра решителност:

— Чуйте ме всички. На това ще бъде сложен край още сега. От този миг нататък вие сте свободни. Вие отново сте Сестри на светлината. Чувате ли ме? Вече не сте него ви роби!

— А останалите? — попита Сестра Рошел.

— Не можете ли да ги приберете?

Сестра Джорджия изпъна гръб и зае решителна поза.

— Ти чакай тук, Прелате. Сестра Рошел, Обри, Керена, елате с мен и ще видим какво можем да направим. — Тя изгледа трите. — Нали? Знаем какво трябва да се направи.

Трите кимнаха. Сестра Керена хвана Ан под мишница.

— Ти чакай тук. Нали? Няма да се бавим.

— Да, добре — каза Ан. — Но трябва да побързате. Трябва да се измъкнем преди нощта да е напреднала, защото може да събудим подозрения с опита си да напуснем лагера посред нощ, когато всички вече спят. Не можем да чакаме да…

— Само малко — спокойно повтори Сестра Рошел. — Разчитай на нас. Всичко ще бъде наред.

Сестра Джорджия се обърна към Сестрите:

— Погрижете се тя да чака тук. Трябва да остане в палатката.

Сестрите кимнаха. Ан вдигна юмруци на хълбоците си.

— Ако се забавите, тръгваме без вас. Ясно ли е? Не можем…

Рестра Рошел я докосна по рамото.

— Няма да се бавим. Чакай.

Ан въздъхна.

— Нека Създателят бъде с вас.

Ан седна между Сестрите, които като че ли постепенно потънаха обратно в мрачните си мисли. Радостта им от първоначалната среща с нея сякаш се стопи. Отново станаха дистанцирани и некомуникативни. Докато Ан се опитваше да им разказва част от преживелиците си, я гледаха с празни погледи. От време на време тя намираше повод да се засмее на някои по-необичайни моменти с надеждата, че някоя от Сестрите ще се развесели или поне ще се усмихне. Никоя не го направи. Никоя не зададе въпрос — сякаш изобщо не я слушаха. Вече не вдигаха очи към нея. Подобно на попаднали в капан животни, искаха просто този ужас да свърши.

С всяка изминала минута Ан се изнервяше все повече. Сега, когато седеше сред тези жени, с които бе прекарала дълги години от живота си, започваше да си мисли, че всъщност не ги познава толкова добре, колкото си въобразява.

Попадналите в капан животни понякога биваха толкова уплашени, че не успяваха да избягат дори през широко отворена врата.

Щом покривалото на палатката се вдигна, жените мигом се свиха встрани.

Вътре нахълтаха четирима едри мъжаги в кожени униформи, целите окичени с колани, ремъци, с пелерини на раменете и с оръжия, подрънкващи на коланите. След тях вървяха Сестрите Джорджия, Рошел, Обри и Керена. Мазните, сплъстени коси на мъжете се полюшваха на раменете им, докато главите им се въртяха на всички страни. По поведението им Ан реши, че са по-високопоставени от обикновени войници.

Сестра Рошел посочи:

— Това е тя. Прелатът на Сестрите на светлината.

— Рошел — изръмжа Ан, — какво става? Какво си мислиш?

Мъжът, който явно бе най-главният от четиримата, я сграбчи за лицето, извърна главата й наляво, после надясно, за да я огледа.

— Сигурна ли си? — Мрачният му поглед се спря на Сестра Рошел. — На мен ми изглежда не по-различна от всяка просякиня.

Сестра Джорджия посочи Ан:

— Казвам ти, че е тя.

Мъжът я погледна и тя продължи:

— Дегизирала се е така, за да може да проникне в лагера.

Мъжът направи знак на останалите трима. Те носеха белезници и вериги. Ан се опита да се защити, но войникът, който я хвана, без особени усилия я стисна за китките и ги поднесе към колегата си, за да й сложи белезниците.

Двамата я дръпнаха на пода, а третият постави пред нея наковалня. Сложиха отворените краища на белезниците върху наковалнята и прокараха през тях нитове, чиито главички размазаха с чук, заключвайки белезниците необратимо. От жестокото стягане металът се впи в плътта на Ан, но мъжете не обърнаха никакво внимание на спонтанния й вик от болка.

Тя не беше толкова глупава, че да се опитва да се дърпа, когато вижда, че няма да има полза от това, така че си наложи да остане неподвижна. Без Хана си бе абсолютно безпомощна срещу тези огромни мъжаги. Сестрите се сбутаха една в друга колкото се може по-надалеч от войниците. Никоя не вдигаше глава.

Мъжете зачукаха и веригата. Ан се строполи безпомощна на пода и нададе вик, щом лицето й се блъсна в земята. Оковаха и глезените й. Свързаха с вериги ръцете и краката й. Чифт големи ръце я вдигнаха на крака. Веригата на кръста й минаваше през другите две.

Нямаше да може дори да се храни сама.

Единият от мъжете се почеса по гъстата брада.

— И е дошла в лагера съвсем сама?

Сестрите Рошел и Джорджия кимнаха.

Онзи се изсмя.

— Чудя се как е станала Прелат, след като е толкова глупава?

Сестра Джорджия направи реверанс и каза, без да го поглежда:

— Не знаем, сър. Но наистина е тя.

Той сви рамене и се обърна да си върви, но после спря и хвърли поглед към треперещите жени на пода. Посочи една от Сестрите в абсурдни прозрачни дрехи.

— Ти.

Сестра Теола трепна. Затвори очи. Ан видя как устните й се помръдват в тиха молитва към Създателя.

— Ела с мен — изкомандва мъжът.

Трепереща, Сестра Теола стана. Другите трима одобриха с ухилени физиономии избора на шефа си и я блъснаха да върви пред тях.

— Нали казахте, че няма — кротко възропта Сестра Джорджия.

— Така ли съм казал? — отвърна мъжът. — Ами промених си решението.

— Нека дойда вместо нея — провикна се Джорджия, щом мъжът тръгна да излиза.

Той извърна глава.

— Леле, леле, колко сме благородни. — Той сграбчи Джорджия за ръката и я дръпна след себе си към изхода. — Щом толкова настояваш, можеш да я придружиш.

След като мъжете излязоха заедно с двете жени, над палатката надвисна тягостна тишина. Никоя от Сестрите не поглеждаше към Ан, цялата окована.

— Защо? — тихо прошепна тя, но гласът й отекна в палатката като звъна на най-голямата камбана в купола на Двореца на пророците.

Някои от Сестрите трепнаха при въпроса й. Други направо заплакаха.

— Не сме толкова глупави, че да се опитаме да избягаме — отвърна накрая Рошел. — Отначало всички опитвахме, наистина, Прелате. Някои не преживяха опитите си. Смъртта им бе ужасна и продължителна. Негово Сиятелство ни даде да разберем колко безсмислени са опитите за бягство. Да помогнеш на някого, който се опитва да избяга, също е тежко престъпление. Никоя от нас не желае да получи отново този урок.

— Но вие наистина можехте да се спасите!

— Не сме толкова глупави — каза Сестра Рошел. — За нас няма надежда. Ние принадлежим на Негово Сиятелство.

— Отначало като жертви — каза Ан, — но сега вече по свое желание. Аз доброволно рискувах живота си, за да ви освободя. Получихте шанс, но избрахте да останете роби, вместо да спечелите свободата си. Още по-лошо — излъгахте ме. Излъгахте ме, откликвайки на позивите на злото.

Жените сведоха глави, щом Ан ги обиколи с унищожителен поглед.

— Всяка от вас прекрасно знае какво мисля за лъжците — какво мисли Създателят за тях.

— Но, Прелате — проплака Черна.

— Тишина! Не искам да ви слушам! Вече нямате никакво право да ме карате да ви слушам. Ако някога успея да се измъкна от тези вериги, ще бъде с помощта на онези, които служат истински на Светлината. Вие не сте по-добри от Сестрите на мрака. Те поне имат доблестта да признаят, че служат на злия си господар.

На входа на палатката се показа мъж и Ан млъкна.

Беше среден на ръст, с масивни ръце и широк гръден кош. Коженият му жакет беше разтворен, от набития му врат висяха цяла дузина златни ланци, накичени със скъпоценни камъни. На всеки от дебелите му пръсти имаше по един пръстен, достоен за Крал. Гладко избръснатата му глава отразяваше отблясъците на свещите. Изящна златна верижка свързваше халката на лявата му ноздра с друга халка на лявото ухо. Дългите, сплетени краища на мустаците му се спускаха покрай устните, висейки симетрично от двете страни на сплетената му брадичка. В очите му се четеше знакът на кошмара на пътешественика по сънищата. В тях изобщо липсваше бялото. Тъмните очни ябълки бяха наситени с мрачни, мъгляви петна, които се носеха в едно поле на мастилено черната неяснота, но Ан без колебание можеше да каже, че погледът му е насочен към нея. Тя не можеше да си представи, че погледът на самия Пазител би могъл да бъде по-страховит.

— Както виждам, имаме посетител — гласът му бе тежък като телосложението му.

— О, свинята можела да говори — каза Ан. — Колко впечатляващо.

Джаганг се изсмя. Звукът не беше особено приятен.

— Я виж ти, какви сме нахакани. Джорджия ми каза, че ти си самият Прелат. Така ли е, скъпа?

Ан забеляза с крайчеца на окото си, че всички жени бяха нападали на колене, с чела, опрени в пръстта. Тя не можеше да каже, че не разбира нежеланието им да срещат погледа му.

Усмихна му се очарователно.

— Аналина Алдурен, бивш Прелат на Сестрите на светлината, на вашите услуги.

Вдлъбнатината между гръдните му мускули потъна още повече, щом той вдигна ръце в молитвена поза и й се поклони с престорена почит към сана й.

— Император Джаганг на твоите.

Ан въздъхна раздразнено.

— Е, какво ще правиш сега, Джаганг? Мъчения? Изнасилване? Обесване, обезглавяване, изгаряне?

Мазната усмивка отново грейна на устните му.

— Виж ти, виж, скъпа, нима нямаш никаква представа как се съблазнява мъж! — — Той посегна встрани и сграбчи Сестра Черна за косата. — Виждаш ли, работата е там, че от тези редови Сестри си имам достатъчно. Имам и от другите, дето са се врекли на Пазителя. Признавам, че те са ми по-симпатични. — Той изви вежда. — Те все още могат да използват част от магията си.

Очите на Сестра Черна плувнаха в сълзи от болка, щом той я стисна за гърлото.

— Но си имам само един Прелат.

Стъпалата на Сестра Черна висяха на няколко милиметра над земята. Не можеше да диша, но не се опитваше да се съпротивлява. Ужасните му, мощни мускули блестяха на светлината на свещите.

Вените на ръката му изпъкнаха. Очите на Черна се ококориха, щом хватката му се затегна. Устата й зяпна във внезапен ужас.

— Е — обърна се Джаганг към останалите, — тя призна ли ви всичко за Хармониите? Разказа ли ви всичко за тях?

— Да! — веднага отвърнаха няколко гласа, надявайки се искрено той да пусне Черна.

Не всичко, помисли си Ан. Ако Зед успее да направи нещо, с Хармониите щеше да е свършено.

— Добре. — Той пусна жената на земята.

Сестра Черна се строполи на пода, стискайки гърлото си с ръце, докато отчаяно се бореше да си поеме въздух. Не успяваше. Джаганг бе прекъснал дихателната й тръба. Пръстите й започнаха да махат във въздуха. Докато лежеше свита в краката му, започна да посинява.

С отчаяни усилия Черна пропълзя до скута на Ан. Ан погали главата на бедната жена в израз на безпомощно съчувствие. Прошепна й любовта и опрощението си, а след това тихичко се помоли на Създателя и добрите духове.

Ръцете на Сестра Черна, гърчейки се в агония, се вдигнаха към кръста на Ан в благодарност. На Ан не й оставаше друго, освен да се моли Създателят да прости на своето чедо, издъхващо в гърчове в скута й. Накрая благодатната прегръдка на смъртта дойде.

Джаганг ритна бездиханното тяло встрани. Стисна с една ръка веригата на врата на Ан и без усилия вдигна жената на крака. Мътните сенки в мастилено черните му очи се впиха в нея така, че й прилоша.

— Струва ми се, можеш да се окажеш от полза. Може да ти изтръгна ръцете и да ги изпратя на Ричард Рал само за да го накарам да посънува кошмари. Може да те разменя за нещо ценно. Но не се притеснявай, ще ти намеря някакво приложение, Прелате. Отсега нататък си моя собственост.

— Може да притежаваш съществуването ми в този свят — с мрачна решителност отвърна Ан, — но не можеш да вземеш душата ми. Този дар от Създателя си е мой и само мой.

Той се изсмя.

— Какви прекрасни думи. — Той придърпа лицето й към своето. — Чувал съм ги и преди. — Веждите му се вдигнаха със задоволство: — Всъщност, като се замисля, май всяка от тези жени тук ми ги е казвала? Но знаеш ли какво, Прелате? Днес те като че ли поизлъгаха, нали? Предадоха те до една, когато можеха да избягат. Ако не друго, можеха да спасят твоя живот, без да излагат себе си на риск. Но избраха робството пред предложената от теб свобода. Бих казал, Прелате, че вече владея и душите им.

— В предсмъртния си миг Сестра Черна потърси мен, а не теб, Джаганг. Тя потърси доброто и любовта, макар че преди това ме предаде. Това, императоре, е белег за истинското намерение на душата.

— Въпрос на гледна точка. — Той сви рамене. — Какво ще кажеш, искаш ли да убия всички останали, една по една, за да видим отдадеността на всяка от тях, и накрая да преброим гласовете? За да е честно, бих ти предложил да се сменяме в убиването им — веднъж ти, веднъж аз. Аз убих своята. Твой ред е.

Ан не можеше да направи нищо друго, освен да стрелне с огнен поглед чудовището пред себе си. Той се изсмя гърлено.

— Не искаш ли? Е, значи не си толкова сигурна, че ще спечелиш в гласовете? — Той се обърна към Сестрите, които все още стояха на колене: — Днес имате късмет, скъпи мои. Прелатът пожела да помилва душите ви. — Мътният му поглед се върна върху Ан. — Между другото, вероятно се надяваш Хармониите да бъдат прогонени. Значи се надяваме на едно и също. Магията на мен ми е нужна, но ако трябва, мога да спечеля и по този параграф. Ако обаче Хармониите бъдат изгонени, за теб ползата ще е никаква. Нали разбираш, тези белезници и вериги са оплетени със заклинание, направено от другите ми Сестри. Знаеш за кои говоря. Сестрите на мрака. Както ти е известно, те използват Субстрактивна магия, а тя, скъпи ми Прелате, все още действа. Просто не искам да храниш напразни илюзии.

— Колко мило от твоя страна.

— Но не се ядосвай. Все ще ти намеря някакво полезно приложение.

Той повдигна ръка. Голите му рамене се издуха под кожения жакет. Бицепсите му бяха по-широки от кръстчетата на повечето жени в палатката.

— Засега обаче мисля, че предпочитам да си в безсъзнание.

Тя се опита да извика силата си. Дарбата й не отвърна. Видя как юмрукът му се приближава, но не можеше да направи нищо, за да го спре.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ЗЕД СЕ ОГЛЕДА и се почеса по брадичката. Наоколо нямаше жив човек. Уличката беше странна — тясна и тъмна. Взря се в малката постройка в дъното. Тя също не светеше, изглеждаше изоставена.

Това беше добър знак.

Зед почеса Паячка по носа.

— Ти остани тук. Разбра ли? Чакай ме тук.

Кобилата отметна глава назад и изцвили одобрително. Зед усмихнат я почеса зад ухото. В отговор животното долепи чело до гърдите му в знак, че няма нищо против да прекарат в тази поза целия следобед.

Наречена така заради голямото паякообразно черно петно на кадифената задница, Паячка се оказа страхотна покупка независимо от високата цена. Кобилата беше млада, силна и пълна с живот, обичаше да тича, а от време на време се впускаше във вдъхновен галоп. Беше го докарала до Тоскла за забележително кратко време.

След пристигането си Зед разбра, че страната вече се нарича Андерия. Всъщност неосведомеността му за малко да завърши с травма след срещата с някакъв местен, който си беше втълпил, че Зед използва старото име на родината му, за да го засегне. За щастие Паячка не беше наясно със странната чувствителност на някои хора към определени думи и с удоволствие се впусна в неудържим галоп.

Зед, лишен от помощта на дарбата си, уязвим и освен това страдащ под бремето на годините си, си бе представял дълго и трудно пътуване пеш през Дивото. Но благодарение на магията на късмета на третия ден, откакто бе напуснал селото на Калните, попадна на човек, който се оказа търговски пътник. Тъй като му се налагаше често да посещава различни клиенти, човекът разполагаше с няколко коня. Можеше да си позволи да се лиши от единия, докато стигне до местоназначението си — особено при цената, която му предложи Зед. И така Паячка смени собственика си.

И страшното пътешествие, което Зед бе начертал в мислите си, се оказа забележително кратко и съвсем не неприятно — като се изключат моментите, когато се сещаше за целта на пътуването до Андерия.

Успя да премине границата заедно с цяла редица каруци, продавачи и търговци от всякакъв вид. Благодарение на червено кафявата си роба със сребърен брокат на ръкавелите и златен около врата и надолу към гърдите и със златна тока на червения копринен колан, той лесно минаваше за почтен търговец. Каза на офицерите на границата, че притежава овощни градини на север и пътува за Феърфийдд, за да подпише договори за продажба на стоката си.

По вида на войниците на границата отсъди, че Андерианците разчитат прекалено много на Домини дирч. Отдавна не бе посещавал страната, известна някога като Тоскла, но си спомняше, че едно време границата се пазеше от цяла армия добре обучени войници. През всичките тези години нещата явно се бяха развили в низходяща посока, докато най-сетне войниците придобият днешния си разпуснат и неугледен вид.

Зед забеляза, че Паячка е наострила уши към къщата в дъното на уличката. Цялото тяло на животното бе под напрежение. Зед си помисли, че в някои отношения конете притежават качествата на някогашната му магия. Това не го зарадва особено. Предпочиташе магията му да се върне.

След като погали успокоително Паячка и й повтори да го чака на мястото си, се насочи към дъното на тясната уличка.

Високата и плътна дървена ограда, обикаляща къщата, спираше слънчевата светлина. Въпреки това от двете страни на пътечката през двора растяха всякакви цветя и билки. Доста от тях почти не се нуждаеха от светлина. Имаше обаче и някои изключително редки видове, хилави и болнави от липсата на подходящи условия.

Зед внимателно постави крак на всяко от трите стъпала пред вратата. Подобна предпазливост не беше излишна, ако това наистина бе мястото, което търсеше. През процепа в завесите видя, че вътре е тъмно. Не забеляза наблюдаващи го очи, но силно подозираше, макар да не можеше да се опре на магията си, за да е сигурен, че те са все пак някъде там.

Хвърли последен поглед към Паячка, която стоеше недалеч, напрегната и наострила уши. Животното вдигна глава, отвори уста и изцвили. Зед вдигна ръка и почука.

Вратата се отвори с изскърцване. Зад нея нямаше никой.

— Влез — чу се глас измежду сенките — и кажи какво искаш.

Зед застана в сумрака на тясното фоайе. В процепа между тежките завеси се процеждаше нищожен лъч светлина, а нахлулият през отворената врата ден потъна в мрака, без да се осмели да пробие по-навътре. Зед не забеляза никаква мебелировка, само дългите дъски на дюшемето, простиращи се към мястото, откъдето се чу гласът.

Той се извърна и посочи горната част на вратата. Кокалестият му пръст се забоде във въздуха.

— Хитро — да използваш въже, за да отваряш с него вратата от разстояние. Направо впечатляващо.

— Кой си ти, че си позволяваш да предизвикваш гнева ми?

— Да предизвиквам гнева ти ли? О, за нищо на света. Не си ме разбрала. Търся една чародейка.

— Внимавай, страннико, с желанията си. Понякога те могат да се окажат неприемливи. Представи се.

Зед се поклони драматично.

— Зедикус Зу’л Зорандер. — Той килна глава на една страна, за да може да се взре по-добре в жената между сенките. — Искам да кажа Зедикус Зу’л Зорандер като в „Пръв магьосник Зедикус Зу’л Зорандер“.

— Пръв магьосник.

Той й се усмихна обезоръжаващо:

— Франка Гоуенлок, надявам се.

Ококорила очи и със зяпнала уста, жената успя само да кимне.

— Леле, леле, колко си пораснала — Зед постави длан под нивото на колана си. — Когато те видях за последен път, беше ей такава. — Той се усмихна с истинско възхищение. — А както виждам, си станала истинска красавица.

Тя се изчерви и посегна да оправи косата си.

— Е, като изключим посребрялата коса.

— Зрелостта ти отива. Наистина.

Той го мислеше сериозно. Жената пред него бе красива. Дългата почти до раменете й коса бе отметната назад и разкриваше горди и почти съблазнителни черти. Сребристите оттенъци в слепоочията й само подчертаваха зрялата й красота.

— А ти…

— Знам — въздъхна той. — Не разбрах точно кога се случи, но ето, че се превърнах в същински старец.

С грейнала усмивка тя пристъпи напред и направи реверанс, прихванала полите на семплата си кафява рокля.

— За мен е чест да ви приема в скромния си дом, Пръв магьосник.

Зед махна с ръка.

— Стига вече с официалностите. Ние се знаем отдавна. Просто Зед е достатъчно.

Тя се изправи.

— Нека бъде Зед тогава. Не мога да повярвам, че Създателят отвърна на молитвите ми толкова директно. О, колко ми се иска майка ми да беше жива, за да може да те види отново.

— Тя също бе прекрасна. Нека добрите духове бдят над нежната й душа.

Сияеща, Франка пое лицето му в две ръце.

— А ти си си все същият красавец, какъвто те помня.

— Нима? — Зед се изпъчи. — Е, благодаря ти, Франка. Гледам да се грижа за себе си. Поддържам хигиена, такива неща, използвам билки и специални масла, които редовно поставям във ваната си. Предполагам това е причината кожата ми да се запази все още тъй гладка.

— О, Зед, не можеш да си представиш колко се радвам, че те виждам. Благодаря на Създателя. — Тя все още държеше лицето му в ръце. Очите й се изпълниха със сълзи. — Имам нужда от помощ. О, Първи магьоснико, отчаяно се нуждая от помощта ти.

Той пое ръцете й в своите.

— И защо?

— Зед, ти помогна на майка ми. Някога. Трябва да помогнеш и на мен. Моля те. Силата ми изчезна. Опитах всичко, за което можах да се сетя. Рових се в книги със заклинания, магии и чародейства. Нищо не помогна. Наложи се да вържа това въже за вратата, за да мамя хората и да стоя на положение. Направо се поболях от притеснение. Вече почти не спя. Опитах…

— Хармониите са на свобода.

Тя примигна и се взря невярващо в лицето му. Притихналият й дом сякаш се напрегна заедно с нея, за да го чуе по-добре.

— Моля?

— Хармониите са на свобода.

— Не — отвърна тя, очевидно шокирана. — Не мисля, че това е причината. По-скоро ми се струва, че нещо става с кръвта ми. Сигурно ми е направена магия от жени с по-малко възможности, но с повече амбиция. Предполагам от завист, а също и от зла природа. Опитвам се да не се изпречвам на пътя на хората, но понякога…

Зед я стисна за раменете.

— Франка, дойдох тук, защото се надявам ти да можеш да ми помогнеш. Майката моята снаха, без да иска, освободи Хармониите, като ги извика по спешност с помощта на мощна магия с последната надежда да спаси живота на внука ми. Имам нужда от помощта ти. Затова съм тук. И моята дарба изчезна. Магията се срива. Светът на живите е изправен пред ужасна опасност. Няма нужда да обяснявам на жена с твоите способности какви могат да бъдат последиците от подобно събитие. Трябва да видим дали може да се направи нещо, за да прогоним Хармониите. Като Пръв магьосник дойдох при теб, за да потърся помощ.

— Внукът ти? Той преживя ли всичко това? Оправи ли се?

— Да. За щастие, благодарение на помощта на жената, която впоследствие стана негова съпруга, оцеля и вече е добре.

Тя вдигна пръст към устата си, остана така известно време, замислена над думите му.

— Значи поне това е хубаво — че се е спасил. Но това означава, че в замяна на услугата, сторена от Хармониите, те могат да прекосят воала. — Тя свъси чело. — Внукът ти, казваш. Той притежава ли дарбата?

В главата на Зед за миг нахлу порой от мисли. Той промълви само едно „Да“.

Франка се усмихна набързо и учтиво, за да покаже на Зед, че се радва за него, после пристъпи към действие. Дръпна завесите, хвана го за ръката и го заведе до една маса в дъното. Махна и тежката завеса на малкото прозорче до масата, за да влезе светлина. Върху тъмния махагонов плот бе инкрустирана сребърна Милост.

Франка грациозно го покани да седне. Докато той се настаняваше, тя донесе две чаши. След като наля чай от чайника, увесен над тлеещите въглени в огнището, сложи едната пред него и седна насреща му. Помълча малко, след това рече:

— Подозирам, че не си ми казал всичко.

Зед въздъхна.

— Далеч не съм ти казал всичко, но нямаме никакво време.

— Имаш ли нещо против да щрихираш в общи линии само най-важното?

— Е, да, добре. — Той сръбна от чая си. — Спомняш ли си Д’Хара?

Ръката с чашата застина пред устните й.

— А възможно ли е човек да не си спомня Д’Хара?

— Ами, да, вярно, та значи работата е там, че Ричард, внукът ми, бе заченат чрез брутално изнасилване.

— Толкова съжалявам — промълви тя с искрено съчувствие в гласа. — Но какво общо има това с Д’Хара?

— Мъжът, който изнасили майка му, моята дъщеря, бе Мрачният Рал, господарят на Д’Хара.

Ръцете й потрепнаха. Чашата още не бе успяла да достигне устните й. Като внимаваше да не разлее горещата течност, Франка върна чашата обратно на масата.

— Да не би да се опитваш да ми кажеш, че този твой внук е потомък на два рода магьосници? И че става въпрос за същия този Господар Рал, който иска капитулацията на всички страни в Средната земя?

— Ами да, точно за него става въпрос.

— И че този твой внук, самият Господар Рал, е същият, който ще се ожени за самата Майка Изповедник?

— Беше прекрасна церемония — вметна Зед. — Наистина прекрасна. Доста необикновена, но и много стилна.

Франка хвана челото си с ръка.

— Добри духове, трябва ми малко време, за да го осмисля.

— И да, той е магьосник-воин. Забравих, извинявай. Роден е с двете страни на магията.

Главата й се стрелна нагоре.

— Моля?

— Нали разбираш, двете страни. Субстрактивна наред с обичайната Адитивна. Двете страни.

— Знам какво означава „двете страни“.

— О!

Франка преглътна.

— Чакай малко. Хармониите искаш да кажеш, че ги е извикала Майката Изповедник?

— Ами тя.

Жената рязко стана, столът й изскърца по дървения под.

— Господарят Рал е този добри духове, самата Майка Изповедник е обрекла душата на Господаря Рал, на един магьосник-воин, притежаващ и двете страни на магията, на Хармониите?

— Не е чак толкова лошо. Тя не е имала представа за заклинанието. Не го е направила нарочно. Тя е добър човек и никога не би причинила нарочно подобно нещо.

— Нарочно или не ако Хармониите го хванат…

— Изпратих ги и двамата на сигурно място — на място, където не могат да го достигнат. Поне за това няма за що да се тревожим.

Тя въздъхна с облекчение.

— Да благодарим на Създателя поне за това.

Зед отпи още веднъж от чая си.

— Но въпреки това хората като нас с теб са лишени от силата си, а светът — от магията като цяло. Освен това може да се каже, че всичко е на прага на пълното унищожение. Както вече казах, нужна ми е помощ.

Франка най-сетне си седна на мястото, след като Зед й посочи стола. Той се усмихна и похвали чая й, подканвайки я да си пийне.

— Зед, струва ми се, че имаш нужда от помощта на самия Създател. Какво си мислиш, че бих могла да направя аз? Аз съм само една обикновена, средно надарена, с нищо незабележителна чародейка, заселена в отдалечена страна. Защо идваш именно при мен?

Той примигна и посочи към нея.

— Какво криеш с тази лента?

Пръстите й се вдигнаха към врата.

— Белег. Спомняш ли си „Кръвта на братството“?

Зед кимна.

— Е, почти навсякъде има такива като тях, хора, които мразят магията и които смятат, че хората с магия са виновни за всяка неудача, споходила ги в живота.

— Да, навсякъде има фанатици.

— Тук фанатиците следват човек на име Серин Райак. Той е обичайният тип: зъл и отмъстителен. Талантът му се състои в това да излага пред останалите заблудите си така, че да възбужда чувствата на слушателите си и да ги кара да действат според желанията му.

— Значи си пострадала от идеята му да освободи света от злините като теб?

— Точно така. — Тя с рязък жест свали лентата от врата си. Отдолу се белна зловещ белег. — Обесиха ме на един клон и започнаха да строят клада под краката ми. Любимото занимание на Серин Райак е да изгаря. Мисли си, че така освобождава света от магията на онзи, когото е изгорил. Че така магията не може да се върне обратно в този свят след смъртта на човека.

Зед въздъхна.

— Нещата се повтарят. Но ти очевидно си успяла да го убедиш да те пусне.

Тя се усмихна.

— Действията му срещу мен му струваха едно око.

— Не бих казал, че те обвинявам за стореното.

— Беше отдавна.

Зед търсеше начин да смени темата.

— Предполагам си чула за войната със Стария свят?

— Разбира се. При нас има представители на Императорския орден, дошли да обсъдят нещата с управниците ни.

Зед се изправи на стола.

— Какво? Орденът е изпратил свои хора тук?

— Нали това ти казвам. В правителството има хора, които се вслушват внимателно в думите на Ордена. Опасявам се, че предложенията се носят директно на висшите сановници. И то от доста време. — Тя вдигна чашата си и отпи глътка, без да изпуска Зед от поглед. Явно искаше да му каже още нещо. — Има хора, които обмислят възможността да изпратят тайно съобщение до Майката Изповедник, за да я накарат да дойде и да види как вървят нещата тук.

— Сега, когато Хармониите са на свобода, тя е лишена от силата си, също като мен и теб. Докато Хармониите не бъдат прогонени, тя не би могла да ни бъде от полза в подобно нещо.

Франка въздъхна.

— Да, разбирам. Ще е най-добре да видим какво може да се направи за прогонването на Хармониите.

— А междувременно може би няма да е зле хората тук да се позанимаят с тези въпроси.

Тя остави чашата си.

— И кой според теб ще се осмели да подлага под въпрос действията на кабинета на Министъра на културата?

— Директорите — предложи Зед.

Тя завъртя чашата си върху масата.

— Може би — бе всичко, което каза.

Тъй като Зед не добави нищо повече, тя потърси начин да прекъсне неловкото мълчание.

— В Андерия човек трябва да прави, каквото се изисква от него, за да оцелее.

— Винаги ще се намерят хора, готови на това. — Зед се залюля на стола си. — Но каквото и да се направи, ще е напразно. Андерия така или иначе ще трябва да капитулира пред Ричард и новата Д’Харанска империя, която той сформира, за да се противопостави на набезите на Императорския орден. — Той отпи пак. — Споменах ли, че освен другото внукът ми е и Търсач на истината?

Франка вдигна поглед.

— Не, пропусна го.

— Ричард няма да позволи на Андерия да я кара по начина, по който явно я е карала досега — да оставя корумпирани сановници да се споразумяват с Императорския орден. Той и Майката Изповедник ще сложат край на подобни опасни подмолни действия. Това е една от причините, принудили го да завземе властта. Той иска да консолидира управлението под общ и справедлив закон.

— Справедлив закон — подигра му се тя, сякаш самото понятие бе детинско и глупаво. — Ние сме просперираща страна, Зед. Андерианците живеят добре. Ако Хакенците се бяха вслушали в съветите на Императорския орден, щях да го разбера, можеше да приема, че имат причина. Но не го правят те, а Андерианци, които така или иначе притежават властта.

Зед допи чая си.

— Нищо не дразни някои хора повече от това да видят, че други хора са свободни. Точно както този Серин Райак мрази хората с магия, управляващият елит — или онези, които се мислят за такъв, — ненавижда свободата. Те намират радост единствено в задълбочаването на нищетата на хората.

Зед се опита да омекоти болезнената тема.

— Е, Франка, имаш ли си съпруг или галантните светски мъже все още имат шанса да те ухажват?

Тя се усмихна на себе си, преди да отговори:

— Сърцето ми принадлежи на един човек.

Зед се протегна през масата и я потупа по ръката.

— Много се радвам.

Тя поклати глава и усмивката й се стопи.

— Не. Той е женен. Не мога да си позволя да му разкрия чувствата си. Никога няма да си простя, ако му дам причина да напусне красивата си булка, за да дойде при една застаряваща мома като мен. Не мога да си позволя дори да му намекна за чувствата си.

— Съжалявам, Франка — съчувствено каза той. — Животът, или нека по-добре кажа любовта, понякога изглежда наистина нечестна. Поне в конкретния момент. Но един ден.

Франка сложи край на темата с махване на ръка — повече за себе си, отколкото за него, както го разбра той. Отново го погледна.

— Зед, поласкана съм, че дойде при мен — всъщност поласкана съм, че изобщо ми помниш името. Но какво ти дава основания да мислиш, че мога да ти помогна? Ти притежаваш много повече сила от мен. Поне някога беше така.

— За да бъда искрен докрай, трябва да ти призная, че не съм дошъл да търся помощ от теб по начина, по който вероятно си мислиш. Дойдох, защото като млад магьосник научих, че това е мястото, където са погребани Хармониите — в Тоскла, или Андерия, както се нарича днес.

— Така ли? Никога не съм го знаела. Къде по-точно?

Зед разпери ръце.

— Надявах се да науча от теб. Ти беше единственият човек, за когото се сетих, че познавам тук. Така че дойдох да те потърся. Имам нужда от помощ.

— Съжалявам, но наистина нямам представа къде би могло да се намира това място. — Тя отново вдигна чашата си и замислено отпи. — Но ако, както казваш, Хармониите не могат да вземат душата на внука ти, възможно е да бъдат изтикани обратно в света на мъртвите. Може да не трябва да правим каквото и да било. Проблемът може да изчезне от само себе си.

— Да, съществува такава вероятност, но не бива да забравяш природата на отвъдния свят.

— В смисъл?

Зед посочи външния кръг на Милостта, инкрустиран върху плота.

— Тук започва отвъдният свят и свършва животът. — Той плъзна ръка по ръба на масата. — Отвъд тази линия е вечността. Тъй като отвъдният свят е вечен, времето там е без значение. Когато прекрачим прага му, има начало, но край не съществува — тоест там няма понятие за време.

Единствено тук, в света на живите, времето е определено от начало и край, които му осигуряват отправни точки и го изпълват със смисъл.

Хармониите са извикани от онова лишено от понятие за време място отвъд и извличат силата си оттам, така че за тях времето също не означава нищо.

Може би наистина, ако не получат душата, заради която са прекрачили воала, те ще бъдат изтласкани обратно в отвъдния свят. Но не бива да забравяме, че за същества, лишени от понятие за време, времето в нашия свят може да изглежда като миг, в който изчакват да видят дали ще успеят или в който се радват на разрушението и смъртта, които носят със себе си. Но това, което за тях е миг, за нашия свят може да се окаже хилядолетие. Или десет хилядолетия, които в очите им няма да са повече от нищо незначеща искрица във времето — особено при положение, че те са същества без души и реално не знаят какво е живот.

Тя слушаше с внимание всяка негова дума, явно жадна за разговори, които единствено хората, родени с дарба, можеха да водят помежду си.

— Да, разбирам. — Тя вдигна пръст във въздуха. — Това означава, че могат да си заминат още днес, просто да изчезнат, докато си говорим, безкрайно объркани от един толкова различен свят, след като установят, че са принудени да действат във враждебните рамки на времето. Та нали дните на душата, която търсят, са преброени на този свят. И те трябва да я открият, докато е жива.

— Добре изложени и смислени разсъждения, но докога трябва да чакаме? В един момент ще стане твърде късно за възстановяването на магията. Със сигурност вече има доста хора, чието състояние е на ръба на трагичното заради отслабването на магията. Колко време ще мине, докато те загинат? Видях лехата наблюдавци, които си засадила пред дома си. — Зед вдигна вежда. — И още по-лошо, колко ли време ще мине, докато се срине магията на същества като гамбитовия молец? Ами ако житото, което расте в момента, вече е отровено?

Тя извърна лице, помръкнало от черни мисли.

Тъй като не я познаваше добре, Зед не допълни и нещо друго — че без магията Джаганг и Императорският орден стават още по-могъща сила. Без магията много от онези, които се бореха срещу тях, щяха да измрат, щеше да се стигне до кръвопролития, които нямаше да доведат до нищо добро.

— Франка, като пазители на воала, защитници на беззащитните магически същества и проводници на мисията на магията до човечеството, трябва да направим всичко възможно. Не знаем къде се намира линията, отвъд която помощта става безсмислена.

Тя кимна замислено.

— Да. Да, прав си, разбира се. Защо ти е да знаеш къде се намира обиталището на Хармониите? Какво ще ти помогне това?

— Предишното им прогонване — далеч в древността, — направено с цел да бъде развалено първоначалното заклинание, довело ги в нашия свят, по необходимост е трябвало да разкъса воала. За да се завърнат Хармониите отново в нашия свят, противодействащото заклинание е трябвало да бъде балансирано с древна магия, а тя от своя страна действа едва след като бъдат задоволени изключително трудно изпълними условия. Но това както и да е.

Самото наличие на механизъм за завръщане представлява балансът, необходим за изгонващото заклинание. — Зед плавно прокара пръст по ръба на чашата си. — От това, което знам по въпроса, мога да съдя, че природата на съществуването на Хармониите е такава, че те могат да се завърнат в света на живите едва след като са изпълнени строгите изисквания на балансиращия механизъм. И това може да стане през същото място, откъдето някога са били изгонени. Ето защо трябваше да дойда тук.

Тя зарея замислено поглед.

— Да, звучи логично. Трябва да открием къде се намира това място.

— Дори то да не ти е известно, може би все пак ще се съгласиш да ми станеш водач?

Тя го погледна.

— Къде бихме могли да търсим? Имаш ли някаква идея?

Зед остави чашата.

— Мислех си, че евентуално би могла да ми помогнеш да вляза в библиотеката.

— В Библиотеката на културата? В имението на Министъра на културата?

— Именно. Там се съхраняват древни текстове. Поне се съхраняваха. При положение, че Хармониите са били прогонени именно от Андерия, в библиотеката може да има запазени записки или друга информация, която да ми помогне да разбера къде е мястото. Може да намеря и други полезни сведения.

— Знаеш ли някакви заглавия на книги? Може да са ми известни?

— Нямам точна представа, дори не знам дали такива книги изобщо съществуват, а дори да съществуват, не е казано, че се намират именно там. Просто ще трябва да започна да преглеждам наред томовете, с надеждата да открия нещо.

Тя се наведе към него.

— Зед, вътре се съхраняват хиляди книги.

— Знам. Виждал съм ги преди.

— И ако намериш такава, в която се посочва мястото, после какво?

Той сви рамене пресилено небрежно.

— Да вървим стъпка по стъпка.

Дори да не успееше да открие информация за механизма на изгонването, имаше идея за това какво би могъл да направи, в случай че разбере мястото, откъдето са били прогонени Хармониите. Каквато и информация да събереше, колкото и проста да се окажеше работата, без помощта на дарбата си той нямаше да може да се справи с проблема.

Вероятно щеше да се окаже принуден да предприеме отчаяни действия.

— Е, какво ще кажеш за Библиотеката на културата? Ще ми помогнеш ли да вляза вътре?

— Мисля, че поне това е по силите ми. Като Андерианка, при това известна в имението на Министъра, имам достъп дотам. Не всеки може да влиза вътре. Властимащите понякога променят историята дотолкова, че човек не може да познае собственото си минало, камо ли да вярва на останалото, което се е изписало. — Тя се отърси от мислите си и изправи гръб с ведра усмивка. — Кога ще я посетим?

— Колкото по-скоро, толкова по-добре.

— Мислиш ли, че ще можеш да се престориш на учен?

— Убеден съм, че мога да се престоря на всякакъв — дори на човек, който не може да си спомни собственото си име.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

— О, КОЛКО МИЛО! — с престорена възхита възкликна Зед, щом жената постави тежкия том в светлината на високата лампа. — Сега вече съм сигурен. Няма никакво съмнение. Вие сте самият добър дух, притекъл се на помощ на моята скромна особа, мадам Фиркин.

Жената изведнъж стана срамежлива като девойка. Бузите й пламнаха и на устните й се разля свенлива усмивка.

— Това ми е работата, господин Рибник.

Той се надвеси към нея и й пошепна закачливо:

— Предпочитам красивите жени да ме наричат Рубен.

Когато се налагаше да се представя под друго име, Зед предпочиташе Рубен Рибник. Звучеше му зашеметяващо. Фактът, че водеше скромен живот, от време на време го подтикваше към желание за подобни пищни определения и думи. Според него леките отклонения от ежедневието бяха нужни за поддържането на равновесието. Нещо толкова простичко като употребата на името Рубен Рибник задоволяваше тази нужда.

Жената примигна, явно не схванала флирта. Изненадващо, както си помисли Зед, тъй като тя наистина бе достатъчно симпатична, за да може да се предполага, че през целия си дълъг живот е била обграждана от тълпи обожатели. Зед се почувства принуден да изясни нещата:

— Ето защо, мадам Фиркин, предпочитам да ме наричате Рубен.

Тя продължаваше да го гледа с немигащ поглед, после в един момент той видя как в тъмните й очи се прокрадва пламъчето на просветлението и в следващия просторното помещение вече гърмеше от звънкия й смях. Някои от другите посетители, насядали на околните маси, вдигнаха очи. Един от стражите на входа също се обърна и ги изгледа. Мадам Фиркин бързо вдигна длан към устата си и лицето й пламна.

— Рубен — изкикоти се тя палаво, повтаряйки името му. Огледа се и се осмели да се наведе към него. — Ведета.

— А! — изгука Зед. — Ведета. Прекрасно име.

Тя се изкикоти отново и се отдалечи от мястото му, стъпките й отекнаха меко в огромната зала на първия от двата етажа в пищната Андерианска библиотека. От мястото си Зед вече доста време се бе наслаждавал на слънчевия залез. Множеството запалени лампи обливаха в мека светлина червеникавата дъбова ламперия на залата и осигуряваха достатъчно светлина на онези, които бяха предпочели да вкусват сладостта на думите, а не на вечерята.

Зед придърпа тежкия том, който Ведета му бе донесла. Един бърз поглед му бе достатъчен, за да разбере, че няма да му свърши никаква работа. Все пак разгърна корицата и се направи, че чете с дълбок интерес.

Но всъщност изобщо не беше така. Книгата, която в действителност четеше, се намираше по-нагоре вдясно, но дори и с наведена глава можеше да извръща поглед и да хвърля по едно око в нея, така че да заблуди всеки, минаващ наблизо. Не че наоколо гъмжеше от любопитни.

Той вече бе произвел истинска сензация с величествената си поява, изправяйки се на централния вход на библиотеката и обявявайки на висок глас, че има хипотеза за закона за отговорността на вторичните доставчици на стоки пред подписващата страна в търговските споразумения, унищожени от клаузи, включващи Творчески актове не специфично специфицирани в подтекста, но подразбиращи се от общия закон на древните търговски принципи, и че е сигурен, че ще успее да ги докаже, опирайки се на чудесни примери из историята на Анерианския закон.

Никой не набра достатъчно смелост, за да му опонира. Служителите в библиотеката се задоволиха с това просто да го оставят да си върши работата. Присъствието на Франка му бе от голяма помощ, тъй като тук хората я познаваха.

Ставаше късно и библиотекарките изгаряха от нетърпение да се приберат у дома, но се страхуваха да не възбудят гнева на човек, толкова издълбоко запознат със закона. И понеже Зед се позабави, от присъствието му се възползваха още неколцина посетители. Той не бе сигурен дали защото искаха да поработят още малко, използвайки неочаквано предоставената им възможност, или просто им се щеше да го държат под око.

Франка седеше от другата страна на масата, леко встрани, за да има достатъчно място за всичките разхвърляни по плота книги. Тя прелистваше дебелите томове и от време на време му обръщаше внимание на отделни пасажи, които смяташе, че може да представляват интерес за него. Франка бе умна и му посочваше неща, които малцина други биха могли да разберат. Но досега така и не бяха стигнали до нещо с практическа полза. Всъщност Зед не беше съвсем наясно какво точно търси, но бе сигурен, че още не го е открил.

Потънал в размисъл, той се стресна, когато една ръка се отпусна на рамото му.

— Извинявайте — прошепна Ведета.

Той се усмихна на свенливата дама.

— Няма нищо, скъпа Ведета. — Повдигна въпросително вежди.

— О! — тя посегна към джоба на престилката си. Лицето й отново пламна, докато ровеше с ръка из джоба си.

В един миг ръката й застина.

— Ето я.

— Кое? — прошепна Зед.

Тя се наведе към него и сниши глас още повече. Зед забеляза, че Франка ги наблюдава, правейки се, че чете някаква книга.

— Не би трябвало да показваме това на всеки. Книгата е изключително рядка и ценна. — Лицето й бе аленочервено. — Но вие сте специален човек, Рубен, толкова умен и въобще. Затова реших да ви я покажа за минутка.

— Наистина ли, Ведета? Колко изключително мило от твоя страна?! И каква е книгата?

— Всъщност не знам точно. Но е принадлежала на самия Джоузеф Андер.

— Нииима? — провлачи Зед.

Тя кимна енергично.

— Планината.

— Моля?

— Планината. Така са го наричали някои от съвременниците му. Когато нямам работа, понякога чета някои от древните текстове от онова време — за да науча нещо повече за светия ни претеча Джоузеф Андер. Та, както разбирам, някои от съвременниците му са го наричали Планината.

Докато тя изваждаше книгата от джоба си, Зед вече бе насочил към нея цялото си внимание. В ръката й се появи миниатюрен предмет. Сърцето му трепна, тъй като му се стори прекалено малък за книга.

Но веднага след това видя, че наистина е малка черна книжка, и сърцето му щеше да литне от възбуда.

Дневник на пътуване.

Дори моливът се бе запазил в гръбчето му.

Зед навлажни устни и протегна ръце към книгата. Вдигна пръст към долната си устна. Ведета нямаше да го остави насаме с подобна ценност, дори да бе най-гениалният учен. Двама от стражите огледаха зорко помещението, но не обърнаха на Зед особено внимание.

— Мога ли да надзърна вътре, Ведета? — напрегнато прошепна той.

— Ами е, предполагам нищо няма да й стане.

Жената внимателно отгърна корицата. Дневникът бе в идеално състояние, но и този на Ан бе също толкова древен, а състоянието му не бе по-лошо. Дневниците на пътуване бяха магически предмети и вероятно с това се обясняваше почти непокътнатото им състояние дори след хилядолетия употреба. С това, а и с изключително внимателното отношение на Сестрите към ценните книги. Хората тук явно се отнасяха към тях не по-малко грижовно. Зед зяпна. Планината.

Разбра. „Двойникът на планината“ бе втората книга от чифта на този дневник. Нещата се подредиха в главата му. „Двойникът на планината“ е била унищожена и заедно с нея — вероятно — и информацията за обиталището на Хармониите.

Но тази книга, дневникът на пътуването на Джоузеф Андер, би трябвало да съдържа същите думи — ако не са изтрити.

Зед гледаше като замаян как Ведета Фиркин отгръща първата празна страница. Магьосник, живял преди три хиляди години, щеше всеки миг да заговори пред него.

Зед се вгледа втренчено в думите на следващата страница. Напрегна всичките си сили. Не разбра нищо. Заклинание, каза си той, което не позволява на чужди погледи да разчитат съдържанието.

Не, не беше това. Пък и нали магията се сриваше. Подобно заклинание не би могло да продължава да действа. Докато се взираше в написаното, осъзна, че е на език, който не познава.

Изведнъж разбра. Беше на високо Д’Харански.

Сърцето на Зед помръкна. В днешно време практически никой не знаеше този език. Ричард му бе споменал, че го е научил. Зед не се съмняваше в думите му, но в момента внукът му пътуваше към Ейдиндрил. Нямаше как да го намери, камо ли да го стигне.

Освен това библиотекарите нямаше да му позволят да изнесе оттук книгата, а Зед не притежаваше магията си, за да може да направи нещо по въпроса.

— Каква величествена гледка — промълви той, докато жената бавно разгръщаше страниците пред очите му.

— Да, наистина — благоговейно промълви тя. — По някога слизам в подземията и просто гледам нещата, на писани от Джоузеф Андер, представям си как пръстите му са отгръщали страниците. Това ме кара да потръпвам — призна му тя.

— И мен — отвърна Зед.

Отговорът му явно й достави удоволствие:

— Жалко, че никой не е успял да я преведе. Дори не знаем на какъв език е написана. Някои от учените ни предполагат, че е древен код, използван от магьосниците.

— Джоузеф Андер е бил магьосник — глухо додаде тя. — Не всички го знаят, но наистина е бил такъв. Бил е велик човек.

Зед се запита откъде ли знаят, че е велик, след като нямат представа какво е оставил след себе си. Но веднага си отговори, че вероятно именно това е причината да го смятат за толкова велик.

— Магьосник — повтори Зед. — Човек би помислил, че един магьосник ще иска хората да помнят думите му.

Ведета се изкикоти.

— О, Рубен, явно нищо не разбираш от магьосници. Те са такива. Тайнствени и изобщо.

— Сигурно — разсеяно отвърна той, напрягайки се да намери поне една дума, която да му подскаже нещо.

Нямаше такава.

— Ето — едва чуто прошепна Ведета и хвърли бърз поглед в двете посоки — това тук. — Тя му показа една страница в самия край. — Успях по някаква случайност да разчета това тук. Само това.

— Наистина ли? — Зед запримига срещу неразбираемите знаци.

— Фуер оубенс.

Той се вгледа във въодушевените очи на жената.

— Ведета, наистина ли знаеш какво означава „Фуер оубенс“, или просто предполагаш.

Тя свъси сериозно чело.

— Наистина знам. Съвсем случайно попаднах на едно място в друга книга, наречена „Могъществото на огнивото“, където го има същото. В книгата се говори за някак ви…

— Значи си разбрала какво означава, а?

Тя прошепна в ухото му:

— Пещите.

Зед извърна глава и се вгледа в тъмните й очи.

— Пещите ли?

Тя кимна.

— Пещите.

Той се намръщи.

— Имаш ли представа какво означава това?

— Съжалявам, не. — Тя се изправи. — Става късно, Рубен. Стражите ме предупредиха да затварям, след като ти покажа това.

Той не се постара да прикрие разочарованието си.

— Разбира се. Всеки би искал да се прибира, да вечеря и след това да почива.

— Но утре заповядай пак, Рубен. За мен ще е удоволствие отново да ти помогна, с каквото мога.

Зед поглади долната си устна, замислен за късчетата информация, до които бе успял да се добере, и опитвайки се да разбере дали нещо от наученото ще му бъде от полза. Не беше много вероятно.

— Моля? — Той я погледна. — Какво каза?

— Че ще се радвам да дойдеш отново утре. За мен ще е удоволствие да ти помогна. — Тя се усмихна със същата свенлива усмивка. — Ти си истинско предизвикателство в сравнение с повечето посетители тук. Малцина се интересуват от древните книги като теб. А според мен е срамно. Хората днес не уважават знанието на миналото.

— Да, наистина е така — с цялата си сериозност отвърна той. — С удоволствие ще се върна утре, Ведета.

Лицето й пламна.

— Може би, ако искаш, заповядай на гости в апартамента ми. Бих могла да ти приготвя нещо за ядене?

Зед се усмихна.

— С най-голямо удоволствие, Ведета, ти наистина си много мила, но няма да е възможно. С Франка съм. Тя е моята любезна домакиня и трябва да се връщаме във Феърфийлд и да обсъдим събраната днес информация. Относно проекта ми, нали разбираш. Законът.

Лицето й помръкна.

— Разбирам. Е, тогава надявам се, ще се видим утре.

Тя тръгна да си върви, но Зед я стисна за ръкава.

— Ведета, може би утре ще мога да се възползвам от предложението ти? Ако важи дотогава, разбира се.

На лицето й отново светна сияещата усмивка.

— Ами, всъщност утре ще е по-удобно. Ще имам вре ме да е, ще бъде по-добре. Утре вечер дъщеря ми ще отсъства от къщи, сигурна съм, и ще можем да си направим чудесна вечеря — насаме. Съпругът ми почина преди шест години — добави тя, прихващайки яката си. — Беше чудесен човек.

— Сигурен съм. — Зед стана и й се поклони дълбоко. — Значи утре. — Той вдигна пръст във въздуха. — И благодаря, че ми показа специалната книга от подземието. За мен беше истинска чест.

Тя се обърна и тръгна, отнасяйки сияещата усмивка със себе си.

— Лека нощ, Рубен.

Той й помаха и й се усмихна широко. Веднага щом я видя да потъва във вратата към подземията, се обърна и направи знак на Франка.

— Да вървим.

Тя затвори книгите и заобиколи масата. Зед й предложи ръката си и двамата заслизаха по просторната стълба. Дъбовите перила, дебели тридесетина сантиметра и с изящен профил, отразяваха отблясъците на лампите, осветяващи стълбата.

— Намери ли нещо? — прошепна тя, щом се отдалечиха на безопасно разстояние.

Зед се огледа назад, за да е сигурен, че никой от онези, които бяха проявили интерес към присъствието на двамата в библиотеката, не ги е последвал. Поне трима души му се сториха подозрителни, но те бяха твърде далеч, за да могат да чуят нещо от разговора му с Ведета. Освен ако не притежаваха дарбата.

Но при положение, че магията се сриваше, той нямаше защо да се притеснява. Поне едно предимство от цялата ситуация.

— Не — отчаяно отвърна той на въпроса й. — Абсолютно нищо, което би могло да ни е от полза.

— Каква беше онази малка книжка, която тя ти изнесе от подземията? Дето не ти позволи да я държиш?

Той махна с ръка.

— Нищо особено. Беше на високо Д’Харански. — Той я изгледа с крайчеца на окото си. — Освен ако не знаеш високо Д’Харански.

— Не. Виждала съм само няколко текста в живота си.

Зед въздъхна.

— Жената знаеше значението само на една дума от цялата книга: „Пещите“.

Франка рязко се спря. Почти бяха се изкачила на горната площадка.

— Пещите ли?

Зед се намръщи.

— Да не би да ти говори нещо?

Франка кимна.

— Това е име на една местност. Известна е на малцина, само на родени с дарбата. Майка ми ме е водила веднъж.

— Какво представлява? Що за място е?

Франка се обърна към спомените си.

— Ами ненормално горещо. Пещера. Можеш да почувстваш силата, магията в тази гореща пещера, но вътре няма нищо.

— Не разбирам.

Франка сви рамене.

— Нито пък аз. Вътре няма нищо, но мястото е странно, могат да го оценят единствено хора, родени с дарбата.

Изпълва те с, не знам. С някакви пристъпи на сила, която започва да се излива през теб, докато си стоиш там, в Пещите. Но онези, които не притежават дарбата, не усещат нищо. — Тя се огледа, за да е сигурна, че никой не ги слуша. — Това е място, за което не казваме на никого. Тайно място — само за родени с дарбата. Тъй като не знаем какво има в него, го пазим в тайна.

— Трябва да го видя. Можем ли да отидем сега?

— Намира се в планината. На няколко дни път. Ако искаш, можем да тръгнем сутринта.

Зед се замисли.

— Не, струва ми се, че ще е по-добре да отида сам.

Франка явно остана обидена, но дори да беше така, Зед не искаше да я пуска да се приближава до това място. Освен това той наистина не я познаваше добре и не знаеше дали може да й има пълно доверие.

— Виж, Франка, може да е опасно и никога няма да си простя, ако ти се случи нещо. Ти вече самоотвержено ми предостави времето и връзките си. Рискува достатъчно.

Това явно я успокои.

— Предполагам, някой ще трябва да предаде на Ведета, че няма да можеш да й гостуваш утре за вечеря. Ще остане разочарована. — Тя се усмихна. — Ако бях на нейно място, със сигурност щях да съм.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ЗЕД ИЗПЪШКА под тежестта на седлото, което сваляше от гърба на Паячка. Прекалено бе стар за подобен род дейности, каза си. Усмихна се на самоиронията.

Стовари седлото на един дънер, за да не го оставя на земята. Паячка доволно се освободи от юздите, които Зед хвърли върху седлото. Покри всичко с одеялото, което мяташе на гърба й, за да не й убива седлото. Дънерът, върху който остави принадлежностите, беше подпрян край стар смърч, така че щеше да е защитен от вятър и дъжд — поне до известна степен. Покри всичко с борови клонки, за да го запази колкото се може по-сух. Ситният дъждец съвсем скоро щеше да завали по-изобилно — в това не се съмняваше.

Паячка, изпълнила задълженията си, се бе преместила леко встрани и похрупваше тревица, но без да го изпуска от поглед. Бяха направили тежък тридневен преход. Прекосиха реката Дрън и продължиха нагоре в планината. За него бе по-трудно, отколкото за кобилата — тя не беше стара. Зед видя, че Паячка с радост се е отдала на новото си занимание, и насочи вниманието си към своите дела.

Малка горичка от няколко смърча закриваше гледката в посоката, в която трябваше да продължи, и той се запъти към пустия бряг, за да я заобиколи. Вече от другата й страна намери стърчащ от земята висок камък, сякаш нарочно поставен там вместо платформа. Качи се отгоре му. Взря се в езерото, застанал с ръце на хълбоците. Гледката беше омайваща. Гъстата гора зад него свършваше рязко на доста разстояние от езерото, сякаш се страхуваше да приближи. Край брега се издигаха само няколкото смели смърча. Тук-там полуостровът бе обрасъл с храсти, но в по-голямата си част бе покрит само от туфи трева. Над тревата се подаваха малките сини и розови листенца на диворастящи цветя.

От всички други страни дълбокото планинско езеро бе заобиколено от стръмни, голи скали. Дори изолираното и самотно петно вода да имаше име, Зед не го знаеше. Практически пътят, по който бе дошъл, беше единственият начин да се стигне до него. Голите зъбери отсреща вляво продължаваха чак до хоризонта. Единствената растителност по тях бяха жилавите корени на някое и друго хилаво дръвче. Мрачните скали вдясно прикриваха гледката отвъд, но Зед знаеше, че отвъд планините продължават. Точно насреща му през езерото имаше водопад. Ледените води се спускаха към езерото от платата горе, от голямото езеро в по-високите части на тази пустош, посещавана единствено от птиците бойници. Това бяха част от водите на реката Дамар, които се вливаха в Дрън. Студената вода идваща от онова място на смъртта, щеше да се спусне надолу към долината Нарийф, за да даде живот.

Зад водопада се криеха Пещите.

В каменната стена зад падащата вода преди три хиляди години са били зазидани Хармониите.

Днес те бяха на свобода.

В очакване на полагащата им се душа.

При самата мисъл за това го побиха тръпки — сякаш хиляди паяци.

Отново, за кой ли път, се помъчи да призове дарбата си. Опита всячески да убеди сам себе си, че този път сега наистина ще стане. Разпери ръце, вдигна ги във въздуха с дланите нагоре, към небето, сякаш за да заблуди някак магията си.

Невъзмутимото езеро не усети нито частица от усилията му. Планините чакаха търпеливо, без да реагират на провала му.

Зед, почувствал се изключително самотен и много стар, въздъхна дълбоко. Беше си представял този миг по хиляди различни начини.

Но въображението му никога не бе чертало подобна смърт.

Ето защо не можеше да позволи на Ричард да узнае, че Хармониите са на свобода. Ричард не би приел плана на Зед, не би му позволил да направи онова, което старият магьосник знаеше, че трябва да направи.

Отклонявайки мислите си от обзелата го мрачна меланхолия, той огледа езерото. Трябваше да съсредоточи мисълта върху действията си, защото в противен случай лесно можеше да се провали и саможертвата му да отиде напразно. А след като бе решил да го направи, възнамеряваше да е както трябва. Изпитваше удоволствие от добре свършената работа, та дори и в случай като този.

Докато оглеждаше местността с опитно око, забеляза, че под онова, което на пръв поглед изглеждаше спокойна вода, всъщност се крие повече. Вътре бъкаше от невидими неща, които се движеха безредно в подмолни течения и заплашваха с неясни намерения.

Водата бе жива с Хармониите на смъртта. Зед отново огледа водопада. Зад водната завеса мерна тъмната паст на пещерата. Трябваше да стигне дотам. Единственият път бе през езерото, обитавано от Хармониите.

— Сентроси! — Той разпери ръце. — Дойдох доброволно да ти предложа душата, която търсиш! Моята душа! Което е мое, предлагам го на теб!

Около стълба на водопада закипяха огньове, бълващи от Пещите, и погълнаха водната маса. От огъня повърхността на езерото пламна в оранжево, нажежи се. От водопада се заизвива дим. Заедно с бялата прозрачна струя нагоре политна и мастилено черна пушилка, белязана със знака на смъртта.

Околните скали затрептяха с кристален звън. Сентроси бе отвърнала. Отговорът беше да.

— Реечани! — провикна се Зед към водата пред себе си. — Васи! — призова и възуха наоколо. — Пуснете ме да мина, защото съм дошъл да ви предоставя душата.

Водата закипя и забушува, сякаш в нозете на Зед изведнъж се стрелнаха многобройни пасажи риба. Нещо повече — самата вода изведнъж оживя, изпълни се със страст, с желание да го погълне. Старият магьосник си каза, че вероятно наистина е така. Въздухът около него се сгъсти, притисна го, подтикна го да върви напред. Водата се надигна и с подканващ жест го поведе към Пещите. Въздухът гъмжеше от Хармонии — безчет отделни камбанки, сливащи се в един общ, кристален звън. Въздухът замириса на изгоряло.

Тъй като и без друго вече валеше, Зед реши, че няма да пострада особено, ако се понамокри още малко. Стъпи във водата. Вместо да нагази, установи, че стъпалата му докосват твърда повърхност, която спокойно може да го издържи. Беше почти като лед, само дето се огъваше. Под стъпките му се образуваха вълнички, докосваха го и отскачаха встрани — сякаш стъпваше в плитка и гъста дъждовна локва. Всяка следваща стъпка намираше твърда повърхност под себе си.

Това бе откликът на Хармониите, на Реечани, носеща го към съдбата му, към тяхната Кралица. Васи, Хармонията на въздуха, също го съпровождаше — обгръщайки го с воала на смъртта.

Полъхът на отвъдния свят се усещаше във въздуха. Влагата на смъртта квасеше краката на Зед. Той беше наясно, че всяка стъпка може да му е последната.

Спомни си Джуни, удавилият се ловец от селото на Калните. Запита се дали младежът е намерил търсения покой — покоят, който му е бил предложен, преди да умре.

Тъй като познаваше природата на Хармониите, Зед силно подозираше, че след като те подмамят с неустоимото изкушение на обещания покой и преди да изтръгнат живота от съществото ти, все пак намират начин да ти вдъхнат ужаса си.

Вече наближаваше водопада, когато във водната колона се вряза някаква невидима сила. Незнайни ръце разтвориха водната завеса, оставяйки по средата пролука, през която можеше да се влезе в пещерата. Сентроси, огънят, явно го предпочиташе сух, предположи Зед.

След като излезе от водата, преди да прекрачи прага на пещерата, Зед чу недоволното цвилене на Паячка. Обърна се.

Кобилата беше застанала на брега с разтворени крака, напрегнала мускули. Ушите й бяха свити назад, очите й блестяха ядно. Опашката й се мяташе насам-натам, потупвайки я по задницата.

— Всичко е наред, Паячке — провикна се Зед към възбуденото животно. — Дарявам ти свободата. — Той се усмихна. — Ако не се върна радвай се на живота си, приятелко. Радвай се на живота си.

Паячка изцвили продължително и нервно. Зед й махна за последно и цвиленето й премина в дълбок гърлен рев.

Зед се извърна и потъна в тъмнината. Водната завеса се затвори зад гърба му.

Не се поколеба. Беше решил да даде на Хармониите онова, което търсят — душа. Ако можеше да го направи така, че да запази живота си, би било добре. Но без магията му оставаше малка надежда за подобно нещо — да осъществи намерението си и същевременно да остане жив.

Като Пръв магьосник имаше известни познания по въпроса. За да останат в света на живите, на Хармониите им трябваше душа — така бяха извикани. Нещо повече — нужна им бе определена душа — обещаната им.

Тъй като бяха същества от отвъдния свят, същества без души, едва ли бяха съвсем наясно какво е да притежаваш душа, или каква точно е обещаната им душа. Вярно, за да дойдат в този свят, трябваше да знаят някои основни неща, но въпреки това се намираха във враждебно на природата им обкръжение. И това тяхно невежество бе единствената му надежда. Тъй като Зед бе в пряка роднинска връзка с Ричард, по-точно животът на Ричард се бе появил като наследник на живота на Зед, душите на двамата бяха здраво обвързани. И така както имаха общи външни черти — форма на устата например, — душите им също имаха общи качества.

Но въпреки това всеки от тях бе уникален — и тъкмо в това се криеше рискът.

Надеждата на Зед бе Хармониите да объркат неговата душа с търсената и в крайна сметка, тъй като тя няма да се окаже правилната, да се задавят с нея. Образно казано.

Това бе единствената му надежда. Не можеше да измисли друг начин да спрат Хармониите. С всеки изминал ден опасността за живота на този свят ставаше все по-голяма. Всеки ден умираха хора. Магията отслабваше.

Колкото и да обичаше живота, Зед не можеше да измисли друг начин, освен да пожертва себе си, преди да е станало твърде късно.

Когато те отвореха себе си към обещаната им душа и станеха уязвими, се надяваше душата му да успее да разруши потока на заклинанието, благодарение на което Хармониите бяха извикани в този свят.

Като се има предвид, че бе магьосник, надеждата му не бе безоснователна. Всъщност си беше съвсем оправдана. Съмнителна, но оправдана.

Зед знаеше, че ако не друго, действията му поне ще разклатят устоите на заклинанието — също както стрелата, изстреляна към животно, може да не го убие, но поне го ранява.

Това, което не знаеше, бе какво може да се случи на самия него. Не се само заблуждаваше. С основание вярваше, че ако не изтръгнат душата от тялото му и не го убият, действията му ще разгневят Хармониите и те ще се развилнеят яростно.

Усмихна се. Равновесието във всичко това бе, че поне най-сетне щеше да види любимата си Ерилин в света на духовете, където той бе сигурен, че душата й го чака.

Жегата вътре бе потискаща.

Стените се обливаха бавно в течен огън, който танцуваше и се гърчеше.

Беше попаднал в пастта на звяра.

В центъра на пулсиращата пещера Сентроси, Кралицата на огъня, извърна към него смъртоносния си взор. Огнени езици вкусиха въздуха край него. Тя се усмихна — струйка жълт пламък.

Зед за последен път направи отчаян опит да призове магията си.

Сентроси полетя към него със зашеметяваща бързина, подтиквана от неконтролируема необходимост.

Невъобразима болка прониза дъното на душата му и той усети агонията с всяка фибра на тялото си.

Светът пламна. Викът му избухна като оглушителен взрив.

Ричард изкрещя. Болката от раздиращия, звънтящ взрив сякаш раздробяваше черепа му.

Отпусна се назад върху хълбока на коня си, изгубил представа за ставащото наоколо. Болката от падането на земята бе приятно отклонение от все обемащата агония, взела връх над самоконтрола му и предизвикала неистовия му вик.

Стисна главата си с ръце и започна да се гърчи на земята, крещейки неконтролируемо от болка. Светът се превърна в безмилостна агония. Наоколо някакви хора наскачаха от конете си, закрещяха заповеди. Ричард ги виждаше като неясни образи, които се стрелваха насам-натам. Не разбираше думите им. Не познаваше никого.

Не разбираше друго освен болката. Всичките му усилия бяха насочени към това да запази връзката със съзнанието си, със света, докато се бори с безжалостното течение на агонията.

Това, че бе издържал теста за болка, както се полагаше на всеки бъдещ магьосник, бе единственото, което го запази жив. Без тези уроци вече да е преминал в отвъдния свят. Беше сам в собствения си ад.

Нямаше представа колко още ще съумее да задържи в ръцете си нишката на живота.

Изведнъж сякаш всичко полудя. Беата се спусна през тревата, напрегнала всичките си сили. Цялото й тяло бе обзето от див ужас.

Крясъкът на Търнър бе замлъкнал. Бе наистина ужасяващ, но бе продължил само няколко секунди.

— Спрете! — крещеше с всичка сила Беата. — Спрете! Да не сте се побъркали! Спрете!

Въздухът все още трепереше от звука на Домини дирч. Плътният звън бе вдигнал от земята облаци прах, сякаш всичко наоколо изведнъж бе започнало да дими. Ударната вълна повали крехката фиданка, посадена в полето от предишния взвод.

Целият свят завибрира с отвратителна честота.

По бузите на Беата се стичаха сълзи, докато препускаше през полето, крещейки на войниците си да престанат да бият камбаната.

Търнър бе излязъл на рутинен оглед — за проверка на района пред Домини дирч.

Крясъкът му бе отекнал буквално секунди след като се чу звънът, но болката и ужасът в гласа му още разкъсваха ушите й. Крясък, който тя знаеше, че няма да забрави до края на дните си.

— Спрете! — изкрещя отново и се хвърли към перилата, за да се изкачи по стълбата. — Спрете! — продължи да вика, докато търчеше нагоре.

Втурна се на платформата с вдигнати юмруци, готова да повали на земята глупака, ударил Домини дирч.

Закова се на място, едва поемайки си въздух, и се заоглежда наоколо. Емелин стоеше като вцепенена от див ужас. Брайс също изглеждаше не на себе си. Гледаше я с ококорени очи и не можеше да помръдне в паниката си.

Дългият кол, с който се удряше Домини дирч, стоеше непокътнат на мястото си. Никой от двамата на платформата дори не бе го доближил. Никой не бе използвал приспособлението за отключване на смъртоносното оръжие.

— Какво правите! — изкрещя им тя. — Как го задействахте! Да не сте се побъркали! — Тя погледна през рамо към кървавата купчина кости, която само допреди миг бе Търнър.

Пръстът й раздра въздуха пред лицата им.

— Вие го убихте! Защо? Какво ви стана!

Емелин бавно поклати глава.

— Не съм мърдала и крачка от тук.

Брайс започна да трепери.

— Нито пък аз. Сержант, не сме удряли това нещо. Кълна се. Дори не бяхме близо до него. Никой от двама ни не беше близо. Не сме направили нищо.

Докато се взираше с неразбиращи очи в тях, Беата осъзна, че чува далечни писъци. Взря се през полето към съседния Домини дирч. Забеляза щуращи се бясно във всички посоки хора, сякаш целият свят беше подивял.

Обърна се и погледна на другата страна. И там бе същото — хора, които крещяха и се мятаха неистово насам-натам. Беата вдигна ръка над очите си и се взря в далечината. Пред съседния Домини дирч също имаше останки от войник.

Естел Ръфин и ефрейтор Мари Фовел стигнаха до купчината плът, останала от Търнър. Естел, стиснала косата си, започна да крещи. Мари се извърна встрани и заповръща.

Така я бяха учили. Така се правеше. Говореше се, че е така от хилядолетия.

Всеки взвод от всеки Домини дирч изпращаше патрул по едно и също време, за да огледа района. По този начин ако нещо или някой се промъкваше наблизо, нямаше как да се скрие — все щеше да попадне на някой от патрулиращите войници.

Не беше само нейният. Всеки Домини дирч по граничната линия бе зазвънял по собствена воля.

Калан се бе вкопчила в ръката на Ричард, който още беше дошъл на себе си от болката. Тя не можеше да разгърне свитото му на топка тяло. Нямаше представа какво става, но поне едно знаеше: той очевидно бе изправен пред смъртна опасност.

Калан чу крясъка му. Видя го как полита от седлото и пада на земята. Само дето не знаеше причината.

Първата й мисъл бе „стрела“. Ужаси се при мисълта, че може да е бил уцелен от вражески лък и вече да е мъртъв. Но кръв нямаше. Потиснала чувствата си, продължаваше отчаяно да търси следи от кръв, но така и не намери нищо.

Огледа хилядата Д’Харански войници около тях. В първия миг, щом Ричард изкрещя и политна от коня, без да им е дала каквато и да е заповед, всички като един се бяха впуснали в действие. Мечовете моментално напуснаха ножниците. Бойните брадви скочиха в стиснатите юмруци. Копията се насочиха напред. Най-близките до тях наскачаха от конете си, готови за бой с оръжия в ръце. Следващият защитен кръг бойци извърнаха конете си навън, готови да се впуснат напред срещу врага. Най-външните също тъй бързо се разпръснаха да огледат местността за вражеско присъствие.

Калан през целия си живот се бе движила сред войници и армии и познаваше структурата им. По реакциите на мъжете около нея можеше да съди, че Д’Харанските войници са толкова добри, колкото изглеждат. Нямаше нужда да дава каквито и да е заповеди. Те бяха предприели всички защитни маневри, които тя можеше да очаква от тях, при това по-бързо, отколкото би могла да им даде заповеди.

Майсторите на острието от Бака Тау Мана затегнаха плътен обръч около нея и Ричард с блеснали в ръцете мечове. Както и да ги атакуваха, със стрели, копия или нещо друго, Калан не можеше да си представи по-добра защита за Господаря Рал. Ако не друго, поне многочислеността на плътно наобиколилите ги войници нямаше да позволи проникването на стрела.

Калан, смутена от внезапните действия, се притесни, че Кара сигурно ще се ядоса, задето е допуснала нещо лошо да се случи на Ричард. Нали бе обещала на Морещицата да се грижи за него — сякаш бе длъжна да го прави.

Ду Чайлу си проправи път през майсторите на острието и коленичи от другата страна на Ричард. Носеше мях с вода и парцал, за да бинтова евентуалната рана.

— Откри ли мястото?

— Не — призна Калан и продължи да го оглежда.

Притисна длан отстрани на лицето му. Ситуацията й напомни онзи път, когато бе болен от чума, не на себе си от треската и без да знае къде се намира. Сега не можеше да става и дума за болест — не и при положение, че всичко бе станало буквално за секунди. Но лицето му сякаш наистина гореше в треска.

Ду Чайлу го обърса с влажна кърпа. Калан забеляза, че другата жена също е силно притеснена.

Продължи огледа си, търсейки следа от копие или стрела. Ричард трепереше и се гърчеше. Тя търсеше бясно, обръщаше го по гръб, настрани, мъчеше се да открие източника на болката му. Съсредоточи се в действията си, за да не мисли за притеснението си, да не се паникьоса.

Щом го върна по гръб, Ду Чайлу го погали по челото, очевидно решила, че няма смисъл да продължават да търсят физическа рана. Духовната майка на Бака Тау Мана се наведе леко напред и запя тихичко ритуална песен, чиито думи Калан не разбираше.

— Нищо не намирам — каза Калан.

— Няма и да намериш — с далечен глас отвърна Ду Чайлу.

— И защо?

Ду Чайлу зашепна нежни думи на Ричард. Макар Калан да не разбираше буквалното им значение, схващаше емоцията, заложена в тях.

— Не е рана, дошла от този свят — каза Ду Чайлу.

Калан огледа наобиколилите ги войници. Отпусна ръце на гърдите на Ричард.

— Какво означава това?

Ду Чайлу внимателно бутна встрани ръцете на Калан.

— Това е рана на духа. На душата. Нека се погрижа за него.

Калан нежно докосна челото му.

— Откъде знаеш? Няма как да разбереш? Какво ти го подсказа?

— Аз съм духовна майка. Разбирам от тези неща.

— Само защото…

— Откри ли рана?

Калан за миг замълча, преподреждайки собствените си чувства.

— Знаеш ли как да му помогнем?

— Това не е по възможностите ти — Ду Чайлу сведе глава и притисна длани към гърдите на Ричард. — Остави на мен. Иначе съпругът ни ще умре.

Калан се отпусна на пети. Жената пред нея, затворила очи, отпуснала надолу черната си коса и допряла длани в гърдите на Ричард, явно изпадаше в транс. От устните й се откъсваха думи, вероятно предназначени единствено за нея, а не за околните. Трепереше. Ръцете й се разтресоха. Лицето й се изкриви от болка.

Изведнъж отскочи назад, прекъсвайки връзката. Калан я стисна за ръката, за да не падне.

— Добре ли си?

Ду Чайлу кимна:

— Силата ми. Задейства. Върна се.

Калан отместваше очи ту към Ричард, ту към жената. Той изглеждаше по-спокоен.

— Какво направи? Какво стана?

— Нещо се опитваше да му вземе душата. Използвах способностите си, за да отблъсна подобна сила и да задържа на разстояние от него ръцете на смъртта.

— Силата ти се е върнала? — Калан явно не й вярваше напълно. — Но как е възможно?

Ду Чайлу поклати глава.

— Не знам. Върна се в мига, в който Кахарин изкрещя и падна от коня си. Разбрах, защото отново почувствах връзката си с него.

— Може би Хармониите са се върнали обратно в отвъдния свят.

Ду Чайлу отново поклати глава.

— Каквото и да е било, вече отминава. Силата ми отново отслабва. — Тя се втренчи за миг някъде встрани. Няма я. Беше тук само за да му помогна.

Ду Чайлу тихо нареди на хората си да се изправят, защото всичко е свършило.

Калан не беше убедена. Отново погледна Ричард. Сякаш се беше поуспокоил. Дишането му ставаше по-равномерно.

Изведнъж очите му се отвориха. Премигна на светлината.

Ду Чайлу се наведе към него, притисна влажния парцал към челото му, попивайки потта.

— Вече си добре, съпруже мой — каза тя.

— Ду Чайлу — промърмори Ричард, — колко пъти да ти обяснявам, че не съм ти съпруг. Просто тълкуваш грешно древния закон.

Ду Чайлу се усмихна на Калан.

— Виждаш ли? По-добре е.

— Благодаря на добрите духове, че беше наблизо, Ду Чайлу — прошепна Калан.

— Кажи му, че ако още веднъж се оплаче, го напускам.

Калан не можа да сдържи усмивката си пред объркването на Ричард и виждайки, че наистина е по-добре. В очите й изведнъж бликнаха сълзи, но тя успя да ги преглътне.

— Добре ли си, Ричард? Какво те свали от коня?

Той се опита да се изправи, но двете жени едновременно го бутнаха да лежи.

— Двете ти съпруги ти заповядват да полежиш малко — каза Ду Чайлу.

Ричард не направи втори опит да стане. Сивите му очи се извърнаха към Калан. Тя го стисна за ръката, още веднъж благодарейки на добрите духове.

— Не знам точно какво стана — каза накрая той. Беше като някакъв звук — като оглушителна камбана. Взриви се в главата ми. Болката беше като — Лицето му побледня. — Не знам как да го обясня. Никога преди не съм чувствал подобно нещо. — Той се изправи, този път, без да обръща внимание на протегнатите им ръце. — Вече съм добре. Каквото и да е било, вече отмина. Свърши се.

— Не съм убедена — каза Калан.

— Аз пък съм — отвърна той. Нещо явно го тревожеше. — Сякаш нещо се опитваше да изтръгне душата ми.

— Но не успя да я хване — каза Ду Чайлу. — Опита се, но не успя.

Жената бе напълно сериозна. Калан й вярваше.

Гърбът й потрепваше, но иначе тялото й бе неподвижно. Копитата й удряха тревистата земя. Инстинктът й подсказваше да се маха от това място. През тялото й пробягваха ледените тръпки на паниката. Но остана неподвижна.

Мъжът бе потънал зад падащата вода, в тъмната дупка.

Тя мразеше дупките. Никой кон не ги обичаше.

Мъжът бе изкрещял. Земята се бе разтресла. Бе минало доста време оттогава. Тя не бе помръднала. Сега всичко бе отново тихо.

Знаеше, че приятелят й е жив.

Изцвили плътно и продължително.

Той беше жив, но не се връщаше.

Животното беше само.

Нямаше по-лошо нещо за един кон от това да остане сам.

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

АН ОТВОРИ ОЧИ. На приглушената светлина с изненада различи чертите на лице, което не бе виждала от месеци — от времето, когато все още беше Прелат в Двореца на пророците в Танимура, в Стария свят.

Сестрата на средна възраст я гледаше. На средна възраст, поправи се Ан, ако човек счита петстотин и няколко години живот за средна продължителност на живота.

— Сестра Алесандра.

Говоренето й причиняваше болка. Устната й не бе заздравяла. Челюстта й също не бе в особено добро състояние. Нямаше представа дали е счупена. И да беше, нямаше какво да се направи. Щеше да се наложи да я остави да заздравее от само себе си. Вече не разполагаше с магията си, за да се излекува.

— Прелате — поздрави я жената с дистанциран тон.

Някога Сестра Алесандра имаше дълга плитка, спомни си Ан. Дълга плитка, която носеше на кок, забоден високо на главата. Сега посребрената й коса бе подстригана късо и висеше свободно, едва докосвайки раменете. Ан си помисли, че така й отива повече, защото се омекотява силуетът на орловия й нос.

— Донесох ти да хапнеш, Прелате, ако ти се яде.

— Защо? Защо го правиш?

— Негово Сиятелство заповяда да се грижа да си нахранена.

— Защо точно ти?

Жената едва се усмихна.

— Не ме обичаш ти мене, Прелате.

Ан положи всички усилия да я изгледа ядосано. При положение, че лицето й бе отвсякъде подпухнало, не беше сигурна в ефекта.

— Всъщност, Сестра Алесандра, те обичам точно толкова, колкото всички останали чеда на Създателя. Просто ме отвращават деянията ти — това, че си се врекла на Безименния.

— Пазителя на отвъдния свят — усмивката на Сестра Алесандра разтегли устните й. — Значи таиш топли чувства дори към жена, станала Сестра на мрака?

Ан извърна лице, въпреки че димящата паница под носа й ухаеше вкусно. Не искаше да разговаря с паднала Сестра.

Окована, не можеше да се храни сама. Безусловно отказваше да приема храна от Сестрите, които я бяха излъгали и предали, вместо да поемат предложената им свобода. Досега я бяха хранили войници. С нескрито нежелание. Неудоволствието, с което хранеха една стара жена, очевидно бе довело до появата на Сестра Алесандра.

Жената поднесе лъжица супа към устата й.

— Ето, хапни си. Сама съм я готвила.

— Защо?

— Защото си помислих, че ще ти хареса.

— Продължаваш ли, Сестро, да късаш крачката на мравките?

— О, Прелате, май паметта ти изневерява. Не съм го правила от дете, откакто за пръв път прекрачих прага на Двореца на пророците. Доколкото си спомням, именно ти бе тази, която ме убеди да спра. И пак ти разпозна нежеланието ми да напусна дома си. Ето, хапни си. Моля те.

Ан искрено се учуди на това „моля те“. Отвори уста. Яденето й причиняваше болка, но ако не се хранеше, се чувстваше слаба. Можеше да откаже или да измисли нещо друго, за да предизвика смъртта си, но имаше мисия, а следователно и причина да иска да живее.

— Не е лошо, Сестра Алесандра. Изобщо не е лошо.

Сестра Алесандра се усмихна с изражение, наподобяващо на гордост:

— Нали ти казах. Ето, хапни си още.

Ан преглъщаше бавно, като внимателно дъвчеше меките зеленчуци, за да не си причинява допълнително болка. Малките парченца месо поглъщаше направо, стараейки се да не разранява допълнително челюстта си, в случай че е започнала да зараства.

— Устната ти май ще има нужда от зашиване.

— Любовниците ми ще останат разочаровани от това грубо посегателство над красотата ми.

Сестра Алесандра се засмя. Не грубо или цинично, а искрено, с удоволствие.

— Винаги си успявала да ме разсмееш, Прелате.

— Да — горчиво промълви Ан. — Точно затова толкова дълго не можах да разбера, че си минала на страната на злото. Мислех си, че моята малка Алесандра, моята щастлива малка Алесандра няма да бъде съблазнена и привлечена в сърцето на злото. Искрено вярвах, че си влюбена в Светлината.

Усмивката на другата жена помръкна.

— Така беше, Прелате.

— Глупости — изпуфтя Ан, — била си влюбена единствено в себе си.

Жената разбърка супата и отново поднесе лъжицата към устата й.

— Сигурно си права, Прелате. Както обикновено.

Ан внимателно задъвка парченцата зеленчуци, като в същото време огледа сумрачната малка палатка. Беше предизвикала истински смут сред Сестрите на светлината и Джаганг явно бе решил, че ще е по-добре да я настани отделно. Всяка нощ я заключваха към дълъг железен кол, забит направо в земята. Палатката издигаха около него.

Денем, когато тръгваха на път, я хвърляха в грубо скована дървена кутия, плътно затворена с резе и заключена с катинар. Кутията, заедно с Ан, товареха в затворена каруца без прозорци и вентилация. Разбра го, надничайки през един процеп там, където капакът не бе добре уплътнен.

Вечер, щом армията спреше за през нощта, една Сестра я придружаваше до тоалетната, след което я слагаха на земята, заключваха я за забития в пръстта кол и издигаха около него палатката. Ако й се приходеше до тоалетна денем, нямаше какво да направи — трябваше или да стиска, или да се облекчи в кутията.

Понякога войниците не си даваха труда да вдигат палатката и просто завързваха Ан за каруцата като куче.

Тя се привърза към малкото си жилище и бе доволна, когато прекарваше нощта вътре. Това бе нейният храм, в който можеше да протегне схванатите си крака и ръце, да легне и да се моли.

Преглътна още една лъжица супа.

— Е, Джаганг каза ли ти да правиш с мен още нещо, освен да ме храниш? Може би да се държиш грубо за свое или негово удоволствие?

— Не. — Сестра Алесандра въздъхна. — Само да те нахраня. Доколкото разбирам, той още не е решил какво ще прави с теб. Но междувременно иска да те държи жива, в случай че един ден се окажеш полезна с нещо.

Ан наблюдаваше как жената разбърква супата.

— Той не може да проникне в съзнанието ти, знаеш ли. Поне не сега.

Сестра Алесандра вдигна поглед.

— Какво те кара да мислиш така?

— Хармониите са на свобода.

Лъжицата застина на място.

— И аз така чух.

Лъжицата отново се завъртя в кръг.

— Слухове. Нищо повече.

Ан помръдна, опитвайки се да се намести по-удобно на твърдия терен. Струваше й се, че с всичките й естествени подплънки не би трябвало да й е толкова неудобно на грапавата земя.

— Де да бяха само слухове. Как си обясняваш факта, че магията ти не действа?

— Напротив, действа.

— Имам предвид Адитивната част от нея.

Кафявите очи на жената се плъзнаха надолу.

— Ами, предполагам просто не съм се опитвала да я използвам. Ако се наложи, ще задейства, сигурна съм.

— Ами тогава опитай. И ще видиш дали съм права.

Тя поклати глава.

— Негово Сиятелство не ни позволява, освен, ако няма някакво специално поръчение. Би било необмислено да направя нещо, което не ми е заповядано лично от Негово Сиятелство.

Ан се помести към жената.

— Алесандра, Хармониите са на свобода. Магията се срина. В името на Създателя, как си обясняваш факта, че съм в подобно положение? Ако можех да използвам магията си, не мислиш ли, че бих успяла да създам поне малко проблеми, преди да ме заловят? Мисли, Алесандра. Не си глупава, не се дръж като такава.

Ако нещо можеше да се каже със сигурност за Алесандра, то бе, че не е глупава. Как бе възможно умна жена като нея да се подлъже по обещанията на Пазителя, на този въпрос Ан не можеше да си отговори. Предполагаше, че лъжите могат да заблудят дори умния човек.

Ан избягваше да я нарича „Сестра“ не само защото това обръщение изразяваше уважение, но и защото без него й се струваше, че общува с жената, която познаваше и бе обичала половин хилядолетие, по-задушевно, по-прямо. А и обръщението „Сестра“ само извикваше в съзнанието й връзката на Алесандра със Сестрите на мрака.

— Алесандра, Джаганг не може да проникне в съзнанието ти. Силата му на пътешественик по сънищата угасна, също както и моята.

Сестра Алесандра я гледаше, без да показва чувствата си.

— Може би силата му действа във връзка с или дори чрез нашата и той все още може да влиза в съзнанията на Сестрите на мрака.

— Глупости. Това са разсъждения на роб. Не искам да те виждам повече, ако ще мислиш така — като Сестрите на светлината, срамувам се да го кажа.

Жената явно не искаше нито да си тръгне, нито да сложи край на разговора.

— Не ти вярвам. Джаганг е всесилен. Той със сигурност ни наблюдава в момента, през моите очи, но аз просто не мога да го усетя.

Ан бе принудена да погълне лъжицата супа, внезапно поднесена пред устата й. Задъвка бавно, загледана в лицето на жената.

— Можеш да се върнеш обратно при Светлината, Алесандра.

— Какво! — Внезапната искрица гняв в очите на жената се стопи в забавление. — Прелате, ти май си се по бъркала.

— Нима?

Сестра Алесандра отново допря лъжицата до устата й.

— Да. Врекла съм се на моя господар от отвъдния свят. Служа на Пазителя. А сега яж.

Преди да е успяла да преглътне, към устата й се вдигна нова лъжица, а след нея още шест поредни. Едва след това успя да проговори:

— Алесандра, Създателят ще ти прости. Създателят е вселюбящ и всепрощаващ. Ще те приеме обратно при себе си. Можеш да се върнеш при Светлината. Не би ли искала да усетиш отново любящата Му прегръдка?

Сестра Алесандра най-неочаквано я зашлеви с опакото на ръката си. Ан отхвръкна встрани. Жената се надвеси над нея с искрящ поглед.

— Моят господар е Пазителят! Престани да богохулстваш! На този свят мой господар е Негово Сиятелство! В следващия съм се врекла на Пазителя. Не искам да те слушам да омърсяваш клетвата ми към моя господар, ясно ли ти е?

Ан се опасяваше, че ако челюстта й е била позараснала, вече отново е в старото си положение. Заболя я ужасно. Очите й се навлажниха. Накрая Алесандра я хвана за рамото на мръсната рокля и я вдигна да се изправи.

— Няма да позволя да ми говориш такива гадости. Ясно ли е?

Ан не каза нищо, опасявайки се от следващ гневен изблик. За Алесандра тази тема очевидно бе болезнена, както бе челюстта за Ан.

Сестра Алесандра взе паницата.

— Не остана много, но ще трябва да го доядеш. — Сведе поглед. Покашля се. — Съжалявам, че те ударих.

Ан кимна.

— Прощавам ти, Алесандра.

Очите на жената, загубили блясъка си, се плъзнаха нагоре.

— Наистина, Алесандра.

Ан говореше искрено, мислейки си за ужасните чувства, раздиращи душата на бившата й възпитаничка. Очите на жената отново потънаха.

— Няма какво да ми прощаваш. Аз съм такава, каквато съм, и нищо не може да се промени. Нямаш представа какво съм направила, за да стана Сестра на мрака. — Тя се загледа някъде встрани с далечен поглед. — Но нямаш представа и с каква сила бях дарена в замяна на това. Не можеш да си представиш, Прелате.

Ан едва се стърпя да не я попита каква полза й е донесло всичко това, но си задържа езика зад зъбите и привърши супата си в мълчание. При всяка глътка се свиваше от болка. Най-сетне лъжицата изтрака в празната паница.

— Беше много вкусно, Алесандра. Най-вкусната храна, която съм яла, от, откакто съм тук. Предполагам, от седмици.

Сестра Алесандра кимна и се изправи.

— Ако не съм заета, утре пак ще ти донеса.

— Алесандра.

Жената се обърна. Ан се вгледа в очите й.

— Не би ли могла да поседиш малко с мен?

— Защо?

Ан се изсмя горчиво.

— Всеки ден ме заключват в онази кутия. Всяка нощ ме приковават към земята. Би ми било приятно да поседя с някого, когото познавам, това е.

— Аз съм Сестра на мрака.

Ан сви рамене.

— Аз съм Сестра на светлината. И въпреки това ти ми донесе супа.

— Беше ми наредено.

— Аха. Трябва да ти призная, че отношението ти е по-честно от онова, което получих от Сестрите на светлината. — Тя отмести една от веригите си и полегна настрани, извръщайки се с гръб към Алесандра. — Съжалявам, задето си прекъснала заниманията си, за да се занимаваш с мен. Джаганг вероятно иска да свършиш по-бързо тук, за да се върнеш навреме към курвенските си задължения.

Над малката палатка надвисна тишина. Навън войниците се смееха, пиеха, играеха комар.

Носеше се аромат на печено месо. Поне стомахът на Ан не къркореше от глад. Супата наистина бе вкусна.

В далечината прокънтя женски писък, веднага след това обърнал се на смях. Очевидно някоя от доброволните придружителки на армията. Понякога писъците, които достигаха до палатката й, бяха изпълнени с истински ужас. От техния звук Ан се обливаше в пот, замислена за това какво преживяват тези нещастни жени.

Сестра Алесандра най-сетне се отпусна на мястото си.

— Бих могла да поостана малко.

Ан се завъртя в предишното положение.

— За мен би било огромно удоволствие, Алесандра. Наистина.

Сестра Алесандра й помогна да се поизправи. Двете седяха в неловка тишина, заслушани в звуците на лагера.

— Палатката на Джаганг — каза накрая Ан. — Чувала съм, че е истинска забележителност. Удивителна гледка.

— Да, така е. Прилича на подвижен дворец, който се строи и разгражда всеки ден. Но въпреки това не бих казала, че влизам вътре с удоволствие.

— Да, след срещата ми с този човек предполагам, че е така. Знаеш ли къде отиваме?

Жената поклати глава.

— Тук, там, все едно. Ние сме роби на Негово Сиятелство.

В гласа й прозвучаха нотки на безнадеждност, които накараха Ан да пожелае да вдъхне искрица надежда на жената:

— Алесандра, той не може да проникне в съзнанието ми.

Сестра Алесандра я изгледа намръщено, но не я прекъсна, така че Ан й разказа за връзката с Господаря Рал, предпазваща всеки, който му се е врекъл във вярност. Внимаваше разказът й да звучи така, като че просто излага фактите, а не сякаш се опитва да убеди Алесандра. Жената я слушаше безмълвно.

— Сега — заключи Ан, — магията на връзката с Ричард като Господаря Рал не действа, но и тази на Джаганг е мъртва. Така че аз все още съм в безопасност от пътешественика по сънищата. — Тя се изкикоти. — Искам да кажа, поне докато не влезе лично в палатката ми.

Алесандра също се засмя.

Ан намести окованите си с белезници ръце в скута си, повдигайки ги достатъчно, за да може да кръстоса крака.

— Когато Хармониите се върнат при твоя господар в отвъдния свят, връзката с Ричард отново ще задейства и аз пак ще съм защитена от магията на Джаганг, която ще започне отново да действа. В цялата тази ситуация това е единственото, което ми дава сили — да знам, че съм защитена от Джаганг.

Алесандра стоеше безмълвна.

— Разбира се — добави Ан, — предполагам за теб също е облекчение Джаганг да не навестява съзнанието ти поне за известно време.

— Човек не разбира кога той е в него. Не чувстваш нищо по-различно. Освен ако Джаганг не пожелае да узнаеш.

Ан не каза нищо и Алесандра приглади роклята си.

— Въпреки всичко мисля, че не знаеш какво говориш, Прелате. Пътешественикът по сънищата е в съзнанието ми точно в този момент и ни наблюдава.

Тя вдигна очи, в очакване Ан да й опонира. Вместо това Ан каза:

— Просто си помисли върху това, Алесандра. Помисли си.

Сестра Алесандра взе паницата.

— Най-добре ще е да тръгвам.

— Благодаря ти, че дойде, Алесандра. И за супата. А също и че поседя с мен. Радвам се, че се срещнахме отново.

Алесандра кимна и се измъкна от палатката.

ПЕТДЕСЕТА ГЛАВА

МАКАР ЕДВА ЗАБЕЛЕЖИМО, тревистото поле точно пред поста на Беата бе леко повдигнато в сравнение с околния релеф, така че там се вървеше по-лесно, с по-стабилна крачка, особено за конете. След последните дъждове по-ниската местност вдясно се бе превърнала в кална, блатиста ливада. Вляво положението бе не по-различно. Поради уникалния релеф на този район хората избираха да пресекат границата през поста на Беата, покрай нейния Домини дирч, по-често отколкото през останалите. Особено след дъжд.

Не че имаше кой знае каква навалица. Но онези, които идваха към Андерия откъм тревистите полета на Дивото, бяха склонни да предпочетат именно нейната застава.

На Беата й доставяше удоволствие да носи отговорност, да преценява хората и да разрешава или не влизането им в страната. В случаите, когато й се струваше, че пътникът не бива да бъде пускан в Андерия, го препращаше към граничната служба, където съответните войници се заемаха с него.

Беше страхотно да си отговорен за нещо важно, вместо да бъдеш безпомощен и безполезен. Сега тя можеше да взема решения.

Освен това срещата с чужденци винаги бе вълнуваща — даваше й нещо различно, възможност да поговори с хора, идващи отдалеч, или пък да разгледа странните им дрехи. Рядко пътуваха повече от двама-трима души накуп. Но винаги търсеха нея — нали тя беше главната.

Но в тази ясна слънчева утрин сърцето й биеше бясно в гърдите. Той път хората, които приближаваха, бяха по-различни. И значително повече от двама-трима. Този път сякаш наистина приближаваше заплаха.

— Карин — заповяда тя, — бъди готова при кола.

Хакенката примигна насреща й.

— Сигурна ли сте, сержант? — Карин имаше крайно лошо зрение. Рядко виждаше по-надалеч от тридесетина метра, а приближаващите хора бяха далеч на хоризонта.

Подобна заповед Беата не бе издавала никога досега — някой да застане в готовност до кола. Най-малкото не и когато насреща идваха хора. Разбира се, бяха се упражнявали да изваждат инструмента за удряне на Домини дирч, но никога не в реална ситуация. В нейно отсъствие заместниците й трябваше да решават кога да го използват, ако видят, че приближава опасност. Но сега тя бе тук и решението се падаше на нея. Тя бе главната. Другите й бяха подчинени.

От ужасния инцидент насам бяха поставили допълнителна преграда пред мястото, където стоеше колът, макар да знаеха, че не самият инструмент бе задействал оръжието. Никой не им заповяда да го сторят. Но Беата реши, че ще е по-добре да има още едно препятствие между кола и Домини дирч. Това ги успокояваше, че все пак са направили нещо във връзка с ужасния инцидент — макар реално да не беше нищо.

Никой не знаеше защо се бяха раззвъняли всички Домини дирч.

Беата избърса потните си длани в хълбоците.

— Сигурна съм. Действай.

В други случаи беше лесно да се прецени, че приближаващите хора са безобидни. Търговци с каруцата, представители на някои от номадските племена в Дивото, дошли да търгуват с войниците по границата — Беата никога не ги пускаше в Андерия, — продавачи на различни стоки, сменили маршрута си по една или друга причина, а дори понякога и специални Андериански части, завръщащи се от далечни разузнавателни мисии.

Тези Андериански части не бяха от обикновените войници на Андерианската армия. Бяха специални. Състояха се само от мъже и й изглеждаха калени и опитни. Те не обръщаха никакво внимание на редовите служещи като Беата.

Веднъж, докато приближаваха към поста й, тя им бе заповядала да спрат. Знаеше кои са, защото капитан Толберт вече бе инструктирал взвода й и им бе наредил да ги пускат свободно, без никакви пречки. Тя просто искаше да ги попита като колега по служба дали имат нужда от нещо.

Те дори не я чуха и дори и не понечиха да спрат. Водачът им само се усмихна надменно и продължи да язди начело на колоната огромни мъжаги.

Но приближаващите сега хора не бяха от тези специални части. Беата не знаеше как да ги определи, само смътно усещаше, че представляват сериозна заплаха. Бе успяла да различи стотици войници в тъмни униформи, спрели на хоризонта.

Дори от това огромно разстояние изглеждаха застрашително.

Беата хвърли поглед встрани и видя как Карин издърпва кола. Анет й се притече на помощ.

Тя скочи към тях и стисна кола преди двете жени да са успели да замахнат с него.

— Не ви е дадена заповед! Какво ви става? Отдръпнете се.

— Но, сержант — оплака се Анет, — това са войници, много войници. При това не от нашите. Това поне е очевидно.

Беата я блъсна.

— Правят ни знак, нима не виждате?

— Но, сержант Беата — проплака Анет, — те не са от нашите. Нямат работа.

— Дори не знаеш по каква работа идват! — Беата бе уплашена и ядосана, че Карин и Анет едва не бяха ударили оръжието на своя глава. — Да не сте се побъркали? Дори не знаете кои са. Можеше да убиете невинни хора. Тази нощ, както и през цялата следваща седмица, сте наказани с по едно допълнително дежурство за неспазване на заповеди. И двете! Ясно ли е?

Анет сведе глава. Карин отдаде чест, не знаейки как е редно да се отговори в такъв случай. Беата би се ядосала на всеки от взвода си, опитал се да удари Домини дирч по своя воля, но дълбоко в себе си се радваше, че в момента провинилите се бяха двете Хакенки, а не Андерианките.

На хоризонта се виждаше човек, размахващ бяло знаме, закачено на върха на кол или копие. Беата нямаше представа на какво разстояние убива Домини дирч. Може би ако Анет и Карин го бяха ударили, нямаше да засегне приближаващите хора. Но след случилото се с Търнър тя се надяваше никога повече да не става свидетел на задействането на оръжието, когато пред него има хора — освен, ако те не нападаха недвусмислено.

Беата видя, че войниците стоят на място, а към поста й се приближават само няколко души. Такива бяха правилата, както ги бяха учили Беата и взводът й. Приближаващите бяха длъжни да размахат бяло знаме, а ако са много, да пуснат напред само водачите си, които да кажат на войниците по каква работа идват и да поискат разрешение за влизане.

Приближаването на няколко души не можеше да представлява заплаха. Домини дирч можеше да убие враг дори само на крачка разстояние. Смъртта беше неизбежна. Разстоянието всъщност бе без значение. Както и броят на хората.

Приближаваха четирима души — двама на кон и двама пеш. Останалите не помръдваха от местата си. Когато скъсиха разстоянието, Беата различи двама мъже и две жени. Едната двойка яздеше, другата вървеше пеш. Нещо в жената на коня…

Щом Беата си даде сметка коя би могла да бъде тя, сърцето й мигновено се качи в гърлото.

— Виждате ли? — обърна се тя към Карин и Анет. — Можете ли да си представите какво щеше да стане, ако бяхте ударили това нещо? Можете ли да си представите?

Двете жени, зяпнали, гледаха с широко отворени очи приближаващата четворка. Коленете на Беата омекнаха при мисълта за това какво би могло да стане.

Обърна се и се закани с юмрук на двете.

— Веднага махнете това нещо. И да не сте посмели да се приближавате до Домини дирч. Ясно ли е?

И двете отдадоха чест. Беата се обърна и се спусна по стълбата, прескачайки по две стъпала наведнъж. През целия си живот никога не си бе представяла, че може да й се случи подобно нещо.

Никога не си бе и помисляла, че изобщо е възможно да срещне очи в очи самата Майка Изповедник.

Стоеше, притаила дъх, както и останалите от взвода й, докато жената в дълга бяла рокля приближаваше към поста. От дясната страна на Майката Изповедник яздеше мъж. Другата двойка вървяха пеш. Жената беше бременна. Мъжът до нея, отляво на Майката Изповедник, бе облечен в провлечени дрехи с неопределен вид. Носеше меч, но прибран в ножница.

Ездачът до Майката Изповедник бе съвсем различен. Беата никога не бе виждала подобен човек, целият облечен в черно, със златоткано наметало, развяващо се на вятъра. Видът му я остави без дъх. Запита се дали е възможно това да е онзи, за когото се говореше, че ще се жени Майката Изповедник: Господаря Рал. Този тук със сигурност имаше господарски вид. Всъщност май беше най-внушителният мъж, когото Беата някога бе виждала.

Тя се провикна към двете жени на платформата:

— Слезте долу!

Двете мигновено изпълниха заповедта и Беата строи целия си взвод. Ефрейтор Мари Фовел, Естел Ръфин и Емелин застанаха от дясната й страна. Двете Хакенки, слезли от платформата, се подредиха до тримата Андерианци — Норис, Карл и Брайс, от лявата й страна. Всички се изпънаха в права линия и впериха очи в приближаващите четирима.

Щом Майката Изповедник слезе от коня си без каквито и да е заповеди Беата и целият й взвод паднаха на колене. Всички сведоха глави. Докато се отпускаше надолу, Беата забеляза красивата бяла рокля на Майката Изповедник и буйния водопад от дълга кафява коса. Беата никога не бе виждала подобна коса — толкова дълга и красива. Бе свикнала с тъмните коси на Андерианците, както и с червенокосите Хакенци, така че коса, искряща с медно кафяви отблясъци на слънчевата светлина, й се стори толкова необичайна гледка, че придаваше на жената почти неземен вид.

Беата бе доволна, че главата й е сведена, та не се налага да среща погледа на Майката Изповедник. Само нечовешкият страх потискаше огромното й любопитство.

През целия си живот бе слушала истории за силата на Майката Изповедник, за магиите й, за това как може да превръща хора в камъни, ако не й се понравят, и да върши куп други далеч по-страшни неща.

С мъка си пое въздух, едва сдържайки паниката си. Тя бе едно най-обикновено Хакенско момиче, което изведнъж се почувства не на място. Никога не бе очаквала, че ще се окаже очи в очи с Майката Изповедник.

— Станете, деца мои — чу се глас над тях. Дори само звукът на този глас — толкова нежен, толкова чист и както изглеждаше, мил — до голяма степен успокои страха й. Не бе си представяла, че Майката Изповедник може да има толкова женствен глас. По-скоро го бе чувала във въображението си като някакъв нечовешки звук, излязъл от света на мъртвите.

Беата се изправи на крака заедно с останалите войници от взвода си, но главата й остана сведена — все още се страхуваше да погледне директно Майката Изповедник. Беата никога не бе получавала инструкции как да се държи в присъствието на самата Майката Изповедник, тъй като това бе нещо, което никой не бе си представял, че е възможно да се случи на нея — едно обикновено Хакенско момиче. Но ето че се случваше.

— Кой е главният тук? — беше гласът на Майката Изповедник, все още приятелски звучащ, но с непогрешими нюанси на власт в него. Добре поне че не звучеше така, сякаш възнамерява да изпрати срещу някого светкавица.

Беата пристъпи напред, но погледът й остана забит в земята.

— Аз съм, Майко Изповедник.

— И ти си?

Бясно препускащото сърце на Беата отказваше да се успокои. Тя не можеше да спре да трепери.

— Ваш смирен слуга, Майко Изповедник. Сержант Беата.

Беата едва не изскочи от кожата си, когато едни пръсти повдигнаха брадичката й. И в следващия момент гледаше право в зелените очи на Майката Изповедник. Сякаш пред нея стоеше висок, красив, усмихнат дух.

Добър или не, Беата все едно стоеше като вцепенена, обзета от нов прилив на ужас.

— Радвам се да се запознаем, сержант Беата. — Майката Изповедник посочи към лявата си страна: — Това са Ду Чайлу и Джиаан, наши приятели. — Тя положи ръка на рамото на едрия мъж до себе си. — А това е Господарят Рал — каза след малко и на устните й блесна усмивка.

— Моят съпруг.

Погледът на Беата най-сетне се плъзна към Господаря Рал. Той също се усмихваше приятелски. Беата никога не бе виждала високопоставени особи да й се усмихват по такъв начин. И всичко това бе, защото се бе записала към Андерианската армия, за да накара злата си Хакенска природа да върши добро.

— Имаш ли нещо против да се кача да разгледам Домини дирч, сержант Беата? — попита Господарят Рал.

Беата се покашля.

— Ами хм, не, сър. Не, сър. Моля, ще се радвам да ви покажа Домини дирч. Искам да кажа, за мен ще е чест. Искам да кажа, за мен ще е чест да ви покажа Домини дирч.

— А хората ни — попита Майката Изповедник, помагайки на Беата да спре със заекването си. — Може ли да приближат, сержант Беата?

Беата се поклони.

— Простете ми. Съжалявам. Разбира се, че може, Майко Изповедник. Разбира се. Съжалявам. Ако ми позволите, ще се погрижа за това.

След като Майката Изповедник кимна, Беата се втурна по стълбите пред Господаря Рал, чувствайки се истинска глупачка, задето не се бе сетила да приветства Майката Изповедник с добре дошла в Андерия. Беата грабна рога и го наду в двете посоки към съседните Домини дирч. След това се обърна към очакващите на хоризонта, войници и даде разрешителен сигнал за безопасно приближаване към Домини дирч.

Господарят Рал се качваше по стълбите. Беата свали рога от устните си и се залепи за перилото. Нещо в него, в осанката му я оставяше без дъх. Дори самият Министър на културата, преди да направи онова с нея, не й внушаваше подобно страхопочитание и благоговение едновременно.

Не беше само ръстът му, широките му рамене, пронизващите сиви очи или одеждите му в черно и златно с широкия колан, с увесени по него извезани със златна нишка кесийки и странни символи. Беше цялостното му присъствие.

Не притежаваше красотата и представителността на Андерианските първенци, като Далтон Камбел или Министъра на културата, но все пак имаше благороден, целеустремен и в същото време опасен вид.

Смъртоносен.

Изглеждаше достатъчно добронамерен и симпатичен, но тя бе сигурна, че ако някога тези сиви очи я погледнат гневно, ще падне като покосена само от силата, стаена в тях.

Ако някъде съществуваше мъж, достоен за съпруг на Майката Изповедник, то това бе той.

Бременната жена се изкачи по стълбата, оглеждайки всичко наоколо. В тази тъмнокоса жена също имаше нещо благородно. Тя и другият мъж, и двамата с тъмни коси, изглеждаха почти като Андерианци. Жената бе облечена в най-странната рокля, която Беата някога бе виждала. По раменете й бяха навързани множество разноцветни лентички.

Беата протегна ръка.

— Това, Господарю Рал, е Домини дирч. — Беата искаше да се обърне и към жената, но името моментално бе изхвръкнало от главата й и по никакъв начин не можеше да си го спомни.

Очите на Господаря Рал обиколиха огромното камбановидно каменно оръжие.

— Създадено е преди хиляди години от Хакенците — поясни Беата. — Като смъртоносно оръжие срещу Андерианците. Но сега служи като средство за мир.

Сключил небрежно ръце на гърба си, Господарят Рал оглеждаше огромното туловище с незнайна тежест. Погледът му поглъщаше всичко по начин, по който Беата не бе виждала някой да оглежда това оръжие. Беата очакваше мъжът всеки момент да заговори на Домини дирч, а Домини дирч да му отговори.

— И как е станало това, сержант? — попита той, без да я поглежда.

— Сър?

Щом той най-сетне извърна глава, сивите му очи я оставиха без дъх.

— Ами нали Хакенците са завзели Андерия?

Под изпитателния поглед Беата трябваше да положи усилие, за да изкара глас от гърлото си.

— Да, сър — успя почти шепнешком да промълви тя.

Той вдигна показалец, посочвайки каменната камбана.

— И да не би да мислиш, че завоевателите са яздили насам, натоварени с тези Домини дирч на конете си, сержант?

Коленете на Беата се подкосиха. Толкова й се искаше той да не й бе задавал въпроси. Искаше й се мъжът просто да ги остави на мира и да отиде във Феърфийлд да си говори с хората, които щяха да знаят как да отговорят на въпросите му.

— Сър?

Господарят Рал се обърна и показа камъка, извисяващ се край тях:

— Очевидно е, че тези оръжия не са били донесени от вън, сержант. Прекалено големи са. И твърде много. Няма друг начин, освен да са били построени тук, на местата си, с помощта на магия, без съмнение.

— Но Хакенските убийци, когато са нападали…

— Те са насочени навън, сержант, срещу всеки завоевател, а не навътре, срещу народа на Андерия. Очевидно е, че са били построени като средство за защита.

Беата преглътна.

— Но нас са ни учили.

— Това, което са ви учили, явно е лъжа. — Мъжът очевидно не бе доволен от видяното. — Това безспорно е оръжие за защита. — Той огледа двата съседни Домини дирч с критичен поглед. — Те действат заедно. Поставени са тук като защитна линия, а не като средства за нападение.

Начинът, по който го каза, почти със съжаление, не звучеше така, сякаш иска да обиди някого. Явно просто изказваше на глас нещо, което е осъзнал вътре в себе си.

— Но Хакенците… — почти шепнешком отрони Беата.

Господарят Рал учтиво чакаше аргумента й. В главата й се блъскаха объркани мисли.

— Аз не съм образована, Господарю Рал. Аз съм просто обикновена Хакенка, с порочна и зла душа. Простете ми, задето не съм била обучавана достатъчно добре, за да мога по-добре да отговоря на въпросите ви.

Той въздъхна.

— Не се изисква образование, сержант Беата, за да видиш онова, което е точно пред очите ти. Използвай главата си.

Беата стоеше безмълвна, неспособна да продължи разговора. Човекът срещу нея бе наистина важна особа. Беше слушала да се говори за Господаря Рал, за това колко могъщ е той, за това, че е магьосник, притежаващ силата да превърне деня в нощ, небето в земя. Не бе човек, управляващ само една страна като Министъра на културата и Суверена, а предводител на тайнствената Д’Хара, завзел и Средната земя.

Но освен това бе и човекът, оженил се за Майката Изповедник. Беата забеляза погледа в очите на Майката Изповедник, когато тя се обръщаше към Господаря Рал. По този поглед Беата разбра, че тази жена обича и уважава мъжа до себе си. Беше ясно като бял ден.

— Няма да е зле да се вслушаш в думите му — каза бременната жена. — Освен всичко останало, той е и Търсач на истината.

Беата зяпна. Успя да проговори преди страхът да е сковал гърлото й.

— Искате да кажете, че мечът, който носите, е Мечът на истината, сър?

Оръжието му й изглеждаше най-обикновено, не много по-различно от нейното. Имаше черна кожена ножница, без нищо специално, и обвита в кожа дръжка.

Той погледна надолу и извади меча от ножницата, после го върна обратно.

— Това ли? Не това не е Мечът на истината. Не го нося със себе си в момента.

Беата не посмя да попита защо. Толкова й се искаше да бе видяла истинския меч. Той притежаваше магия. Това вече щеше да е истинска сензация — да види с очите си Меча на истината, за който Фич толкова много мечтаеше. Да го види вместо него. Сега, когато бе в армията и отговаряше за Домини дирч, тя щеше да постигне много повече от него.

Господарят Рал се бе извърнал към огромното оръжие. Явно бе забравил присъствието на всички останали и бе потънал в покритата с мъх каменна повърхност пред себе си. Стоеше неподвижен като камък. Почти се бе слял с оръжието.

Ръката му се повдигна да го докосне.

Жената го сграбчи за китката и го спря.

— Не, съпруже мой. Не го докосвай. В него има…

Господарят Рал се извърна и я погледна в очите, за да довърши изречението й:

— Зло.

— Значи го чувстваш?

Той кимна.

Разбира се, че в него има зло, искаше да им каже Беата. Нали е направено от Хакенци. Тя сбърчи чело в недоумение. Жената го нарече „съпруже“, но Майката Изповедник каза, че той е нейният съпруг.

Господарят Рал, забелязал, че войските му се приближават, тръгна надолу по стълбата, прескачайки по две стъпала наведнъж. Жената остана още миг край Домини дирч, после тръгна след него.

— Съпруже? — Беата не успя да сдържи въпроса си.

Онази повдигна брадичка и се извърна към нея.

— Да. Аз съм съпругата на Господаря Рал, Търсача, Кахарин, Ричард.

— Но но Майката Изповедник каза…

Жената сви рамене.

— Да. И двете сме негови съпруги.

— И двете? Две?

Жената заслиза по стълбата.

— Той е важен човек. Може да има повече от една съпруга. — Жената спря и се обърна: — Някога аз имах петима съпрузи.

Беата изпрати жената с ококорени очи. Утринният въздух се изпълни с тропота на приближаващата конна армия. Беата никога не си бе представяла по-страховити на вид мъже. Беше доволна от своето обучение. Капитан Толберт й бе казал, че с нейното обучение може да защитава Андерия от всякакви нашественици, дори като тези.

— Сержант Беата — повика я Господарят Рал.

Беата се приближи до перилото пред камбаната. Той бе спрял на средата на пътя до коня си и се бе обърнал назад. Майката Изповедник тъкмо хващаше юздите на своя. Кракът й бе на стремето.

— Да, сър?

— Предполагам не сте удряли това нещо преди около седмица?

— Не, сър, не сме.

Той се обърна към коня си.

— Благодаря, сержант.

— Но точно преди около седмица то само се задейства.

Господарят Рал замръзна на място. Бременната жена се завъртя. Майката Изповедник, наполовина качила се на коня си, скочи обратно на земята.

Беата се спусна надолу по стълбата, за да не се налага да крещи на висок глас ужасяващите подробности около инцидента. Другите от взвода й се бяха дръпнали назад зад Домини дирч, като не искаха да застават на пътя на толкова важни хора. По-скоро, помисли си Беата, опасявайки се да не би Майката Изповедник да реши да ги изпепели с поглед. Беата все още се страхуваше от тази жена, но страхът й бе някак по-овладян.

Господарят Рал изсвири към войниците си и им махна да побързат покрай Домини дирч, да се скрият от полето на опасността, в случай че оръжието реши отново да се задейства само. Докато от двете страни на огромната камбана галопираха стотиците мъже, Господарят Рал се спусна към Майката Изповедник, бременната жена и другия мъж, подканвайки ги да се скрият зад каменната платформа.

След като жените бяха на сигурно място, хвана Беата за рамото и я дръпна бащински зад Домини дирч. Тя замръзна — предимно от страх пред него.

Челото му се бе свъсило така, че коленете й се подкосиха.

— Какво стана? — попита той тихо, сякаш опасявайки се да не би с гласа си да задейства отново Домини дирч.

Майката Изповедник се бе приближила и стоеше до него. Бременната му жена застана от другата страна.

— Ами, не знаем, сър. — Беата облиза устни. — Един от хората ми Търнър, беше — тя показа с ръка полето зад Господаря Рал, — беше излязъл на оглед, когато това нещо зазвъня. Чу се ужасен звук. Наистина ужасен. И Търнър…

Беата усети как по бузата й се изтърколва сълза. Колкото и да не й се искаше този мъж и Майката Изповедник да стават свидетели на слабостта й, не можа да я, преглътне.

— В късния следобед? — попита Господарят Рал.

Беата кимна:

— Откъде знаете?

Той не обърна внимание на въпроса й.

— И всички зазвъняха едновременно? Не само една, а всички камбани по продължение на защитната линия, на ли?

— Да, сър. Никой не знае защо. Дойдоха офицери да проверят какво става, огледаха Домини дирч, но не ни казаха нищо.

— Много ли хора бяха убити?

Беата не обърна внимание на погледа му.

— Да, сър. Един от моите и още много от другите взводове, както разбрах. Също и каруци с търговци, приближаващи границата, местни хора, завръщащи се в родината всеки, оказал се пред Домини дирч в мига, в който камбаните зазвъняха. Беше просто ужасно. Да умреш по такъв начин.

— Разбираме — каза съчувствено Майката Изповедник. — Съжаляваме за загубата.

— И никой няма никаква представа какво е задействало камбаните? — настоя Господарят Рал.

— Не, сър, поне никой не ни е казал. Говорих със съседните взводове и с по-следващите, но никой не знае защо. Офицерите, които дойдоха да огледат, може също да не са разбрали, защото ни разпитваха как е станало.

Господарят Рал кимна, явно потънал в дълбок размисъл. Вятърът развя златотканото му наметало. Майката Изповедник отметна кичур коса от лицето си, бременната жена също.

Господарят Рал посочи взвода на Беата.

— Значи тези хора са всичко, с което разполагате на този пост — само тези войници?

Беата вдигна поглед към оръжието, извисяващо се над главите им.

— Ами да, сър, за да се задейства Домини дирч, е достатъчен само един човек.

Погледът му огледа внимателно взвода й.

— Сигурно. Благодаря за помощта, сержант.

Той и Майката Изповедник пъргаво скочиха на седлата си. Майката Изповедник и другите двама, които вървяха пеш, тръгнаха, Господарят Рал се обърна към Беата:

— Кажи ми, сержант Беата, мислиш ли, че аз и Майката Изповедник сме по-лоши от Андерианците? Мислиш ли, че ние също сме зли по природа?

— О, не, сър. Единствено Хакенците са родени наказани със зли души. Ние никога не можем да бъдем добри като Андерианците. Нашите души са порочни и не могат да се пречистят. А техните души са чисти и не могат да са порочни. Ние никога няма да можем да се пречистим на пълно. Можем само да се надяваме да установим контрол над злите си души.

Той й се усмихна тъжно. Гласът му прозвуча меко:

— Беата, Създателят не създава зли същества. Той не би ви създал със зли души. Във вас има не по-малко потенциал за вършене на добри дела, отколкото във всеки друг. Както и Андерианците притежават потенциала за вършене на зло както всеки друг.

— Не са ни учили така, сър.

Конят му отметна глава и затанцува странично, явно нетърпелив да поеме след останалите. Той го успокои, поставяйки нежно ръка на врата му.

— Както вече казах, учили са ви грешно. Вие сте добри колкото всички останали, Беата — Хакенци, Андерианци и всички останали. Такава е целта ни в борбата — да направим така, че всички народи да имат равни шансове.

И внимавай с това нещо — с Домини дирч, сержант.

Беата изкозирува с ръка до челото.

— Да, сър, наистина смятам да го направя.

Той я изгледа продължително, после вдигна юмрук към гърдите си в отговор на нейния поздрав. След това конят му се спусна в галоп да догони останалите.

Докато Беата го изпращаше с поглед, осъзна, че това вероятно бе най-вълнуващото нещо, което можеше да й се случи изобщо в живота — да разговаря със самия Господар Рал и с Майката Изповедник.

ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДАЛТОН ВЛЕЗЕ В СТАЯТА и Бертранд Чанбоор вдигна глава. Хилдемара също бе там, застанала зад пищното писалище на съпруга си. Далтон я стрелна с бърз поглед. Малко се изненада да я види, но реши, че сигурно работата й се е сторила достатъчно важна, за да си заслужава.

— Е? — попита Бертранд.

— Първоначалната ни информация се потвърди каза Далтон. — Видели са ги със собствените си очи.

— И пътуват с войска? — попита Хилдемара. — И това ли е вярно?

— Да. В най-добрия случай с поне хиляда войници.

Хилдемара изруга тихичко и замислено забарабани по плота на писалището.

— И онези глупаци на границата са ги пуснали просто ей така!

— Нали така обучаваме армията си, ако позволиш да ти припомня — обади се Бертранд и стана. — Нали в крайна сметка са пуснали и „специалните Андериански части“.

— Войниците на границата не бива да се обвиняват — вметна Далтон. — Те едва ли биха могли да откажат да пуснат Майката Изповедник. А мъжът с нея не може да е никой друг освен самият Господар Рал.

В пристъп на ярост Бертранд запрати писалката си и тя издрънча в пода, след което се спря в отсрещната стена. Министърът се приближи до прозореца, облегна се на рамката и се загледа навън.

— В името на Създателя, Бертранд, овладей се — изръмжа лейди Чанбоор.

Той извърна аленото си от гняв лице и се закани с пръст на жена си:

— Това може да разруши всичко! С години се трудихме над целите си, внимателно създавахме връзки, посяхме семената, изтръгнахме избуялите плевели и точно когато идва моментът най-сетне да пожънем жътвата на живота си, тя ни се явява на кон, придружавана от това, от това Д’Харанско копеле Господаря Рал!

Хилдемара скръсти ръце.

— Е, така проблемът наистина се разрешава — като изпадаш в ярост. Кълна се, Бертранд, че понякога имаш по-малко мозък от пиян рибар.

— И префърцунена съпруга, която ме изкарва от нерви!

Той стисна зъби и отмести стола си, без съмнение готов да започне нескончаема тирада. Далтон почти видя как гърбът й се извива, козината й настръхва и ноктите й се показват.

Обикновено при подобни избухвания Далтон присъстваше като мебел. Този път обаче си имаше по-важна работа от това да чака препирнята им да се превърне в семеен скандал и да изгуби ценно време. Трябваше да раздаде заповеди, в зависимост от това какви решения се вземат. Трябваше да постави на съответните места правилните хора.

Помисли си за Франка, запита се дали е възвърнала силата си. Напоследък не я виждаше често, а когато се засичаха, му изглеждаше доста разсеяна. Прекарваше доста време в библиотеката. В момент като настоящия нямаше да е зле да се възползва от помощта й. Истинската й помощ.

— Майката Изповедник и Господарят Рал се придвижват бързо и хората ми едва са успели да ги изпреварят — успя да се намеси Далтон, преди Бертранд да се е нахвърлил отново върху жена си или пък тя да е започнала да му отвръща. — Би трябвало да са тук след около час. Най-много два. Трябва да се приготвим.

Бертранд се огледа с блеснал поглед, след което придърпа стола си и седна. Скръсти ръце на писалището.

— Да, прав си, Далтон. Напълно прав. Най-важното е да скрием Стейн и хората му от погледа им. Няма да е добре да…

— Вече си позволих да се заема с това, Министър. Някои от тях изпратих на оглед в зърно хранилищата, други пожелаха да огледат някои от главните пътни артерии на Андерия.

Бертранд го погледна.

— Добре.

— Твърде много години сме се трудили, за да си позволим да изгубим всичко, когато сме почти на финала — обади се Хилдемара. — Но каквото и да е положението, ако мислим с главите си, не виждам причина да не действаме според предварително начертаните планове.

Мъжът й кимна, значително поохладил страстите си. Мисълта му вече бе заета със сериозните предстоящи проблеми. Бертранд притежаваше странната способност в един миг да избухва в ярост, в следващия вече да се усмихва.

— Вероятно. — Той се обърна към Далтон: — На какво разстояние е Орденът?

— Все още далеч, Министър. „Специалните Андериански части“ на Стейн, които пристигнаха онзи ден, ми казаха, че имат още поне четири седмици път. Вероятно малко повече.

Бертранд сви рамене и повдигна вежда, на устните му се разля лукава усмивка.

— Значи просто ще трябва да задържим Майката Изповедник и Господаря Рал.

Хилдемара се облегна с юмруци на писалището и погледна съпруга си.

— Те двамата, Господарят Рал и Майката Изповедник, ще очакват отговор от нас. Вече мина доста време, откакто обясниха на представителите ни в Ейдиндрил какъв избор имаме и ги отпратиха с предложението или да се при съединим към Д’Харанската империя, или да се изправим пред възможността да бъдем окупирани и да изгубим идентичността си.

Далтон се съгласи с нея:

— Ако не приемем условията на капитулацията, те ще обърнат силите си срещу нас. Ако бяхме някоя малка и незначителна страна, едва ли щяха да ни обърнат някакво внимание, но откажем ли да се присъединим към тях, ще се превърнем в една от първите им мишени.

— А доколкото ми е известно, разполагат с части някъде на юг — вметна Хилдемара. — Господарят Рал е човек, който не приема откази, нито пък може да бъде смятан за глупак. Някои страни — Джара, Галеа, Гренидон и Келтон, както и други — вече капитулираха по своя воля или принудително. Освен това Господарят Рал разполага и с могъща собствена армия от Д’Хара. Като прибавим към нея и армиите на капитулиралите страни, нещата стават наистина страховити.

— Но не всички са близо — опонира й Бертранд, изведнъж напълно спокоен. — Орденът ще се справи с тях. Домини дирч ще удържи всяка сила, дошла откъм Д’Харанската империя.

На Далтон увереността на Министъра му се струваше безпочвена.

— От информацията, която получих от източниците си, разбирам, че Господарят Рал е магьосник със забележителни способности. Освен това е и Търсач на истината. Предполагам за човек като него ще се намери начин да се справи с Домини дирч.

Хилдемара се намръщи.

— Освен това Майката Изповедник, Господарят Рал и вероятно хиляда техни войници вече са преминали границата с Домини дирч. Те ще искат капитулацията ни. Стане ли това, ще се окажем без никаква сила зад гърба си. Орденът ще се забави още няколко седмици — ще пристигне твърде късно. Тя размаха пръст срещу съпруга си.

— Работихме твърде много години, за да загубим всичко сега.

Бертранд опря палци един в друг и се усмихна.

— В такъв случай, както вече казах, просто ще трябва да ги задържим, нали, скъпа?

Ричард и Калан вървяха към имението на Министъра на културата пред дългата колона Д’Харански войници, виеща се като алена панделка по пътя. Алена панделка, лъщяща от стомана. Имаше по-малко от час, докато слънцето залезе зад надвисналите облаци, но поне вече пристигаха.

Ричард отлепи потната си Д’Харанска риза от гърдите и се загледа в един любопитен гарван, който кръжеше над главите ми. Птицата надаваше дрезгави крясъци, оповестяващи царственото й присъствие — типично за гарван.

Денят бе топъл и влажен. Двамата с Калан бяха облечени с дрехите, донесени им от войниците, за да се запазят техните чисти и в добро състояние за срещата, която и двамата с нетърпение очакваха.

Ричард хвърли поглед през рамо и получи убийствен поглед от Ду Чайлу. Бе я накарал да се качи на кон, за да могат да пристигнат до целта си до вечерта, без да се налага да губят още ден. Този път тя разбираше, че ако не изпълни заповедта му, той ще я остави да върви след другите.

Очевидно Кара бе изгубила известно време, докато открие частите на генерал Рейбич и изпрати ескорта им от войници. Ричард, Калан и Бака Тау Мана се бяха движили пеш под пролетните дъждове доста време. Не бяха успели да покрият голямо разстояние, докато ги настигнаха Д’Харански части с коне.

Пътуването им забавяше и Ду Чайлу, макар и не нарочно. Тя непрестанно протестираше, че язденето ще навреди на бебето й — бебето, което Ричард я бе убедил да задържи. Заради това неродено бебе той не искаше да я притиска да язди.

Първо на първо изобщо не желаеше тя и хората й да продължават с него. След пристигането на Д’Харанските войници с провизии и коне тя бе отказала да се завърне у дома си, както му бе обещала преди. За своя чест обаче нито веднъж не се оплака от трудното пътуване. Но когато Ричард я накара да се качи на кон, настроението й стана зло.

Калан, отначало приела с неохота присъствието на духовната майка на Бака Тау Мана, промени отношението си от деня, в който Ричард падна от коня. Тя бе благодарна на Ду Чайлу, задето спаси живота му. Той оценяваше готовността й да помогне, но не вярваше, че именно нейните действия са го спасили.

Изобщо не бе сигурен какво се бе случило. Откакто бе видял Домини дирч и му бяха казали, че камбаните са започнали да бият от само себе си по същото време, когато бе почувствал раздиращата болка, той беше убеден, че всичко това е по някакъв начин свързано, и не вярваше Ду Чайлу да има пръст в цялата работа. Ставаше въпрос за нещо много по-мащабно, отколкото тя можеше да осъзнае. И много по-сложно, отколкото Ричард можеше да разбере.

Откакто бе видял Домини дирч, той не желаеше да се бави по никаква причина. Дори заради нейното състояние. Откакто самата тя се доближи до огромната камбана и почувства нещо в нея, започна да се отнася с повече разбиране към бързането му.

Ричард забеляза пред себе си ездач, потънал в облак прах на пътя, и вдигна ръка. Чу как заповедта му се предава от командир на командир и цялата колона рязко спря. Едва когато всички застинаха на място и наоколо настъпи пълна тишина, той си даде сметка колко шумно всъщност се придвижват.

— Сигурно са посрещачи — предположи Калан.

— На какво разстояние сме от имението на Министъра? — попита Ричард.

— Не сме далеч. Минахме почти половината път от Феърфийлд. Има може би още около километър-два.

Ричард и Калан скочиха от конете си да посрещнат приближаващия ездач. Един войник пое юздата на коня на Калан. Ричард му подаде и своите, след което пристъпи напред. Единствено Калан го последва. Трябваше да даде знак с ръка на войниците си да не образуват около него защитен обръч.

Младежът скочи от коня си още преди да е спрял напълно. Стиснал юздите в една ръка, падна на коляно и сведе глава. Калан го поздрави като Майката Изповедник и той се изправи. Беше с униформа, състояща се от черни ботуши, тъмни панталони, бяла риза с богата яка и ръкавели и жълтеникав жакет с черни и кафяви ширити по ръбовете.

Мъжът сведе червенокосата си глава пред Ричард.

— Господарю Рал?

— Да, точно така.

Онзи се изправи.

— Аз съм Роули. Министърът на културата ме изпрати да ви посрещна и да предам радостта му от това, че двамата с Майката Изповедник благоволихте да окажете такава чест на народа на Андерия.

— Сигурен съм в това — каза Ричард.

Калан го сръга в ребрата. Обърна се към Роули:

— Благодаря, Роули. Ще имаме нужда от място, където войниците ни да разпънат лагера си.

— Да, Майко Изповедник. Министърът ми заръча да ви предам, че сте добре дошли да си изберете, което място ви харесва. Ако нямате нищо против, можете да ползвате земята край имението.

Ричард не бе съгласен с предложението. Не искаше хората му да са вързани по този начин. Искаше да са наблизо, но и да имат възможност за изграждане на защитна позиция. Независимо какво си мислеха всички останали, за него тази територия бе потенциално враждебна.

Той плъзна ръка по житната нива край пътя.

— Какво ще кажете за това място? Разбира се, ще обезщетим собственика на земята за съсипаното жито.

Роули сведе глава.

— Щом ви харесва, Господарю Рал. Министърът искаше сам да изберете. Земята е собственост на държавата, така че не бива да се притеснявате за зърното или за цената й. След като се погрижите за частите си, когато ви е удобно, Министърът би бил радостен да го удостоите с честта да вечеряте с него. Той заръча да ви предам истинското нетърпение, с което ви очаква, и желанието отново да се срещне с Майката Изповедник.

— Ние не…

Калан отново го сръга.

— Ще се радваме да вечеряме заедно с Министъра на културата. Въпреки това бихме те помолили да му предадеш, че отдавна сме на път и сме уморени. За нас би било истинско удоволствие, ако организираната вечеря не бъде прекалено пищна — най-много с три ястия.

Роули очевидно не бе подготвен за подобна молба, но обеща да предаде веднага желанието им.

След като младежът си тръгна, Ду Чайлу пристъпи напред.

— Имаш нужда от баня — каза тя на Ричард. — Джиаан казва, че недалеч има езеро. Ела, ще се изкъпем.

Калан свъси чело. Ду Чайлу се усмихна сладко.

— Обикновено аз трябва да му предлагам — поясни тя. — Когато се къпем заедно, той много се смущава. Лицето му почервенява. — Тя посочи Ричард. — Точно така е и когато се съблича, за да се изкъпе. Лицето му почервенява всеки път, когато ме кара да си съблека дрехите.

Калан скръсти ръце.

— Нима?

Ду Чайлу кимна.

— Ти обичаш ли да се къпете заедно? На него явно му харесва — да се къпе с жени.

Едва сега Ричард разбра колко е бясна Ду Чайлу, задето я бе принудил да язди, и колко силно бе желанието й да му върне жеста.

Зелените очи на Калан се обърнаха към него.

— Какво беше това за теб и жените и водата?

Ричард сви рамене, очевидно без желание да се включи в играта.

— Искаш ли да се присъединиш към нас? Ще е забавно. — Той й смигна и стисна Ду Чайлу за ръката. — Хайде, тогава, съпруго. Ние да вървим, може би Калан ще дойде по-късно.

Ду Чайлу дръпна ръката си. Шегата бе взела твърде непредвиден обрат.

— Не. Нямам намерение да приближавам до вода.

В очите й блесна неприкрит страх. Явно нямаше намерение да дава възможност на Хармониите отново да я хванат.

ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

РИЧАРД ВЪЗДЪХНА НЕТЪРПЕЛИВО, наблюдавайки как всички присъстващи изпитват истинско удоволствие от вечерята. Бертранд Чанбоор бе организирал истинско празненство. Калан бе обяснила на Ричард, че за Андерианците вечеря от петдесет-шестдесет човека се смята за „тесен кръг“.

Когато Ричард вдигаше поглед към гостите, повечето от тях, най-вече мъжете, отместваха очи. Повечето жени обаче не го правеха. Добре, че — както примигваха сластно насреща му, — Калан не бе ревнива. Всъщност Калан не се бе ядосала истински дори на последната реакция на Ду Чайлу — знаеше, че жената просто се опитва да го злепостави. И все пак щеше да му се наложи да й обясни доколко невинна е била банята му с Ду Чайлу.

Беше трудно да се дават каквито и да било обяснения на Калан, особено при положение, че около двамата непрекъснато гъмжи от хора. Дори нощем над тях бдяха майсторите на острието, а сега и Д’Харанските войници. Не беше особено предразполагащо към интимности, още по-малко романтично. Вече като че ли започваше да забравя, че са женени — толкова нищожно малко време имаха възможност да прекарват насаме.

Предстоящата им цел обаче не им позволяваше да мислят ни най-малко за себе си. Фактът, че хората измират заради оказалите се на свобода Хармонии, изключваше мисълта за каквато и да е интимност помежду им.

Сега, докато седеше до нея и споделяше храната от общото им плато, докато наблюдаваше как светлината от лампите се отразява в зелените й очи, в косата й, започваше да се отнася към времето, когато бяха заедно в къщата на духовете — към последния път, когато се бяха любили спомняше си сочното й голо тяло. Картината бе като жива в главата му. Калан се покашля.

— Той ти зададе въпрос, Ричард — прошепна тя.

Ричард примигна.

— Моля?

— Министър Чанбоор ти зададе въпрос.

Ричард се обърна на другата страна.

— Съжалявам, бях се замислил. За нещо много важно.

— Да, разбира се — усмихна му се Министърът. — Просто бях любопитен да узная къде сте отрасъл.

В главата на Ричард изплува отдавна забравеният спомен за детството, за времето, когато се биеха на игра с по-големия му брат, Майкъл. Толкова обичаше да се бори с него. Беше щастливо време.

— Ами как да ви кажа, отраснал съм там, където имаше битка.

Министърът си глътна езика.

— Ами предполагам сте имали добър учител.

По-късно, когато пораснаха, брат му го бе предал на Мрачния Рал. Всъщност Майкъл бе предал не само него. Заради предателството му измряха стотици невинни.

— Да — отвърна Ричард, полагайки воала на спомена между себе си и изпълненото с очакване лице на Министъра. — Наистина имах добър учител. Миналата зима заповядах да го обезглавят.

Бертранд Чанбоор побледня.

Ричард се обърна към Калан. Тя едва сдържа усмивката си.

— Добър отговор — прошепна иззад кърпата за хранене, за да не я чуе някой въпреки звуците на арфата, носещи се откъм мястото на музикантите точно пред тяхната маса.

Лейди Чанбоор, седяща от другата страна на Калан, дори да бе ужасена, не го показа. Далтон Камбел, от далечната страна на Министъра, повдигна вежда. До него съпругата му, Тереза, приятна жена, както си помисли Ричард, не чу думите му. Когато Далтон извърна глава и й ги прошепна, очите й се ококориха по-скоро с възхищение, отколкото от ужас.

Калан го бе предупредила, че хората, с които ще се срещнат, са фактическите водачи на тази страна, и му бе предложила да се постарае да изглежда като човек с внушително могъщество и сила, ако иска да спечелят Андерия на своя страна.

Министърът, хванал с пръсти парче говеждо роле, потопено в червен сос, махна с ръка и насочи разговора към по-безобидни теми:

— Господарю Рал, няма ли да опитате от месото?

Месното ястие, както се стори на Ричард, се проточи повече от час. Реши да каже на мъжа истината:

— Аз съм магьосник-воин, Министър Чанбоор. Както и баща ми, Мрачния Рал, не ям месо. — Той направи пауза, за да е сигурен, че всички на масата го слушат с внимание. — Магьосниците, нали разбирате, трябва да поддържат равновесие в живота си. Това, че не ям месо, балансира факта, че съм принуден да извършвам много убийства.

Арфистката прескочи един тон. Всички останали затаиха дъх.

Ричард запълни напрегнатата тишина:

— Сигурен съм, че вече ви е било предадено предложението, което отправих до всички страни на Средната земя за присъединяване към нас. Условията са честни и еднакви за всички. Представителите ви сигурно са ви ги предали. Ако се присъедините към нас по своя воля, народът ви ще бъде добре дошъл. Ако ни се противопоставите е, ако това стане, ще се наложи да ви окупираме, след което условията за живот на хората ви никак няма да бъдат толкова благоприятни.

— И аз така разбрах — отвърна Министърът.

Калан се наведе напред.

— А предадено ли ви бе, че аз напълно подкрепям Господаря Рал? Че съветът ми към всички страни е да се присъединят към него?

Министърът леко кимна.

— Да, Майко Изповедник. И можете да бъдете сигурна, че ценим високо мъдрия ви съвет.

— В такъв случай, мога ли да смятам, че се присъединявате към нас в борбата ни за свобода, Министър?

— Ами как да ви кажа, Майко Изповедник. Не е толкова просто.

— Чудесно — накани се да става Ричард. — В такъв случай ще се срещна със Суверена.

— Няма да е възможно — намеси се Далтон Камбел.

Ричард, с помръкнало лице, се отпусна на мястото си.

— И защо?

Министърът облиза устни.

— Суверенът, нека Създателят бди над благословената му душа, е много болен. На легло е. Дори аз нямам позволение да го посещавам. Не е в състояние да води разговор, както научих от лекарите и съпругата му. Разговорът с него би бил безпредметен, при положение, че рядко идва в съзнание.

— Толкова съжалявам — каза Калан. — Нямахме представа.

— Бихме искали наистина да се срещнете с него, Майко Изповедник, Господарю Рал — каза Далтон Камбел с възможно най-искрения си глас, — но човекът е толкова зле, че едва ли ще е в състояние да изрази адекватно мнението си.

Арфистката поде по-силна, по-сложна и драматична тема.

— В такъв случай ще се наложи да решавате без него — каза Ричард. — Императорският орден вече окупира Новия свят. За нас е от значение всеки присъединил се към каузата ни съюзник, който е готов да ни помогне да отхвърлим тиранията на Джаганг и да не позволим на тъмната му сянка да засенчи всички ни.

— Ами — заекна Министъра и упорито зачовърка някакво невидимо петънце на покривката, — бих желал страната ни да се присъедини към вас и благородната ви кауза. Наистина бих желал. Както съм сигурен, че биха искали и повечето от сънародниците ни.

— Добре. Тогава нещата са уредени.

— Всъщност не, сър. — Министърът вдигна поглед. — Колкото и да ми се иска, както и на съпругата ми, и колкото и Далтон настойчиво да ме съветва, не можем да вземем подобно важно решение на своя глава.

— Директорите? — попита Калан. — Ще говорим с тях веднага.

— Те също имат глас — продължи Министърът. — Но не само те. Има още хора, които трябва да участват във взимането на подобно решение.

Ричард го гледаше неразбиращ.

— И кои са те?

Министърът се облегна на стола си и известно време се взира в залата, преди тъмните му очи да се спрат отново върху Ричард.

— Народът на Андерия.

— Вие сте Министър на културата — разпалено каза Калан и се наведе напред. — Вие говорите от тяхно име. Нужно е само да кажете нещо и то вече е факт.

Мъжът разпери ръце.

— Майко Изповедник, Господарю Рал, вие искате от нас да капитулираме пред вас и да ви отстъпим суверенитета си. Не мога просто ей така да направя това на своя глава.

— Нали точно това е смисълът на капитулацията — изръмжа Ричард.

— Но вие искате от нашия народ да престане да бъде онова, което е. Да се слее с вас и вашите народи. Не мисля, че си давате сметка какво означава това. Искате от нас да ви отстъпим не само суверенитета, но и културата си.

Нима не виждате? Ние просто ще престанем да съществуваме такива, каквито сме. Нашата култура има дълбоки корени, тя е създадена преди хиляди години. А сега вие се появявате и искате от хората да захвърлят историята си? Нима мислите, че толкова лесно се забравя наследеното, обичаите, културата ни?

Ричард забарабани с пръсти по масата. Плъзна поглед по множеството, наслаждаващо се на вечерята си — към всички онези гости, които нямаха ни най-малка представа за важността на разговора, който се водеше в същото време на главната маса.

— Грешно поставяте нещата, Министър Чанбоор. Нямаме желание да унищожаваме културата ви — Ричард се наведе към мъжа, — макар че, доколкото имам информация, в нея има някои съмнителни аспекти, на които смятам да сложа край. Според нашия закон всички хора и народи имат равни права. Докато се придържате до този общ закон, можете да запазите културата си.

— Да, но…

— На първо място, това е необходимост за свободата на стотици хиляди хора в Новия свят. Няма да рискуваме живота на толкова много хора. Ако не се присъедините към нас, ще ви завладеем. Когато това стане, ще загубите гласа си в утвърждаването на общия закон и ще получите наказания, които ще дисбалансират състоянието на страната ви за десетилетия напред. — Нажеженият поглед на Ричард отмести Министъра няколко милиметра назад. — Още по-лошо ще стане, ако Императорският орден ви докопа пръв. Те няма да налагат финансови наказания, а направо ще ви смажат. Ще започнат да убиват и заробват.

— Императорският орден поиска капитулацията на Ебинисия — намеси се Калан. — — Бях там. Видях какво вършат онези хора с отказалите да станат техни роби. Мъжете от Императорския орден измъчваха и клаха наред — мъже, жени, деца — целия град. До последния човек. Няма нито един оцелял.

— Е, всеки, който…

— В клането на невинните жители на Ебинисия участваха над петдесет хиляди войници на Императорския орден. — Гласът на Калан бе придобил ледени нюанси.

Водих лично армията, решила да тръгне по петите им. Избихме всички войници, участвали в клането над Ебинисия. До крак.

Калан се наведе към Министъра.

— Мнозина се молеха за милост със сълзи на очи. Аз се заклех, като Майка Изповедник, да не проявявам нито капка милост към Императорския орден. Това включва и техните поддръжници. Избихме онези мъже до последния човек, Министър Чанбоор. До последния.

Страховитият леден съсък на думите й накараха всички на масата да замлъкнат. Жената на Далтон Камбел, Тереза, изглеждаше така, сякаш всеки миг бе готова да побегне от залата.

— Единственият ви изход — заключи Ричард — е да се присъедините към нас. Заедно ще се превърнем във внушителна сила, способна да се пребори с Императорския орден и да запази мира и свободата в Новия свят.

Министър Чанбоор най-сетне се обади:

— Както вече казах, ако зависеше от мен, бих се съгласил да се присъединим към вас, същото се отнася и за жена ми, и за Далтон. Проблемът е там, че император Джаганг направи генерални предложения на хората ни. Той предложи мир и…

Калан скочи на крака.

— Какво! Говорили сте с тези убийци!

Някои от хората наблизо прекъснаха разговорите си и погледнаха към главната маса. Други, както забеляза Ричард, изобщо не откъсваха очи от Министъра и гостите му.

Министърът за пръв път придоби смел вид.

— Когато страната ни е заплашена с унищожение от външни врагове, за чиито предложения ние не сме се молили, наше задължение като водачи на народа си е да изслушаме и двете страни. Ние не желаем война, но тя ни се натрапва. За нас е важно да огледаме нещата отвсякъде. Да видим всички възможности за избор. Не можете да ни вините, задето сме разглеждали различни възможности за бъдещето си.

— Свобода или робство — каза Ричард и се изправи до жена си.

Министърът също стана.

— Тук, в Андерия, да изслушаш някого не се счита за престъпление. Ние не нападаме хората, преди да сме получили заплахи. Императорският орден ни постави ултиматум да не ви изслушваме, но ето, че вие сте тук. Ние предоставяме на хората възможност да говорят.

Ръката на Ричард стисна дръжката на меча му. Очакваше да усети релефните букви на думата „Истина“. За миг се изненада, че те липсваха.

— И какви лъжи ви наговориха хората от Ордена, Министър?

Министър Чанбоор сви рамене.

— Както вече казах, вашето предложение ни допада повече.

Той протегна подканващо ръка. Ричард и Калан с неохота заеха обратно местата си.

— Трябва да ви кажа направо, Министър — продължи Ричард — каквото и да искате, няма да ви го дадем. Дори не си правете труда да изреждате условия. Както вече обяснихме на вашите представители в Ейдиндрил, нашето предложение е еднакво за всички страни. За да бъдем честни спрямо всички, не можем да си позволим да правим изключения. Нито пък да осигуряваме специални условия за избрани.

— Не сме и молили за това — каза Министър Чанбоор.

Когато Калан докосна Ричард по гърба, той го прие като сигнал да си поеме дъх и да обуздае нервите си. Направи го и се съсредоточи върху целта им. Калан имаше право. Той трябваше първо да мисли, после да действа.

— Добре, Министър, какъв е проблемът, който ви пречи да приемете условията ни за капитулация?

— Ами, както вече казах…

— Какъв е проблемът?

Независимо дали си поемаше дълбоко дъх или не, гласът на Ричард бе убийствено застрашителен. Той вече си мислеше как ще събере частите си, разположени недалеч от имението. Стражите тук нямаше да създадат трудности за такива елитни Д’Харански бойци. Не бе възможност, към която му се искаше да прибягва, но можеше да се окаже принуден да го стори. Не можеха да позволят на Министъра, умишлено или не, да им попречи да спрат Джаганг.

Министърът се покашля. Останалите на масата стояха като вкаменени, сякаш се страхуваха дори да помръднат, сякаш можеха да прочетат мислите на Ричард в очите му.

— Това касае всички жители на страната ни. Вие искате от нас да изоставим културата си, такова е искането и на Императорския орден — макар че вашето предложение явно е по-либерално и ако изберем него, ще можем да запазим част от идентичността си. Това е нещо, което не бих могъл да наложа на нашия народ. Трябва да го решат самите хора.

Ричард свъси чело.

— Моля? Какво имате предвид?

— Не мога да заповядам подобно нещо на народа ни. Те ще трябва сами да решат какво да правят.

Ричард вдигна ръка. Остави я да се отпусне на масата.

— И как ще го направят?

Министърът облиза устни.

— Всички те ще решат съдбата си чрез гласуване.

— Моля? — попита Калан.

— Чрез гласуване. Всекиму трябва да бъде дадена възможност да си каже мнението по толкова важен въпрос.

— Не — равно отвърна Калан.

Министърът разпери ръце.

— Но, Майко Изповедник, нали твърдите, че се касае за свободата на нашия народ. Как можете да настоявате да им налагате нещо подобно, без да чуете мнението ми?

— Не — повтори Калан.

Всички на масата стояха като гръмнати. Лейди Чанбоор изглеждаше така, сякаш очите й щяха да изхвръкнат от орбитите си при предложението на съпруга й. Далтон Камбел стоеше като истукан, с полуотворена уста. Веждите на Тереза се бяха извили от ужас. Очевидно никой от тях не знаеше какво е намерението на Министъра, нито пък вярваха, че казаното от него е достатъчно мъдро. Въпреки това никой не каза нищо.

— Не — потрети Калан.

— И как очаквате хората да повярват в искреността ви в каузата на свободата, след като отказвате да им позволите да изберат собствената си съдба? Ако вашето предложение наистина е свободата, тогава защо ще се страхувате от избора на хората? Ако предложението ви е толкова честно и почтено, а предложението на Императорския орден толкова арогантно и измамно, тогава защо не искате да позволите на хората свободно да изберат възможността да се присъединят към вас? Нима в него има нещо дълбоко скрито и зловещо, което се опасявате да не излезе наяве и да им попречи да решат във ваша полза?

Ричард погледна Калан.

— Той е прав…

— Не — озъби му се Калан.

Все още никой не помръдваше. Всички следяха развитието на въпроса, от който зависеше бъдещето на страната им, с огромно напрежение.

Ричард хвана Калан за ръката. Обърна се към Министъра.

— Бихте ли ни извинили за минутка, трябва да обсъдим нещо.

Той отведе Калан далеч от масата, близо до завесите зад сервизната маса. Хвърли бърз поглед през прозореца, за да е сигурен, че никой не ги наблюдава или подслушва.

Гостите на главната маса не се обърнаха след тях, а останаха по местата си мълчаливи. Погледите им обикаляха залата, пълна с хора, които ядяха, разговаряха, смееха се, без да подозират каква драма се разиграва в същ момент на главната маса.

— Калан, не разбирам защо.

— Не. Не, Ричард, не. Какво точно в думата „не“ разбираш?

— Онова, което те кара да я казваш.

Тя въздъхна нервно.

— Виж, просто не мисля, че идеята е добра. Не, не добра. Ужасна е.

— Добре. Калан, знаеш, че държа на мнението ти в подобни работи.

— Тогава го приеми — не.

Объркан, Ричард прокара пръсти през косата си. Отново се огледа. Хората не им обръщаха внимание.

— Опитвах се да ти кажа, че бих искал да знам защо. Човекът има право. Предлагаме на народа му шанс да присъедини към нас в борбата ни за всеобща свобода, тогава защо да отказваме на този народ правото да избере по своя воля нашата страна? Свободата не би трябвало, да е нещо, което се налага на хора, които не я желаят.

Калан го стисна за ръката.

— Не мога да ти обясня защо, Ричард. Да, звучи логично. Да, разбирам, че в думите му има смисъл. Да, така ще е честно. — Тя го стисна за ръката. — Но инстинктът ми крещи „не“. В такива неща трябва да се доверявам на инстинкта си. Аз, както и ти. Той е силен и настоятелен. Не го прави.

Ричард обърса лицето си с ръка. Опитваше се да измисли причина, позволяваща им да отхвърлят това предложение. Единственото, което можеше да му хрумне, бяха повече доводи в негова полза. И осъзнаваше все по-болезнено необходимостта Андерия да се присъедини към тях опонирайки на Ордена.

— Калан, вярвам ти, наистина. Ти си Майката Изповедник и пред мен лежи още цял живот време, докато науча и придобия достатъчно опит в управлението на хората. Аз съм един обикновен горски водач. Но ми се п да получа малко повече обяснения от това, че инстинктът ти подсказва „не“.

— Не мога да ти дам повече. Познавам тези хора и знам, че са арогантни и хитри. Не вярвам, че Бертранд Чанбоор го е грижа за желанията на хората. Двамата с жена му се интересуват единствено от себе си — поне доколкото ги познавам. Нещо в цялата работа не се връзва.

Ричард я погали с пръст по слепоочието.

— Калан, обичам те. Вярвам ти. Но става въпрос за живота на много хора. Бертранд Чанбоор не може да решава сам — ето къде е проблемът. Ако онова, което предлагаме, е ценно, тогава защо не оставим народа на Андерия лично да потвърди избора си? Не мислиш ли, че това би ги обвързало по-здраво с нашата кауза, отколкото ако управниците им изберат вместо тях? Мислиш ли, че е правилно да искаме такива драстични промени в културата им и да ги убеждаваме, че това е, което трябва да се направи, а в същото време да им отказваме правото на свободен избор? Защо водачът да избира от името на целия народ? Ами ако Министърът е решил да се присъедини към Джаганг? Нима и тогава няма да искаш хората да получат право да оборят решението на водача си?

Тя зарови пръсти в косата си, очевидно неспособна да изрази резервите и съмненията си.

— Ричард, в устата ти звучи чудесно, само че не знам, просто чувствам, че правим грешка. Ами ако лъжат? Ако тормозят хората по някакъв начин, ако ги заплашват? Ние откъде ще знаем? Кой ще следи дали хората казват онова, което мислят? Кой ще надзирава дали гласовете им са правилно преброени?

Той прокара пръст по копринения ръкав на роклята й.

— Добре, а ако поставим условия? Такива, които да ни гарантират, че нещата са под наш контрол, а не под техен.

— Като например?

— Разполагаме с хиляда души армия. Можем да ги използваме, за да обиколят всички градове и села в Андерия и да надзирават гласуването. Всеки ще може да постави знака си на лист хартия да речем, кръгче, ако иска да с присъединят към нас, или кръст, ако е против. Така нашите хора ще могат да контролират преброяването на гласовете. Ще сме сигурни, че всичко е протекло по правилата.

— А хората как ще разберат за какво точно става въпрос?

— Ще трябва да им кажем. Андерия не е чак толкова голяма. Можем да обиколим навсякъде и да им обясни каква перспектива ги очаква, ако минат на страната на Императорския орден, вместо на наша страна. Ако истината е с нас, няма да е толкова трудно да отворим очите на хората за нея.

Тя захапа долната си устна, потънала в размисъл.

— Колко време? Разузнавачите докладваха, че Орденът ще пристигне след не повече от шест седмици.

— Значи ние ще го направим за четири. Хората ще трябва да гласуват за четири седмици. Ще имаме повече от достатъчно време да обиколим навсякъде и да говорим с тях, да им кажем колко е важно това. После, когато дадат гласа си за нас, ще имаме достатъчно време да съберем войската и да използваме Домини дирч, за да спре Джаганг.

Калан притисна корема си с ръка.

— Не ми харесва, Ричард.

Той сви рамене.

— Добре тогава. Армията на генерал Рейбич е на път. Ще пристигнат тук преди Джаганг. Казахме му да не с разкрива, но ще можем да съберем хората си, да завземе Домини дирч и тукашното правителство. Доколкото успях да се запозная с армията им, няма да отнеме много време.

— Знам — намръщи се замислено Калан. — Не разбирам. Идвала съм тук и преди. Армията им представляваш наистина забележителна сила. Войниците, които срещнахме на границата, бяха по-скоро деца.

Ричард погледна през прозореца. При светлината, извираща от всичките прозорци на имението, дворът отпред бе достатъчно светъл, за да се разкрие красотата на местността. Изглеждаше като прекрасно за живот място.

— Зле обучени деца — каза той. — И аз не разбирам. Освен причината да се крие в това, което ми каза онова момиче от армията им на границата, Беата — че за да се задейства Домини дирч, е нужен само един човек. Може би не е нужно да хвърлят средства за поддържане на голяма армия, когато са им нужни само няколко войници на границата, които да управляват Домини дирч. В крайна сметка всекиму е известно какви огромни средства са нужни за поддръжката на една добра армия. Войниците трябва да се хранят всеки ден. Нали точно затова Джаганг се придвижва насам. Може би Андерия просто няма нужда да изчерпва ресурсите си.

Калан кимна.

— Може би. Знам, че Министър Чанбоор разполага със стабилна орда поддръжници — лихвари, търговци и други такива, които му помагат в постигането на целите. Поддръжката на една армия е скъпо нещо, дори за богата страна. Но ми се струва, че разпадането на Андерианската армия в случая има и друго обяснение.

— Е, какво ще кажеш — гласуване или нашествие?

Тя се вгледа в очите му.

— Държа да няма гласуване.

— Знаеш, че хората ще пострадат. Ще има жертви. Няма да се размине без кръвопролития. Може да се наложи да убиваме войници — такива като сержант Беата, охраняващи Домини дирч. Те са почти деца, но ще ни се опрат и вероятно ще загинат. Не можем да допуснем те да контролират Домини дирч. Това оръжие трябва да е наше, ако искаме армията ни да влезе в Андерия. Не можем да рискуваме войниците ни да бъдат покосени наведнъж от него.

— Но нали магията загива.

— Само преди седмица камбаните са звъняли. Хората, които са се намирали пред тях, са загинали. Оръжието все още действа. Не можем да разчитаме на това, че ще престане. Трябва или да нападнем, или да оставим Министъра да направи онова, което предлага — хората да решават сами собствената си съдба. Но дори нещо да се обърка, възможността да използваме войската пак остава. Като имаме предвид високия залог, не бих се поколебал да им заповядам да се впуснат в атака — в случай че се наложи. Иначе излагаме на риск живота на много други хора.

— Вярно е. Винаги можем да се опрем на това.

— Но има още нещо, което трябва да имаме предвид.

Може би най-важното.

— И кое е то? — попита тя.

— Хармониите. Затова сме тук, помниш ли? Цялата работа около гласуването може да ни осигури време да се заемем с Хармониите.

Калан изобщо не изглеждаше убедена.

— И как ще стане това?

— Трябва да се поровим в библиотеката. Ако открием онова, което търсим, за да можем да спрем Хармониите — както някога е сторил Джоузеф Андер, — ще го направим преди да е станало твърде късно за магията. Не си забравила, надявам се, за гамбитовия молец и всичко останало!

— Не, разбира се, че не съм.

— Както и за своята Изповедническа сила, за връзката, за магията на Ду Чайлу и на всички други. Джаганг лесно ще ни победи, ако магията изчезне — опасността от страна на Ордена само ще нарасне. Без магията си аз и ти сме просто двама обикновени хора като всички други. Няма по-страшно място от свят, лишен от магия.

За четирите седмици, през които ще обикаляме из страната, може да се доберем до някаква информация за Хармониите. Докато пътуваме из градове и села и убеждаваме хората да гласуват за нас, ще разполагаме с идеално прикритие за нещата, които вършим паралелно. Струва ми се рисковано да споделяме с тези хора, че магията се срива. По-добре ще е да ги държим нащрек. Ричард се наклони към нея.

— Калан, Хармониите вероятно са най-важното от всичко в тази история. Ситуацията ще ни даде време да потърсим нещо ценно. Струва ми се, че трябва да се съгласим народът на Андерия да гласува.

— Продължавам да казвам не, но щом искаш да опиташ — Тя докосна с пръст носа си. — Не мога да повярвам, че се съгласявам с това. Но ще се доверя на решението ти. Нали все пак си Господарят Рал.

— Но аз разчитам на твоите съвети.

— Ти пък си Търсачът.

Той се усмихна.

— Но съм без Меча си.

Калан му върна усмивката.

— Доведе ни дотук. След като казваш да опитаме, нека опитаме. Макар че не ми се нрави. За Хармониите обаче си прав. Това е първата ни задача. Ситуацията ще ни помогне да потърсим решение относно Хармониите.

Ричард бе доволен, че в крайна сметка тя се съгласи, но и притеснен, че го направи с неохота. Двамата се върнаха на масата, хванати под ръка. Министърът, жена му и Далтон Камбел станаха на крака.

— Имаме условия — обяви Ричард.

— Какви? — попита Министърът.

— Хората ни ще наблюдават целия процес, за да сме сигурни, че няма да има измами. Хората ще трябва да гласуват по едно и също време, за да не може никой да отиде да гласува втори път на друго място. Ще има определени за гласуване места, където всеки ще отбелязва избора си върху лист хартия — или с кръгче, в знак на това, че е съгласен да се присъедини към нас, или с кръст, изоставяйки съдбата си в безжалостните нокти на съдбата. Хората ни ще наблюдават броенето и ще докладват за всичко, така че да е сигурно, че изборът протича при честни условия.

Министърът се усмихна.

— Прекрасни предложения. Горещо ги приветствам.

Ричард се наведе към мъжа.

— И още нещо.

— Моля?

— Ще гласуват всички. Не само Андерианците, но и Хакенците. Те са част от тази страна, също както Андерианците. От промените ще зависи и тяхната съдба. След като ще има гласуване, ще гласуват всички жители на Андерия.

Лейди Чанбоор и Далтон Камбел се спогледаха. Министърът разпери ръце, целият блеснал в усмивка.

— Но, разбира се. Разбира се, че ще гласуват всички. Значи се договорихме.

ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ХИЛДЕМАРА БЕ СМЪРТНО БЛЕДА.

— Бертранд, хората на Джаганг жив ще те одерат и аз ще гледам с наслаждение, с единственото съжаление, че и на мен отреждаш точно същата съдба!

Бертранд махна небрежно с ръка.

— Глупости, скъпа. По-скоро бих казал, че успях да задържа Майката Изповедник и Господаря Рал, докато армията на Джаганг наближи на прилично разстояние.

Далтон бе склонен да се съгласи с Хилдемара. Освен всичко друго тя бе и брилянтен стратег. В конкретната ситуация можеше да се предполага, че ако им бъде предоставен избор, хората, и Хакенците със сигурност, ще предпочетат свободите, обещавани от империята на Господаря Рал, вместо по своя воля да подвият врат под тиранията на Императорския орден.

Но освен това Далтон знаеше, че зад лукавата усмивка на Бертранд неминуемо се крие нещо. Този човек притежаваше свръхестествени тактически умения, лишени от всякакви емоционални залитания спрямо желания изход. Бертранд се хвърляше към бездната единствено, ако бе сигурен, че ще има сили да я прескочи. Не го правеше от едното любопитство.

Благодарение на задълбочените си юридически познания Далтон бе наясно, че има малко оръжия за побеждаване на врага, по-ефективни от тактическото изчакване. Надяваше се, че Бертранд няма да извади оръжие, опасно за самите тях.

— Министър, опасявам се, че това може да ни създаде проблеми. Да забавим Господаря Рал е добре, но не и при положение, че има опасност той да настрои хората срещу Императорския орден и да ги спечели за своята кауза. Ако това стане, няма да ни е възможно да изпълним нашата страна от споразуменията. И ще се окажем във вихъра на войната.

— А Джаганг ще ни използва за пример какво се случва с онези, които не изпълняват обещанията си — добави Хилдемара.

Бертранд отпи от потира, който бе взел със себе си в личния си кабинет. Остави чашата на малка мраморна масичка и изплакна устата си с ароматния ром, преди да преглътне.

— Скъпа ми съпруго и мои доверени помощнико, нима и двамата не можете да видите тъй семплата красота на цялата ситуация? Ще отклоним вниманието на Господаря Рал и Майката Изповедник, за да може Императорският орден да има време да стигне до нас. Ще ги забавим, докато стане невъзможно да предприемат каквито и да е ефективни мерки. Освен всичко, можете ли да си представите колко ще ни е благодарен Джаганг, когато му поднесем на тепсия най-големите му врагове?

— И как ще стане това? — попита жена му.

— През месеца, докато се гласува, авангардът на Императорския орден ще успее да заеме позиции. Ще завземат Домини дирч. Частите на Господаря Рал, дори да са достатъчно близо, няма да могат да му се притекат на помощ и Джаганг ще бъде безспорният победител.

Императорът получава обещаната земя, заедно с работната ръка за нея, а ние сме прилично възнаградени, задето му я предоставяме. И заставаме начело. Никакви Директори, които да объркват плановете ни — никога вече. Андерия е наша до края на дните ни. Ще я управляваме както ни се харесва, без да се притесняваме от опозиция.

За населението на Андерия животът щеше да продължи постарому — това Далтон го знаеше. Може би мнозина щяха да обеднеят, тъй като с настъпването на Ордена данъците щяха да се покачат. Щяха неизбежно да се повишат болестите и смъртността. Част от хората щяха да минат на служба при императора. Други щяха да бъдат благодарни дори само да бъдат оставени живи.

Далтон се запита каква ли би била собствената му съдба, ако не бе станал доверен съветник на Министъра и по този начин въвлечен като страна в споразуменията. Потръпна при мисълта какво би могло да се случи с Тереза.

— Ако изобщо спази своята част от споразумението — измърмори Хилдемара.

— Императорът, чиито части ще са защитени отвсякъде от нападение, с готовност ще приеме условията ни — отвърна Бертранд. — Онова, което ни бе обещано в замяна на условието народът на Андерия да бъде оставен да се труди така, както досега, е много, много повече от сумата, която изобщо някога ще можем да похарчим. За императора обаче тя е нищожна в сравнение с онова, което ще спечели като цяло. Просто трябва да се грижим Орденът да е редовно снабдяван с храна, докато трае походът му за завладяването на Средната земя. Императорът с радост ще плати своята част от сделката.

Лейди Чанбоор изпуфтя възмутено:

— Но всичко това ще е непостижимо, щом Господарят Рал убеди хората да гласуват за преминаване на негова страна.

Бертранд се изсмя гръмогласно.

— Сигурно не говориш сериозно. Това, скъпа моя, е най-простата част от цялата работа.

Тя скръсти ръце, сякаш мълчаливо настоявайки да узнае защо.

Далтон също се притесняваше за това.

— Това означава ли, че всъщност нямаш намерение да се стига до гласуване?

Бертранд гледаше ту единия, ту другия.

— Нима не разбирате? Толкова е лесно да спечелим подобно гласуване.

— С Андерианците може би да — каза тя. — Но Хакенците? Ти повери съдбата ни в ръцете на Хакенците! Които ни надвишават многократно по численост! Те биха избрали свободата.

— Едва ли. Хакенците са невежи. Те не могат да разберат за какво става въпрос. Те са убедени, че единственият източник на спечелване на нещо — от работа до храна, та дори до постъпване в армията — е милостивата ни помощ. За тях всичките свободи, които имат или които се надяват да получат, зависят единствено и само от Андерианците. Заедно със свободата върви и отговорността — а това не е пътека, която те биха избрали.

Жена му го изгледа с каменно лице.

— Откъде си толкова сигурен?

— Из цяла Андерия ще разпратим хора, които ще кършат ръце, ще леят сълзи и ще споделят съкрушено страховете си за това какво може да се случи, ако страната ни бъде изоставена на милостта на жестоката Д’Харанска империя, в лишените от всякаква грижовност ръце на един Господар Рал, който няма ни най-малка представа за нуждите на Хакенците и го вълнува единствено собствената му черна магия. Хакенците ще бъдат толкова ужасени от перспективата да загубят и мизерните трохи, които им подхвърляме, че хич няма и да посегнат към комата хляб, тикнат под носа им, стига само да им подхвърлим, че е замесен с отрова.

Далтон вече обмисляше стратегия за осъществяването на плана на Министъра. Едва сега започваше да прозира реалните предимства, който им даваше той.

— Трябва да помислим как да представим нещата в най-добрата за нас светлина — включи се Далтон. — Ще е най-добре да останем изцяло встрани от събитията.

— Точно така е и според мен.

— Да — провлачи Хилдемара, започнала да схваща идеята. — Трябва да изглежда така, сякаш искаме от хората съвет, сякаш те могат да ни покажат правилната посока. А не сякаш ние ги подбутваме натам.

— Други ще разпространят нашите думи — кимна й Бертранд. — Трябва на всяка цена да останем в сянка — да изглежда така, сякаш не желаем нищо друго, освен да се отдадем с благородство на честността на избора, сякаш съдбата ни зависи от милостта на хората, сякаш сме поставили желанията им над всичко друго.

— Разполагам с хора, които ще успеят да уловят без погрешно верния тон — Далтон прокара пръст по долната си устна. — Където и да отиде Господарят Рал, нашите хора трябва да минат след него и да разпространят нашето послание.

— Точно така — каза Бертранд. — Послание, което ще бъде по-стряскащо, по-ужасно, по-могъщо.

Потънал в мисълта за подробностите в разработваната в момента стратегия, Далтон размаха пръст.

— Но ако Господарят Рал и Майката Изповедник заподозрат какво се върши зад гърба им, ще предприемат строги и безпощадни действия. Всъщност ще е най-добре изобщо да не знаят какво се говори на хората — поне в началото. Нашите послания трябва да се разпространяват едва след като те двамата са заминали за ново място.

— Нека ги оставим да посеят надеждата. Ние ще минем малко по-късно и ще докажем, че онова, което Господарят Рал и Майката Изповедник представят като бъдещи свободи, всъщност са чисти лъжи. Ще посплашим хората.

Далтон знаеше колко е лесно да се манипулира съзнанието на масите, стига да бъдат използвани правилните думи — особено пък когато хората са раздирани от какви ли не мисли и съмнения.

— Ако всичко върви добре, народът хем ще ни подкрепи и ще се вслуша в думите ни, хем няма да усети как ще го предадем — усмихна се най-сетне Далтон.

Бертранд отпи от потира си.

— Вече започваш да мислиш като човека, когото наех на работа.

— Но когато хората отхвърлят предложението му — продължи Хилдемара, — Господарят Рал със сигурност ще реагира бурно на загубата си. Ще се опита да използва сила.

— Вероятно — Бертранд остави чашата. — Но дотогава Орденът вече ще е завзел Домини дирч и ще е твърде късно Господарят Рал да направи каквото и да било. Двамата с Майката Изповедник ще бъдат откъснати от своите, без надежда за подкрепления.

— Господарят Рал и Майката Изповедник ще бъдат затворени в Андерия. — накрая и тя се усмихна и ръката й се сви в юмрук. — И Джаганг ще ги пипне.

Бертранд грейна в усмивка.

— И ще ни възнагради. — Обърна се към Далтон: — Къде са се разположили частите на Д’Харанците?

— На средата на пътя до Феърфийлд.

— Добре. Нека Господарят Рал и Майката Изповедник получават всичко, което пожелаят. Нека правят, каквото искат. Трябва да изглежда така, сякаш сме готови да им сътрудничим по всякакъв начин.

Далтон кимна.

— Казаха, че искат да посетят библиотеката.

Бертранд отново вдигна чашата си.

— Чудесно. Нека я обиколят — да видят, каквото ги интересува. Там няма нищо, което може да им е от полза.

Ричард насочи вниманието си към врявата.

— Къш! — крещеше Ведета Фиркин. — Възрастната жена размахваше ръце, прибавяйки към вербалната заплаха и физическа. — Махай се, мръсен крадльо!

Гарванът, кацнал на рамката на прозореца, подхвръкна, размахвайки криле, и започна на висок глас да изразява недоволството си от показаното към него отношение. Жената се огледа и взе една опряна на стената пръчка, използвана за отваряне на горния прозорец. Размахвайки я като меч, тя посегна към птицата. Разперил криле и изпружил врат, с настръхнали пера на главата, гарванът подскочи и подхвръква към нея.

Жената отново замахна. Този път птицата се отмести стратегически назад и кацна на близкия клон. От безопасната си позиция изля шумна и възмутена тирада. Тя трясна прозореца.

Ведета Фиркин се обърна и след като остави пръчката, триумфално си избърса ръцете. Вирна нос и се върна към работата си.

За да я предразположат към себе си, Ричард и Калан я бяха заговорили още с влизането си в библиотеката. Така беше по-добре, отколкото да събудят подозрението й и да я предизвикат да скрие от тях някоя ценна книга. Тя бе отговорила адекватно на приятелското им и уж непреднамерено отношение.

— Извинявайте — прошепна Ведета тихо, сякаш за да компенсира крясъка си отпреди малко. Забърза към Калан и Ричард. — Специално заковах тази пръчка на рамката на прозореца, за да мога да оставям семенца за птиците. Но тези отвратителни гарвани идват и изяждат всичко.

— Гарваните също са птици — каза Ричард.

Жената се поизпъна, леко озадачена.

— Да, ама са гарвани. Глупави същества. Открадват всичките семенца и после прекрасните мънички чучулиги вече не идват. А толкова обичам птичи песни.

— Разбирам — усмихна се Ричард и сведе очи към книгата си.

— Както и да е, Господарю Рал, Майко Изповедник, извинявайте за безпокойството. Просто не исках тези шумни гарвани да ви притесняват. Най-добре е човек веднага да се отърве от тях. Отсега нататък ще се старая да ви осигуря необходимата тишина.

Калан се усмихна на жената.

— Благодаря ви, госпожо Фиркин.

Жената се поспря за миг, после се обърна.

— Извинявайте, че го казвам, Господарю Рал, но имате прекрасна усмивка. Много ми напомня на усмивката на един приятел.

— Така ли? Че кой би могъл да бъде той? — разсеяно попита Ричард.

— Рубен. — Тя се изчерви. — Един много мил човек. Ричард й се усмихна, явно, за да й достави удоволствие.

— Сигурен съм, че сте му давала повод да ви се усмихва, госпожо Фиркин.

— Рубен — промърмори Калан, щом жената се отдалечи. — Това ми напомня за Зед. Понякога той използваше името Рубен.

Ричард въздъхна при мисълта за дядо си, който толкова му липсваше.

— Толкова ми е иска старецът да е с нас сега — прошепна той.

— Ако имате нужда от нещо — обади се Ведета Фиркин през рамо, отдалечавайки се, не се колебайте да ме повикате. Запозната съм добре с културата на Андерия — особено с историята й.

— Да, благодарим ви — провикна се Ричард след нея и използва случая, докато тя бе с гръб към тях, да притисне крака си в Калановия.

— Ричард — възмутено го скастри тя, — съсредоточи се върху работата.

Той нежно я погали по бедрото. Щеше да го направи по-лесно, ако тя не седеше толкова близо до него. Затвори книгата, която бе прелистил, и придърпа следващата. Беше някаква антика със записки от градски дела. Запрелиства я за нещо, което би могло да му е от някаква полза.

До този момент библиотеката не им предлагаше изобилие на информация, но все пак посъбраха достатъчно, за да могат да свържат факти, които евентуално биха им били от полза. Без съмнение мястото си струваше прекараното в него време и Ричард започваше да придобива усещането, че има още какво да научи тук, че до момента нещо все му се е изплъзвало. Това наистина бе Библиотека на културата. Поради ред причини Ричард се съмняваше, че болшинството от хората в Андерия имат и най-бегла представа от замъглената история, събирана току под носа им. Започваше да разбира, че в древността от времето преди Хакенците Андерия е предпочитала една позиция на замъгляване на фактите, касаещи развитието на страната. Явно нечия милостива ръка се бе грижила ревностно в полза на това.

От древните песни и молитви, на които попадна, както и от по-късните свидетелства на почит към този тайнствен защитник и покровител Ричард започваше да се убеждава, че името му е Джоузеф Андер. Подобни чувства на възхищение и преклонение биха паснали идеално на човека, описан от Коло. В повечето от невероятните събития, сполетявали страната, Ричард разпознаваше магьосническа намеса. След изчезването на този човек сънародниците му явно са се почувствали сиротни, лишени от помощта на идолите, които боготворели, но които вече не им отвръщали. Хората били объркани и захвърлени на благоволението на неясни и неразбираеми сили.

Ричард се облегна назад и се прозя. Старите книги изпълваха библиотеката със сладък аромат, който обаче бе донякъде потискащ и приспиващ. Вече започваше да си мечтае за свежия въздух отвъд прозорците. Но наред с това растеше и нетърпението му да разбули тази древна мистерия.

Недалеч от тях седеше Ду Чайлу и докато разглеждаше някаква книга, изпъстрена с цветни илюстрации, галеше с любов бебето в утробата си. Рисунките изобразяваха различни дребни животни: порове, невестулки, птици, лисици и всякакви подобни твари. Ду Чайлу не умееше да чете, но картинките извикваха на устните й постоянна усмивка. Никога преди не бе виждала подобно нещо. Ричард не помнеше тъмните й очи да са блестели по такъв начин. Тя явно се забавляваше като дете.

Наблизо се бе излегнал и Джиаан. Или поне умело симулираше леност и отпуснатост. Ричард знаеше, че тази небрежна поза има за цел да направи присъствието на майстора на острието колкото се може по-ненатрапчиво, за да могат очите му да оглеждат всичко и всички. Из помещението обикаляха пет-шест Д’Харански войници. На вратите дежуреха Андериански стражи.

Някои от посетителите моментално бяха напуснали библиотеката, за да не притесняват Господаря Рал и Майката Изповедник. Неколцина се бяха престрашили да останат. Шпиони, бе му прошепнала Калан, изпратени да ги наблюдават. Той вече си бе помислил същото.

Ричард не бе склонен да се доверява на Министъра повече, отколкото Калан. Още първия път, когато му бе споменала името „Андерия“, тя му бе предала чувството си на нескрито не харесване на тази страна. Същото бе започнал да изпитва и той. Министърът на културата не бе направил нищо да промени мнението му — напротив, само бе потвърдил предупрежденията на Калан.

— Ето — посочи й той една страница. — Появява се отново.

Калан се наведе към него и погледна. Видяла името, изръмжа гърлено: Уестбрук.

— Написаното тук потвърждава намереното досега — каза й Ричард.

— Знам къде се намира това място. Представлява малко градче. Доколкото си спомням, не особено забележително.

Ричард вдигна ръка, за да привлече вниманието на възрастната жена. Тя моментално забърза към него:

— Да, Господарю Рал? С какво мога да ви бъда полезна?

— Госпожо Фиркин, нали казахте, че познавате историята на Андерия.

— О, да, така е. Това е любимата ми тема.

— Ами вече на няколко места попадам на едно име — Уестбрук. Споменава се, че Джоузеф Андер е живял там.

— Да, така е. Намира се в полите на планината. Над долината Нарийф.

Калан вече му бе казала това, но беше добре да се убедят, че жената не ги води по грешна следа и не се опитва да скрие нещо.

— Дали там се пазят някакви следи от него? Негови принадлежности?

Жената се усмихна щастливо, доволна, че гостът проявява интерес към Джоузеф Андер, патрона на нейната родина.

— Ами да, има построена малка гробница-мемориал в негова чест. Вътре се пази столът, на който някога е седял нашият велик предтеча, както и някои други дребни вещи. Къщата, в която е живял, изгоря неотдавна — след ужасен пожар. Но някои от вещите оцеляха, тъй като точно по това време постройката се ремонтираше. Имаше нужда да се постегне след наводнението, което почти я бе потопило и бе унищожило доста от вещите. Пък и вятърът бе повредил плочите на покрива. Имаше счупени прозорци, явно от клоните на съседно дърво, прорастнали навътре. Вятърът буквално бе опустошил вътрешността й, бе навял дъжд, който пък наводнил всичко. Повечето от ценните вещи, принадлежали на собственика, бяха унищожени. Накрая лумна и пожарът — от светкавица, както предполагат хората. И къщата бе сравнена със земята. Но както вече ви казах, някои от вещите са спасени, тъй като били изнесени заради ремонтните работи — преди пожара. И сега са изложени в гробницата, за да могат хората да ги видят. Сред тях е и истинският стол, на който е седял Джоузеф Андер. — Тя се наведе към тях. — За мен най-интересен беше фактът, че някои от книжата му се оказаха непокътнати.

— Книжа ли?

Тя кимна.

— Изчела съм ги всичките. Няма нищо кой знае колко важно. Просто наблюдения върху планините, в лоното, на които е живял, бележки за града и за някои от хората, които е познавал. Нищо важно, но все пак е интересно.

— Разбирам.

— Във всеки случай не е толкова ценно като нещата, които притежаваме тук.

Ричард съсредоточи в разговора цялото си внимание.

— И какво по-точно притежавате тук?

Тя описа кръг с ръка.

— Разполагаме с някои негови книги, пазят се в подземията. Книжа, писма, документи, по които може да се съди за убежденията и вярванията му. Неща от този сорт.

Ричард положи всички усилия да не изглежда прекалено заинтригуван. Не искаше хората тук да разберат истинската цел на посещението му. Затова и не попита за нещо конкретно — поне в началото.

— Да, наистина би ми било интересно да им хвърля един поглед. Винаги съм се интересувал от история.

Той, както и Ведета Фиркин, забеляза някой да се качва по стълбите. Беше куриер — Ричард вече бе срещнал доста като него, всичките облечени в еднакви униформи. Червенокосият младеж видя, че Ведета разговаря с Господаря Рал и Майката Изповедник и застана на известно разстояние, скръстил ръце отзад, за да изчака.

Ричард нямаше желание да продължава разговор, в който се споменава името на Джоузеф Андер, докато наблизо стои куриер. Затова посочи момчето.

— Защо първо не видите какво иска?

Ведета Фиркин кимна с благодарност към снизходителността му.

— Извинете ме само за момент, ако обичате.

Калан затвори книгата, която преглеждаше, и я остави на купчината при другите, с които бе привършила.

— Ричард, трябва да тръгваме. Имаме срещи с Директорите и с още цял куп хора. Ще се върнем пак.

— Добре. — Той въздъхна. — Добре поне че не трябва да се срещаме отново с Министъра. Не бих могъл да понеса още едно подобно празненство.

— Сигурна съм, че той също се радва, задето му отказахме. Не знам защо, но ние с теб май винаги успяваме да развалим нечие тържество.

Съгласявайки се с нея, Ричард се запъти да извика Ду Чайлу. Докато тя ставаше, госпожа Фиркин се върна.

— С удоволствие бих ви показала книгите в подземието, Господарю Рал, но ме натовариха със спешна работа, която не търпи отлагане. Дали не бихте могъл да изчакате съвсем малко? Няма да се бавя. Сигурна съм, че книгите на Джоузеф Андер ще ви бъдат интересни. Малцина са онези, които имат възможност да ги видят, но за толкова важен човек като вас и Майката Изповедник бих…

— Честно да ви кажа, госпожо Фиркин, с удоволствие бих разгледал тези книги. Но точно в момента трябва да тръгваме — чака ни среща с Директорите. По-късно днес можем да се върнем или пък довечера?

— Чудесно — усмихна се тя широко и изтри длани една в друга. — Тъкмо ще имам време да ги приготвя. Когато се върнете, ще ви чакат.

— Толкова сме ви задължени. Двамата с Майката Изповедник с нетърпение очакваме да разгледаме тези реликви. — Ричард се спря и се извърна към нея. — И госпожо Фиркин, бих ви посъветвал да дадете малко семена и на гарвана. Бедното същество има доста окаян вид.

Тя махна с ръка.

— Щом така смятате, Господарю Рал.

Щом възрастната жена, придружавана от един от куриерите му, се появи, той стана.

— Госпожо Фиркин, благодаря ви, че дойдохте.

— Леле, леле, Господарю Камбел, какъв прекрасен кабинет имате! Тя се заоглежда така, сякаш смяташе да купува мястото. — Да, наистина е чуден.

— Благодаря, госпожо Фиркин.

Той направи знак с глава на куриера да излезе. Мъжът затвори вратата след себе си.

— О, и вижте — продължи тя, притиснала молитвено длани под брадичката си. — Вижте само какви прекрасни книги. О, изобщо не съм и предполагала, че тук има толкова красиви томове.

— Предимно юридически. Интересувам се от право.

Тя се обърна към него:

— Чудесно призвание, Господарю Камбел. Чудесно призвание. Радвам се за вас. Продължавайте да се занимавате с него.

— Да, така и възнамерявам. Госпожо Фиркин, като за говорихме за закони, това ме подсеща за причината да ви повикам.

Тя погледна крадешком към стола. Той нарочно не й предложи да седне, вместо я остави да стои права.

— Получих рапорт, че в библиотеката се е отбил човек, интересуващ се от право. Както изглежда, направил е истински фурор. — Далтон облегна юмруци на кожената подложка върху плота на писалището и се отпусна на тях, отправяйки й огнен поглед. — Докладвано ми бе, че сте изнесли от подземието забранена книга без разрешение и сте му я показали.

В същия миг Ведета Фиркин се превърна от приказлива възрастна жена в ужасена възрастна жена.

Макар стореното от нея да не бе съвсем необичайно, се считаше за нарушение на правилата, а следователно и на закона. Повечето от тези закони се прилагаха избирателно, като нарушенията се наказваха не особено строго — ако изобщо се наказваха. Но от време на време се случваше някои да загази. Като юрист Далтон разбираше ценността на широко нарушаваните закони. Те впримчваха всички и осигуряваха на определен човек власт над всички. Ако в този случай той решеше да следва стриктно закона, нарушението на госпожа Фиркин можеше да се смята за наистина сериозно, само на крачка от кражбата на културна ценност.

Тя зачовърка едно копче на врата си.

— Но аз не съм му позволявала да я докосне, Господарю Камбел. Кълна се. Държах я в ръцете си. Дори отгръщах сама страниците. Не съм имала намерение.

— Въпреки всичко това не е позволено и ми бе докладвано, така че трябва да предприема определени действия.

— Да, сър.

Далтон се изправи.

— Донесете ми книгата. — Той удари юмрук в писалището. — Веднага. Веднага, ясно ли е?

— Да, сър, веднага.

— Ще я донесете и ще я оставите на писалището ми, за да мога да я видя. Ако в нея няма ценна информация, която да се окаже полезна за някой шпионин, няма да препоръчвам никакви дисциплинарни мерки — този път. Но се постарайте да не прекрачвате правилата за втори път, госпожо Фиркин, ясно ли е?

— Да, сър, благодаря ви. — Тя едва сдържаше сълзите си. — Господарю Камбел, Господарят Рал и Майката Изповедник бяха в библиотеката.

— Да, знам.

— Господарят Рал пожела да види книгите и писанията на Джоузеф Андер. Какво да направя?

Далтон не можеше да повярва, че този човек губи ценно време да се рови в някакви си безполезни книги. Почти изпита съжаление към невежеството му. Почти.

— Господарят Рал и Майката Изповедник са наши уважавани гости, както и високопоставени особи. Те могат да разгледат всяка книга в библиотеката. За тях не би могло да има ограничения. Никакви. Имате разрешение да им покажете всичко, което поискат. — Той отново удари с юмрук по масата. — Но книгата, която сте показали на онзи приятел, Рубен, я искам на бюрото си — и то веднага.

Жената трепереше така, сякаш всеки миг ще се изпусне.

— Да, сър. Веднага, Господарю Камбел. — Тя изхвърча от стаята, цялото й съществуване бе съсредоточено в желанието колкото се може по-бързо да му донесе книгата.

Всъщност тази книга каквато и да беше тя, изобщо не интересуваше Далтон. Той просто не искаше хората в библиотеката да се отпускат и да започнат да нарушават правилата. Не можеше да допусне за ценни неща да се грижат хора, на които няма доверие.

Паяжината му трептеше от вибрации много по-важни от някаква си стара, прашасала книга на Джоузеф Андер, но той не биваше да пропуска нито едно трепване, независимо колко незначително му се струва. Щеше да погледне книгата, но всъщност важното за него бе да накара жената да му я донесе.

Не беше излишно за един началник от време на време да стряска подчинените си, за да им напомни кой е главният и от кого зависи животът им. Случката щеше да се разчуе из цялото имение. Страхът щеше да позатегне редиците. А ако не, следващия път щеше да изгони нарушителя и така със сигурност щеше да постигне нужното впечатление.

Далтон се отпусна на стола си и отново се съсредоточи върху купчината съобщения, която бе получил. Най притеснително бе онова, в което се казваше, че състоянието на Суверена се стабилизира. Бил започнал да се храни. Което не бе добър знак. Но, от друга страна, старецът не можеше да живее вечно. Рано или късно Бертранд Чанбоор щеше да заеме неговото място.

Имаше и още цял куп съобщения за загинали хора. Цяла Андерия бе в паника от странни инциденти — необичайни смъртни случаи. Пожари, удавяния, падания. Селяните, които без друго изпитваха неописуем страх от нощта, търсеха сигурност в градовете. Гражданите на свой ред също съобщаваха за подобни необичайни смъртни случаи и бяха също толкова уплашени. Те пък напускаха градовете и се преместваха в селата.

Далтон поклати глава при мисълта колко глупави могат да бъдат хората. Събра съобщенията на купчина. Тъкмо се канеше да ги хвърли в огъня, когато му хрумна нещо. Ръката му се спря в движение. Прибра ги обратно. Едно изказване на Франка му подсказа нещо. Тези съобщения можеше да се окажат полезни. Пъхна всички в едно чекмедже.

— Съкровище, още ли работиш?

Далтон вдигна глава при звука на познатия глас. Тереза, облечена във впечатляваща розова рокля, която той не си спомняше да е виждал, вече влизаше в стаята.

Усмихна й се.

— Тес, скъпа. Какво те води насам?

— Дойдох да те спипам с любовница.

— Какво?!

Тя заобиколи писалището му и се спря пред прозореца. Роклята й бе пристегната в кръста със зелен кадифен пояс, който подчертаваше формите й. Той си представи как ръцете му се плъзгат върху меката материя.

— Миналата нощ бях много самотна — каза тя, загледана в хората долу.

Знам. Съжалявам, но имаше съобщения, които трябваше…

— Помислих си, че си с друга.

— Какво? Тес, изпратих ти съобщение, в което ти обясних, че се налага да работя.

Тя се обърна към него:

— Когато се обаждаш, че ще работиш до късно, не се замислям много. Работиш до късно всяка нощ. Но когато се събудих на зазоряване и ти не бе до мен, ами рекох си, че сигурно си в леглото на друга.

— Тес, не бих…

— Мина ми през главата да отида и да се предложа на Господаря Рал — просто, за да сме квит. Но той е с Майката Изповедник, а тя е по-красива от мен, тъй че бях сигурна, че той ще ми се изсмее в лицето и ще ме отпрати. Тогава се облякох, за да се кача тук и да мога после да ти кажа, че съм проверила и не съм те намерила да работиш — когато след това ме излъжеш, че си бил в кабинета си.

И вместо празен кабинет, намирам приемната ти гъмжаща от куриери, които сякаш се готвят за война. Видях те да раздаваш някакви книжа, заповеди. Наистина работеше. Погледах те известно време.

— Защо не влезе?

Тя най-сетне се плъзна към него и се настани в скута му. Обви врата му с ръце и се взря в очите му.

— Не исках да ти преча, защото се убедих, че си зает.

— Но ти никога не ми пречиш, Тес. Ти си единственото нещо в живота ми, което никога не ми пречи.

Тя сви рамене.

— Срамувах се да разбереш, че съм си помислила, че ми изневеряваш.

— Тогава защо си признаваш сега?

Тя го целуна по начин, по който само тя можеше да целува — задъхано, влажно, горещо. Отдръпна се назад, за да му се усмихне, проследявайки погледа му надолу към деколтето й.

— Защото — прошепна — те обичам и ми липсваш. Току-що получих новата си рокля. Помислих си, че бих могла да те изкуша да си дойдеш в леглото.

— Мисля, че си по-красива от Майката Изповедник.

Тя грейна в усмивка и го целуна по челото.

— Какво ще кажеш да отскочиш до в къщи само за малко?

Той я плесна по дупето, докато тя ставаше.

— След мъничко.

Ан надзърна през полузатворените си очи и видя как Алесандра наблюдава молитвата й. Бе попитала Сестрата дали има нещо против да се помоли преди ядене. Алесандра, отначало изненадана от въпроса, бе отвърнала:

— Не, защо да имам против?

Седнала на голата земя в малката си палатка, Ан се бе отдала искрено на дълбока молитва. Бе се предала на радостта да е близо до Създателя — също както, преди когато потъваше в своя Хан. Бе се оставила Светлината да я изпълни с щастие. Сърцето й бе почувствало покоя на Създателя, бе изпитало благодарност за всичко дадено й пред лицето на толкова по-онеправданите от нея. Бе се молила горещо Алесандра да събере сили да почувства в себе си дори едничък лъч топлина от Светлината и да отвори сърцето си за нея.

Когато приключи, се протегна, доколкото й позволяваха веригите, и целуна безименния си пръст в знак на отдаденост към Създателя, с който символично бе свързана в свещен брак.

Знаеше, че Алесандра ще си припомни неописуемото удоволствие, което човек изпитва след молитва. Удоволствието от това да отвориш сърцето си с благодарност към онзи, който ти е дарил душата. В живота на всяка Сестра имаше моменти, когато тя тихо, насаме, благоговейно е плакала от щастие след такива изживявания.

Ан забеляза искрицата на копнежа, щом Алесандра почти инстинктивно вдигна безименния пръст към устните си.

Като Сестра на мрака подобен акт от нейна страна би бил предателство към Пазителя.

Алесандра бе обрекла тази душа, дарена й от Създателя, на Пазителя на отвъдния свят — на злото. Ан не можеше да си представи, че има нещо, което Пазителят би могъл да й даде в замяна и което да може да върне тази простичка радост от молитвата, изразяваща благодарността към Онзи, който създава всички неща.

— Благодаря ти, Алесандра. Беше много мило от твоя страна да ми позволиш да се помоля преди ядене.

— Нищо мило няма в това — отвърна жената. — Просто така по-лесно ще преглъщаш храната и ще мога по-бързо да се върна към другите си задължения.

Ан кимна, щастлива, че е почувствала Създателя в сърцето си.

ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

— КАКВО ЩЕ ПРАВИМ? — прошепна Морли. Фич се почеса зад ухото. — Шшт, мисля.

Всъщност нямаше никаква идея, но не искаше Морли да разбере. Приятелят му истински се впечатли от факта, че Фич откри мястото. Морли се бе научил да разчита на Фич в намирането на решения за всичко. Не че имаше какво толкова да се решава.

През по-голямата част от пътя препускаха в луд галоп. Разполагаха с онази огромна сума пари, дадена им от Далтон Камбел, така че нямаха сериозни грижи. Винаги можеха да си купят храна — не се налагаше да ловуват или да я набавят по друг начин. Освен това не бе проблем да си купуват всичко друго, което би могло да им потрябва из пътя. Не трябваше сами да си измайсторяват необходимите принадлежности.

Фич започваше да се убеждава, че в повечето случаи парите могат да заместят онова, което човек не знае. Тъй като бе израснал из улиците на Феърфийлд, се бе научил да пази парите си, да внимава да не го измамят, оберат или преметнат. Изобщо бе много внимателен с харчовете — не позволяваше да си купуват скъпи дрехи и изобщо нещо, което би подсказало на външен човек, че си струва да ги цапардоса по главите. Или по-лошо.

Огромната му изненада идваше от факта, че хората почти не се интересуваха от това, че двамата с Морли са Хакенци. Всъщност даже като че ли не го разбираха. В повечето случаи се отнасяха с тях любезно, като с приятни млади хора.

Фич не позволи на Морли да го убеди да си купуват и пиене от хановете, през които минаваха. Знаеше, че това е сигурен начин непочтени хора да разберат, че двамата разполагат с пари. А напиеха ли се, никак нямаше да е трудно да забравят да си държат очите на четири. Предпочиташе да си купуват по някоя и друга бутилка от търговци и да се напиват едва след като накладат огъня си за през нощта, далеч от очите на хората. Отначало го правеха често. Така Фич по-лесно забравяше, че хората в родината му го смятат за изнасилвача на Беата.

В единия от градовете, през които минаха, Морли изяви желание да похарчат малко пари по проститутки. Отначало Фич отказа категорично. Накрая обаче омекна и разреши на Морли — все пак парите бяха и негови. Самият той остана да чака приятеля си при конете и багажа извън града. Знаеше, че не е рядкост пътниците, посещаващи някой град, да се отбиват в публични домове.

Когато се върна, ухиленият Морли му предложи той да пази багажа, докато приятелят му си получи своето. Идеята го изкушаваше, но и плашеше. Само като си помислеше, че жената насреща му може да му се изсмее в лицето, и коленете му се подгъваха, а дланите му се изпотяваха. Беше сигурен, че ще му се изсмее.

Морли беше едър и мъжествен. Никоя жена не би се изсмяла на мъж като него. Докато Беата винаги се присмиваше на Фич. Той не искаше някоя от онези жени, които дори не познава, да се изсмеят на кльощавото му телосложение, щом си свали дрехите.

Накрая реши, че не му се рискува, нито пък му се харчат пари — за такова нещо. Нямаше представа колко ще им струва пътуването до целта и се опасяваше да не останат без средства посред път. Морли го нарече глупак и започна да го убеждава, че наистина си струва. После цяла седмица говори само за това. На Фич даже му се прииска да го бе направил само и само за да затвори устата на Морли.

Както се оказа скоро, изобщо не бе трябвало да се притеснява за парите. Не бяха похарчили никак много — в сравнение със сумата, с която разполагаха. Благодарение на финансовата си обезпеченост пътуваха бързо. Сменяха конете си с нови и продължаваха напред, без да се притесняват, че животните ще останат без сили. Морли поклати глава.

— Толкова път бихме, а ето, че се оказахме в задънена улица.

— Казах ти да мълчиш. Да не искаш да ни пипнат?

Морли млъкна, чуваше се само как се чеше по брадата. На Фич му се искаше лицето му да не е толкова гладко. На Морли вече му бе набола брада. Понякога Фич се чувстваше като хлапе край приятеля си — широкоплещест и брадясал.

Продължи да се взира в патрулиращите стражи, които сновяха напред-назад. Нямаше друг път освен през моста. Това го знаеше от Франка и сега можеше да се убеди със собствените си очи. Или трябваше да минат по моста, или да се откажат.

Усети някакъв странен вятър да го гали по тила — сякаш нашепвайки му нещо. Потръпна, след като усещането премина.

— Какво ли прави оня там? — прошепна Морли. Фич примигна, напрягайки очи в далечината. Май един от стражите се качваше на каменния парапет на моста.

Фич зяпна.

— Добри духове! Видя ли това?

Морли подсвирна.

— Какво прави тоя човек?

Дори от разстоянието, на което се намираха, Фич чу крясъците на мъжете, втурнали се към ръба на моста, за да погледнат надолу след другаря си.

— Не мога да повярвам — въздъхна Морли. — Той скочи!

Фич поклати глава. Тъкмо се канеше да каже нещо, когато друг от стражите се качи на парапета. Фич посочи с ръка:

— Виж, още един!

Мъжът протегна ръце, сякаш да прегърне въздуха, и полетя в бездната.

Войниците се спуснаха след него и в следващия миг от каменния парапет литна трети. Беше истинска лудост. Фич лежеше по корем и не можеше да повярва на очите си.

В далечината крясъците на мъжете, които продължаваха да скачат в пропастта един след друг, звучаха като зловещия напев на смъртта. Нещо го накара да се изправи на крака.

— Хайде, Морли. Да вървим.

Морли се спусна след него към конете, скрити сред дърветата, Фич пъхна крак в стремето и скочи на седлото. Подкара животното в галоп, Морли го следваше по петите.

Трябваше да се изкачат на едно възвишение, което им пречеше да видят дали войниците са дошли на себе си. Фич нямаше представа дали суматохата долу ще е толкова голяма, че двамата да могат да преминат необезпокоявани през постовете. Но нямаха никакъв друг шанс. Не му стана ясно какво точно става, но бе наясно, че едва ли тези долу имат навика всеки ден да скачат от моста. Това бе единственият шанс за двамата.

Докато стигнаха до последния завой, вече се носеха като вятъра. Фич предполагаше, че при цялата паника той и Морли ще успеят да прелетят през отсечката и да изненадат стражите.

Мостът бе празен. Нямаше жива душа. Фич забави конете до ход. Тръпки го побиха при мисълта, че само допреди броени минути мястото бе пълно с хора. Сега мостът се охраняваше единствено от вятъра.

— Фич, сигурен ли си, че искаш да отидем там горе? Гласът на приятеля му трепереше.

Фич проследи погледа на Морли и също я видя. Стърчеше от каменното туловище на планината, сякаш бе направена от самата планина, сякаш бе част от планината. Беше мрачна и зловеща. Може би най-злокобното място, което някога бе виждал или което можеше да си представи. Отвъд назъбената масивна външна стена се извисяваха бастиони, кули и стени.

Бе доволен, че седи на коня си. Струваше му се, че краката му няма да го издържат пред тази гледка. Никога не бе виждал нещо толкова огромно и застрашително като Магьосническата кула.

— Хайде — успя да каже накрая. — Преди да разберат какво се е случило и да изпратят нови стражи.

Морли огледа опустелия мост.

— А какво всъщност се случи?

— Това място е магическо. Всичко е възможно.

Фич подкара коня си напред. Мостът явно не се харесваше особено и на животното, защотото с радост се втурна към края му. Преминаха в галоп разстоянието до портала във външната стена и прелетяха под падащата врата с шипове.

Вътре имаше ограден двор за конете. Скочиха от седлата, но Фич каза на Морли да не ги разседлават, за да могат да потеглят незабавно обратно, в случай че се наложи.

Морли не бе по-малко заинтересован от приятеля си да изчезват бързо от това място.

Изкачиха тичешком десетината широки гранитни стъпала, заоблени и изгладени с вековете от краката на очевидно безброй магьосници.

Вътре изглеждаше точно така, както му бе разказала Франка. Само дето думите й наистина се оказваха безсилни да опишат истинските размери на мястото. Слънчевата светлина се процеждаше през стъклен таван, извисяващ се на тридесетина метра над главите им. В средата на покрития с плочи под имаше фонтан с формата на лист от детелина. Водата се изстрелваше от най-горния леген на цели три метра във въздуха и се връщаше обратно към по-големите легени долу, падайки накрая в езерце, обградено с бял мраморен парапет, на който можеше и да се сяда.

Червените мраморни колони бяха точно толкова големи, колкото му ги описа Франка. Те поддържаха сводовете под балкона, който обикаляше овалната зала. Морли подсвирна. Звукът отекна някъде в далечината.

— Хайде — каза Фич, отърсвайки се от опиянението си.

Затичаха се по коридора, по който му бе казала Франка, и с трясък отвориха вратата отвъд най-високата площадка на няколко последователни стълбища. Поеха по алеята, виеща се между четвъртити сгради без прозорци, после изкачиха спираловидната стълба, обикаляща до средата една кула и се озоваха на друга алея, спускаща се под нещо, което приличаше на път. После прекосиха каменния мост, извисяващ се над малък, потънал в зеленина двор долу.

Най-сетне стигнаха до масивен бастион с широчината на път. Фич надзърна надясно през прозорчетата в камъка, достатъчно големи, за да застане в тях човек. В краката му се простираше Ейдиндрил. За момче, израсло из равнините на Андерия, гледката бе зашеметяваща. По пътя го бяха впечатлили много неща, но нямаше нищо, което дори да се доближава до тази панорама.

От другата му страна се издигаха дванадесет огромни петнисто-червени колони, които поддържаха огромен антаблеман от тъмен камък. Те се подреждаха шест по шест от двете страни на позлатен под. Горе се виждаха още изящни, дялани от камък орнаменти, някои украсени с медни табелки и кръгли метални дискове, всички осеяни със странни символи.

Докато прекосяваха дългия бастион, Фич си даде сметка, че вратата в единия му край е висока поне три-четири метра и не по-малко от два широка. Лъщящите й от злато порти бяха украсени със същите странни символи. Той я бутна и тя се отвори безшумно.

— Вътре — прошепна той. Не знаеше защо шепне, може би от страх да не събуди духовете на магьосниците, населяващи това място.

Не искаше те да го накарат да скочи от високия бастион, както бяха накарали войниците на моста. Бездната долу се спускаше на стотици метри.

— Сигурен ли си? — попита Морли.

— Аз влизам. Можеш да останеш тук или да дойдеш с мен. Избирай.

Очите на Морли огледаха всичко наоколо, явно без да могат да решат къде да се установят.

— Май идвам с теб.

Вътре имаше зелени мраморни постаменти, сякаш безръки гости, очакващи да приветстват всеки посетител. Върху всеки от постаментите бе сложена по една стъклена сфера, голяма колкото човешка глава. В средата се издигаха четири колони, толкова дебели, колкото дължината на кон от главата до опашката. Колоните поддържаха четирите краища на централния свод.

Навсякъде из помещението имаше железни свещници, но от обръча прозорци горе на свода нахлуваше достатъчно светлина, така че не бе нужно да ги палят. Фич се почувства на място, обитавано от Самия Създател. Изпита желание да падне на колене и да започне да се моли.

Подът бе постлан с червен килим. От двете му страни бяха подредени две редици бели мраморни колони по два метра всяка, с обиколка по-голяма от обиколката на търбуха на майстор Дрюмонд. Върху колоните имаше различни предмети. Красиви купи, изящни златни верижки, една мастилено черна бутилка и какви ли не дървени вещи. Някои от тях Фич не можеше да отгатне какво представляват. Така или иначе не им обърна особено внимание. Вместо това насочи поглед към просторната стая от другата страна на централния свод. Мерна маса, затрупана с какво ли не. А от едната й страна бе облегнат предметът, заради който бе дошъл тук.

От просторното централно помещение, между всяка от две черни мраморни колони със златен капител, тръгваше по едно крило. Лявото приличаше на разхвърляна библиотека, навсякъде по пода бяха натрупани купища книги. Дясното крило бе тъмно.

Фич се запъти по червения килим. В края му имаше десетина стъпала, които водеха надолу, към бледорозовия мрамор в средата на анклава на Първия магьосник. Спусна се по стъпалата, прекоси площадката и се озова при отсрещните стъпала, които изкачи, прескачайки по две наведнъж. Озова се пред масата, поставена пред високия прозорец точно направо.

Масата бе отрупана с какво ли не: купи, свещници, свитъци, книги, буркани, сфери, метални квадрати и триъгълници, имаше дори един череп. На пода също имаше предмети — по-големи.

Морли посегна към черепа. Фич го перна по ръката.

— Не пипай нищо. — Фич посочи черепа: — Може да е на магьосник и ако го докоснеш, да го съживиш. Нали знаеш, че магьосниците са способни на това.

Морли дръпна ръка.

С треперещи пръсти Фич най-сетне посегна и взе предмета, заради който бе дошъл тук. Изглеждаше точно така, както си го бе представял. Златните и сребърните украси бяха по-красиви от всички накити, които бе виждал през живота си — а той бе виждал много злато и сребро в имението на Министъра на културата. Нищо, видяно там, в родината му, не можеше дори да се доближи до красотата на предмета пред него.

— Това ли е? — попита Морли.

Фич прокара пръсти по релефните букви на дръжката. Съставляваха единствената дума, която можеше да чете.

— Това е. Мечът на истината.

Фич усети непреодолимо привличане към оръжието, докато прокарваше ръка по изящната дръжка, красивия предпазител, фината златно-сребърна ножница. Дори коженият ремък бе прекрасен, мек и гъвкав под допира на пръстите му.

— Е, след като ти взимаш това, аз какво да взема? — попита Морли.

— Нищо — чу се глас иззад тях.

Двамата подскочиха и извикаха в един глас. Заедно се завъртяха. Едновременно примигнаха срещу гледката, почти не вярвайки на очите си. Беше великолепна синеока жена, облечена в червена кожена дреха, която прилепваше по тялото й толкова плътно, че сякаш й бе втора кожа. Дрехата разкриваше женствените й форми така, както Фич никога не бе виждал. Изрязаните рокли на Андерианките показваха само гърдите им, докато тази дреха, въпреки че покриваше цялото й тяло, разкриваше много повече. Видя как мускулите й — стегнати и добре оформени, потрепват, докато тя крачи енергично към тях.

— Това не е ваше — каза жената. — Дайте ми го, преди да сте се наранили, момчета.

На Морли не му се нравеше да го наричат момче, не и някаква си жена. Фич видя как мускулите на приятеля му се стягат. Русокосата застана с ръце на хълбоците. За сама жена, изправена срещу двама души, изглеждаше доста смела. Фич си помисли, че не е виждал по-строго, намръщено лице от нейното, но всъщност не изпита страх. Сега той бе мъж, който отговаря сам за себе си, и не бе нужно да дава обяснения на когото и да било.

Спомни си колко безпомощна се бе оказала в ръцете му Клодин Уинтроп. Тази също бе жена, не по-различна от Клодин.

— Какво правите тук? — попита тя.

— Предполагам бихме могли да те попитаме същото — отвърна Морли.

Тя го изгледа яростно и протегна ръка към Фич.

— Това не е твое. — Размаха пръсти. — Подай ми го, преди да съм изгубила търпение и да съм те наранила.

В същия миг Фич и Морли побягнаха в различни посоки. Жената се спусна след Фич. Фич хвърли меча на Морли. Морли се изсмя, пое го и го размаха пред жената, дразнейки я.

Фич се спусна покрай нея и полетя към вратата. Тя се понесе след Морли. Той хвърли меча над главата и разперените й ръце.

Тримата прекосиха ниската площадка, обиколена от стълби. Жената успя да спъне Фич с крак. Докато падаше, той хвърли меча към Морли.

Преди Фич да е успял да се изправи на крака, тя вече се носеше след Морли, който бутна с рамо една от мраморните колони от двете страни на червения килим. Колоната се строполи на пода пред жената. Купата, поставена отгоре й, се разби в пода, разхвърчаха се хиляди парченца, които се пръснаха по мрамора и пода с мек, звънтящ звук.

— Вие двамата нямате представа какво вършите! — изкрещя тя. — Престанете веднага! Това не е ваше! Не е детска игра! Нямате право да докосвате каквото и да било тук. Можете да причините огромни проблеми! Престанете! Става дума за живота на много хора!

Двамата с Морли се гонеха около друга от колоните. Когато жената се спусна към него, той бутна колоната към нея. Тя извика, когато тежката ваза, поставена върху колоната, полетя към земята и я перна по рамото. Фич не бе сигурен дали викът й е от болка или ярост.

Тримата продължиха гонитбата между колоните от двете страни на червения килим, приближавайки се до вратата. Фич и Морли си премятаха меча един на друг, като непрекъснато я изненадваха. Фич се опита да помести едната колона, за да забави жената, и се изненада колко е тежка. Гледайки как Морли ги прекатурва, си бе помислил, че и за него няма да е проблем. Но беше, така че той не опита отново.

Тя им крещеше да престанат да унищожават безценните магически вещи, но когато Морли бутна колоната с мастилено черната бутилка, жената изпищя. Колоната се разби в пода. Бутилката полетя във въздуха.

Жената се спусна към нея, дългата й руса плитка се вееше на гърба й. Бутилката подскочи в ръцете й, изплъзна се, удари килима и се изтърколи, но не се счупи.

По изражението на лицето й Фич би казал, че запазването на целостта на бутилката сякаш бе спасило собствения й живот.

Тя се изправи на крака и се спусна след тях през вратата. Вън Морли се изкикоти на Фич и двамата полетяха по бастиона.

— Момчета, нямате представа за какво става въпрос. Този меч ми трябва. Важно е. Той не ви принадлежи. Дайте ми го, моля ви, и ще ви пусна.

Изражението в очите на Морли бе такова, сякаш имаше твърдото намерение да й причини нещо. И то лошо. Със същия поглед бе гледал и Клодин Уинтроп.

Фич просто искаше меча, но вече започваше да се убеждава, че ще се наложи да измислят нещо, за да я спрат, иначе тя нямаше да се откаже. Нямаше намерение да й даде меча. Не и сега, след като всичко бе свършило.

— Хей, Фич — провикна се Морли, — струва ми се е дошъл моментът и ти да видиш какво е с жена. Тази тук дори е свободна. Искаш ли да ти я подържа?

Тя наистина изглеждаше добре. Освен това им създаваше проблеми. Сама щеше да си е виновна. Не искаше да ги остави на мира. Вместо да си гледа работата.

Фич знаеше, че след като го прави от искрени подбуди — за добро, заслужава Меча на истината. Тази жена нямаше право да му се меси.

Навън, при дневната светлина, червената кожена дреха на жената като че придоби още по-застрашителен вид. Лицето й също. Изглеждаше така, сякаш някой я е вдигнал за дългата плитка и я е потопил до ушите в кръв.

— Опитах се да изпълня желанието му — мърмореше си тя под мустак. — Опитах се да му доставя удоволствие.

Фич си помисли, че тя сигурно е полудяла, щом си говори сама.

— И какво си навлякох? Това. Стига толкова. Писна ми.

Тя въздъхна яростно, след което пъхна ръцете си в червените кожени ръкавици, които бяха втъкнати в колана й. В начина, по който напъха ръцете си в тях, имаше нещо застрашително и категорично.

— Няма да ви предупреждавам повече, момчета — извика тя този път с толкова заплашителен глас, че косъмчетата по тила на Фич настръхнаха. — Дайте ми го и да приключваме.

Докато тя гледаше яростно Фич, Морли пристъпи към нея. Замахна с големия си юмрук към главата й. Толкова силно, че Фич си помисли, че направо ще я умъртви.

Онази дори не го погледна. Парира удара му с длан, сграбчи го за китката и за секунда изви ръката зад гърба му. Стиснала зъби, вдигна ръката му нагоре. Фич с ужас долови шума от изпукването на рамото на Морли. Приятелят му нададе вик. Болката го повали на колене.

Тази жена не приличаше на никоя друга, която Фич бе срещал. Вече се насочваше към него. Не тичаше. Вървеше с решителност, от която дъхът на Фич секна.

Той стоеше като вцепенен, не знаеше какво да предприеме. Не искаше да изостави приятеля си, но краката му го дърпаха да побегне. Не искаше да й даде меча. Слепешката напипа стената зад гърба си и запристъпя по нея.

Морли се надигна. Втурна се към жената. Тя продължи да върви към Фич. Към меча. Фич си каза, че трябва да извади меча и да я рани — в крака може би, рече си. Но май нямаше да се наложи. Морли я приближаваше изотзад, приличаше на разярен бик. Този път нищо не можеше да спре едрия мъжага.

Без дори да се обръща към нападателя си, жената просто отстъпи встрани. Погледът й нито за миг не се отдели от Фич. Вдигна ръка, лакътят й намери лицето на Морли.

Главата му изпука. Пръсна кръв. Без дори да се задъха, тя се обърна и сграбчи Морли за здравата ръка. Изви китката му към ръката и натисна, докато той се свлече на колене. Избута го към стената. Морли зарида като дете, молеше я да престане. Другата му ръка беше безполезна. Носът му бе ужасно сплескан. От лицето му течеше кръв. Жената също би трябвало да е опръскана с кръв, но върху червената й униформа не се виждаше нищо.

Тя блъсна Морли със сила, безмилостно и го долепи до стената. Без да каже нито дума, го стисна за гърлото с другата си ръка и спокойно, безразлично го блъсна в кристално чистия въздух. В бездната.

Фич зяпна. Не очакваше тя да направи това — не очакваше нещата да стигнат дотам.

Морли нададе нечовешки вик, който потъна надолу по отвеса на планината. Фич стоеше вцепенен, заслушан във вика на приятеля си — на момчето, родено в равнините на Андерия, което летеше към смъртта си на дъното на планината. Викът внезапно секна.

Жената вече не говореше, не молеше за нищо. Просто вървеше към Фич. Сините й очи не се отделяха от него. Той знаеше без съмнение, че ако тя го стигне, ще убие и него.

Това не беше Клодин Унтроп. Не беше жена, която щеше да го нарича „сър“.

Краката на Фич най-сетне успяха да се отлепят от земята.

Ако имаше едно нещо, в което бе по-добър от Морли и всичките му мускули, то бе в това, че беше бърз като вятъра. Сега полетя като същинска вихрушка.

От един светкавичен поглед назад му секна дъхът жената бягаше дори по-бързо от него. Беше висока, имаше по-дълги крака. Щеше да го хване. А станеше ли това, щеше да го размаже — също както бе постъпила с Морли. Щеше да го хвърли в бездната. Или пък да му вземе меча и да пререже гърлото му с него.

Фич усети как по бузите му потичат сълзи. Никога в живота си не бе тичал по-бързо. А тя го настигаше.

Той прелетя по стълбите, по-скоро свличайки се надолу, отколкото тичайки. Метна се на площадката и се спусна по следващото стълбище. Всичко му се виждаше като в мъгла. Каменни стени, прозорци, перила, стъпала — всичко прелиташе покрай него в едно общо кълбо от светлина и тъмнина.

Фич, притиснал Меча на истината до гърдите си, прелетя през една врата, сграбчи я със свободната си ръка и я блъсна зад себе си. Докато звукът все още не бе заглъхнал, повали зад нея огромен каменен постамент. Бе по-тежък от мраморните колони горе, но ужасът му вдъхваше сила.

Точно когато гранитният постамент докосваше земята, жената стигна до тежката дъбова врата. От сблъсъка вратата поддаде няколко милиметра. Надигна се прах. За миг всичко притихна, след това жената нададе приглушен стон и Фич разбра, че сигурно е ранена.

Без да пропуска шанса си, той се спусна напред през Магьосническата кула, затваряйки вратите след себе си, поваляйки къде, каквото имаше под ръка. Дори не знаеше дали се движи в правилната посока. Дробовете му горяха, очите му се пълнеха със сълзи за приятеля му. Направо не можеше да повярва, че това наистина се е случило. Че Морли е мъртъв. Картината продължаваше да се появява отново и отново в главата му. Очакваше всеки миг големия дангалак да изникне отнякъде и ухилено да каже, че се е пошегувал.

Мечът в ръцете на Фич му бе струвал живота на Морли. Наложи се да изтрие сълзите си с ръкав, за да вижда.

С един бърз поглед през рамо мерна дълъг, виещ се, празен коридор.

Но чу да се отварят врати. Тя идваше.

Нямаше да се откаже току-така. Тя бе духът на отмъщението, дошъл да вземе живота му за това, че се е осмелил да премести Меча на истината от мястото му в Магьосническата кула. Той усили темпото.

Изскочи на слънчева светлина, за миг изгуби ориентация. Огледа се и видя конете. Три. Неговия и на Морли, и на жената. Нещата й бяха метнати на оградата.

За да освободи ръцете си, Фич пъхна глава в ремъка на меча, премятайки го през рамо и после напряко през гърдите. Сграбчи юздите и на трите коня. Вкопчи се за седлото на най-близкия и се метна на гърба му.

Изкрещя и заби пети в тялото на животното, за да го подкара. Беше яхнал нейния. Стремената бяха толкова дълги, че не ги стигаше, така че се наложи да притисне крака в корема на животното и да се вкопчи в него с всички сили, докато огромното му туловище галопираше през вдигнатата падаща врата.

Щом конете стигнаха до пътя, жената излезе от Кулата, цялото й лице бе обляно в кръв. В едната си ръка стискаше мастилено черната бутилка. Същата, която бе паднала, но бе останала невредима.

Фич се прилепи напред към врата на животното, което препускаше с всичка сила. Хвърли поглед през рамо. Жената летеше след тях по пътя. Той бе откраднал коня й. Тя тичаше, далеч от какъвто и да е друг кон.

Фич се опита да не мисли за Морли. Мечът на истината бе в ръцете му. Сега можеше да се завърне у дома и да го използва, за да докаже на хората, че не е изнасилил Беата и че е сторил онова с Клодин Уинтроп, за да защити Министъра от унищожителните й лъжи.

Отново погледна през рамо. Тя бе все още далече назад, но продължаваше да тича. Той знаеше, че не би спрял за нищо на света. Жената идваше. Идваше след него и нищо не можеше да я спре. Тя нямаше да се откаже. Нямаше да си поеме дъх. Нямаше да спре. Хванеше ли го, щеше да го разкъса на парчета.

Фич пришпори животното с пети, за да го накара да препуска още по-бързо.

ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

КАЛАН СЕ НАДВЕСИ НАД РИЧАРД, седнал на малката масичка, и започна да го мачка по гърба.

— Нещо ново? — попита тя.

Той отметна косата от челото си.

— Още не мога да кажа със сигурност. — Чукна с пръст кадифения свитък. — Но има нещо тук. Съдържа по-специфична информация от повечето Андериански писания в библиотеката на имението.

Калан се усмихна.

— Надявам се. Ще си отдъхна малко, докато прегледаш останалите.

Без да вдига глава от свитъка, той измърмори нещо одобрително.

Бяха прекарали цели два дни в библиотеката на имението, преглеждайки всичко, свързано с името на Джоузеф Андер. Предимно неща, писани от него за него, и прозрения, касаещи човешката природа, които е смятал за неразкрити допреди. Този човек стигаше далеч в твърденията си, че наблюденията му върху хода на човешката история са далеч по-верни от всичко, писано преди него.

Доста страници бяха прочетени с високо вдигнати вежди. Беше нещо подобно на гръмките фрази на нахакан юноша, който си мисли, че знае всичко, и не може да проумее собственото си невежество. На човек не му оставаше друго, освен да седи и да чете безмълвно думите, в невъзможност да поправи някои от най-гръмките изявления, които всеки възрастен отдавна би трябвало да е надраснал.

Джоузеф Андер вярваше, че е открил идеалното място, където би могъл да управлява хората, осигурявайки им идеалния живот, без външни сили да могат да разстроят неговото „балансирано общество“, както го наричаше. Обясняваше, че разбира, че вече не се нуждае от подкрепата и съвета на външни хора — имайки предвид магьосниците от Кулата в Ейдиндрил, помисли си Ричард — и че е започнал да разбира, че подобна външна намеса е във висша степен вредна, тъй като разваля членовете на неговото колективно общество със злото на егоистичните интереси.

Джоузеф Андер никъде, по никакъв повод не споменаваше друго име освен своето собствено. За хората винаги говореше с „един мъж“ или „една жена“, или пък казваше „народът“ построи, пося, пожъна или възвеличи.

Джоузеф Андер явно бе открил идеалното място за себе си: страна, в която силата му надвишава силата на всички останали и където хората го боготворят. Ричард подозираше, че Джоузеф Андер бърка страха с обожанието. Във всеки случай ситуацията му помагаше да се установи като почитан и обичан лидер — един вид действащ Крал — с неограничена власт над едно общество, в което никому другиму не се позволяваше да проявява индивидуализъм или да претендира за по-високо място.

Джоузеф Андер вярваше, че е създал блажена страна, в която е изкоренено всяко страдание, алчност и завист, в която сътрудничеството е заменило съперничеството. Прочистването на културата — публичните екзекуции — поддържаха баланса на колективното му общество. Той го наричаше „да изтръгнеш плявата“.

Джоузеф Андер бе чиста проба тиранин. Хората или се научаваха да вярват в него и да живеят по законите му, или умираха.

Ричард стисна Калан за ръката, преди тя да се отдалечи. Малката сграда не позволяваше вътре да влязат и другите. Побираше само малката масичка и стола на Джоузеф Андер, който, за ужас на стареца, поставен да пази безценното наследство, Ричард бе окупирал. Старецът нямаше смелостта да откаже на високопоставения гост.

Ричард бе пожелал да седне именно в този стол, за да може по-добре да усети що за човек е бил притежателят му. Калан си каза, че е добила достатъчно представа за този тоталитарен деспот.

На известно разстояние по пътеката се бяха насъбрали жители на Уестбрук. Те проследиха със страхопочитание жеста на Калан, с който тя ги поздрави. Мнозина се свлякоха на колене само защото тя бе погледнала към тях.

Войниците вече бяха разпространили новината за предстоящото гласуване — не само тук, но и на много други места. Сега, когато Калан и Ричард бяха тук, местните се надяваха да чуят лично от тях подробности около присъединяването им към Д’Харанската империя и Средната земя. За тези хора Средната земя, макар да бяха част от нея, бе далечно и непонятно място. Те живееха своя си живот в малката си родина и до тях достигаха по-скоро слухове, отколкото реална информация за света навън.

Д’Харанските войници деликатно държаха хората настрани, докато Ричард разглеждаше реликвите, останали от обожествявания патрон на родината им. Майсторите на острието от Бака Тау Мана се бяха подредили зад войниците. Ричард бе заръчал на войниците да се държат приятелски и „мило“.

Калан се запъти надолу по пътеката и забеляза Ду Чайлу да си почива на една пейка, направена от разрязан на две дънер, под огромен кедър. Калан бе започнала да уважава твърдостта и решителността на духовната майка на Бака Тау Мана. Настояването й да дойде с тях явно наистина бе продиктувано единствено от желание да помогне на Ричард — нейния „съпруг“, Кахарин на народа й. Особено от деня, в който Ду Чайлу помогна на Ричард след падането от коня, Калан започна да изпитва уважение към нея.

Макар Ду Чайлу на няколко пъти да бе казвала пред Ричард, че като негова съпруга е на разположение винаги щом я пожелае, всъщност не бе предприемала никакви реални действия, за да се облагодетелства. Калан започваше да си мисли, че това просто е вид учтивост от страна на Ду Чайлу. Явно тя бе напълно удовлетворена да служи и да се подчинява на съпруга си във всичко и всячески, но предлагаше услугите си по-скоро от чувство за дълг, отколкото от желание да задоволи някакви лични потребности.

Ду Чайлу боготвореше онова, което Ричард представляваше. Не самия Ричард като такъв. Макар това да не успокояваше особено него, Калан го намираше за достатъчно утешително.

Докато нещата стояха по този начин, Ду Чайлу и Калан се намираха в положение на негласно примирие. Въпреки всичко Калан не вярваше изцяло на другата жена — не и докато Ричард не престанеше да бъде обект на нейното внимание — независимо дали от чувство за дълг или поради други причини.

От своя страна Ду Чайлу гледаше на Калан, в ролята й на водач на своя народ, заради магията й, а и като жена на Ричард, не като на висшестояща, а като на равна. Калан се срамуваше да признае пред себе си, че това я дразни повече от всичко друго.

— Имаш ли нещо против да поседна при теб?

Ду Чайлу се облегна назад и се протегна, отпускайки рамене върху дървото. Посочи празното място до себе си, за да я покани. Калан приглади бялата си Изповедническа рокля зад коленете и седна!

Настанили се някак встрани от централната пътека, двете бяха невидими за случайни минувачи. Мястото бе отделено и закътано, по-подходящо за среща на влюбени, отколкото на двете съпруги на един и същи мъж.

— Добре ли си, Ду Чайлу, изглеждаш малко изтощена?

Ду Чайлу леко се стресна от тази проява на загриженост от страна на Калан. След малко се усмихна, разбрала причината. Взе ръката на Калан и я положи върху твърдия си, изпъкнал корем, притисна я към него, хващайки дланта й с две ръце. Бременността й бе доста напреднала.

Калан усети движението на живота в утробата на Ду Чайлу. Усети как детето мърда. Ду Чайлу се усмихна гордо. Калан дръпна ръката си. Отпусна ръце в скута си. Загледа се в събиращите се облаци. Не биваше да става така. Винаги си бе мислила, че ще е нещо радостно.

— Не ти ли харесва?

— Моля? Напротив, прекрасно е.

Пръстите на Ду Чайлу подхванаха брадичката на Калан и извърнаха лицето й встрани.

— Калан, ти плачеш?

— Не. Няма нищо.

— Нещастна си, защото нямаш дете?

— Не, Ду Чайлу, не е това, не съм нещастна.

— Тогава си нещастна, защото аз имам дете, а ти нямаш?

Калан стисна зъби, за да не изгуби контрол над себе си.

— Не бива да си нещастна, Калан. И ти ще имаш дете. Един ден. И това ще стане.

— Ду Чайлу, бременна съм.

Ду Чайлу вдигна ръка към тила си и изпъна врат.

— Наистина ли? Изненадана съм. Джиаан не ми е докладвал двамата с нашия съпруг да сте били заедно в този смисъл.

Калан бе изумена да узнае, че Ду Чайлу получава подобна информация. В известен смисъл тя се радваше, че не е имало нищо за докладване, но отчасти й се искаше да е имало — просто от желание да поддържа съревнованието като съпруга.

— Съпругът ни сигурно е много щастлив. Той явно обича децата. Ще бъде добър…

— Ричард не знае. Трябва да ми обещаеш, Ду Чайлу, че няма да му кажеш.

Жената се намръщи.

— Защо да обещавам такова нещо?

Калан се наведе към нея.

— Защото аз съм тази, която убеди Ричард да те вземем с нас. Защото пак аз ти разреших да останеш, дори след като войниците ни се присъединиха към нас. Ти обеща на Ричард, че ще си тръгнеш, когато дойде подкреплението, но след това пожела да останеш и аз го накарах да ти позволи. Не си ли спомняш?

Ду Чайлу сви рамене.

— Щом така искаш, няма да му кажа. Все едно, можеш да запазиш тайната си и да го изненадаш, когато решиш. — Тя се усмихна на Калан. — Жените на Кахарин трябва да се поддържат.

— Благодаря ти — прошепна Калан.

— И кога?

— В първата ни брачна нощ. Когато бяхме в селото на Калните, точно преди да те срещнем.

— А, ето защо не съм чула.

Калан пропусна репликата й покрай себе си.

— Но защо не искаш Ричард да знае? Той ще се зарадва.

Калан поклати глава.

— Не, няма. Това ще ни създаде проблеми. — Калан повдигна верижката с камъка на врата си. — Това ни е подарък от една вещица. Предназначено е да пречи на зачеването. Засега. Дълга история, но поне за момента не бива да имаме дете, защото ще се забъркаме в голяма каша.

— Ами тогава как така е станало?

— Заради Хармониите. Магията отслабна. Но преди да го разберем. Ами, с две думи, не знаехме, че магията на верижката няма да действа в първата ни брачна нощ. Магията трябваше да ни попречи да заченем дете, но се оказа, че не действа. Това не биваше да се случва.

Калан трябваше да захапе вътрешната страна на бузата си, за да задържи сълзите си.

— Въпреки всичко Ричард ще се зарадва — опита се да я успокои Ду Чайлу.

Калан поклати глава.

— Ти не разбираш. Ако се разчуе, животът на това дете ще се окаже в голяма опасност. Вещицата се закле да го убие, но не само това — аз я познавам, знам, че за да предотврати по-нататъшни проблеми от този род, тя ще реши да убие мен или Ричард.

Ду Чайлу се замисли.

— Е, скоро ще стане това глупаво гласуване, където хората ще му кажат нещо отдавна известно — че той е Кахарин. След това всичко ще се оправи. Ти ще можеш да се скриеш някъде и да си родиш детето. — Ду Чайлу постави ръка на рамото на Калан. — Ще дойдеш с мен при Бака Тау Мана. Ще те защитаваме, докато родиш детето на Кахарин. Ще защитаваме и теб, и детето ти.

Калан си пое дълбоко въздух, за да не се разплаче.

— Благодаря ти, Ду Чайлу. Ти си наистина много мила. Но това няма да помогне. Трябва да се отърва от детето. Намери някоя лечителка или акушерка. Трябва да махна детето, преди да е станало твърде късно.

Ду Чайлу отново взе ръката на Калан и я допря до корема си. Калан стисна очи и усети как детето помръдва под дланта й.

— Не можеш да сториш това с живота вътре в теб, Калан. Не и с живота, дошъл като плод на любовта ти. Не бива да го правиш. Това само ще влоши нещата.

Ричард излезе от малката постройка със свитъка в ръка.

— Калан? — извика.

Тя го виждаше през една пролука в дърветата, но той не можеше да забележи пейката, на която бяха седнали Двете с Ду Чайлу.

Калан се обърна към другата жена:

— Даде ми дума да пазиш тайната ми.

Ду Чайлу се усмихна и докосна лицето на Калан така, както една баба би погалила внучето си. Калан усети, че я докосва ръката не на Ду Чайлу, първата жена на Ричард, а на Ду Чайлу, духовната майка на Бака Тау Мана.

Калан се изправи, като в същото време сложи Изповедническата маска на лицето си. Ричард я мерна и се запъти към нея.

Погледът му се стрелкаше ту към нея, ту към Ду Чайлу. Най-сетне преглътна объркването си и й показа свитъка:

— Знаех си, че има нещо, свързано с думата „уча“.

— Моля? — попита Калан.

— Домини дирч. Виж — той посочи с пръст нещо в свитъка. — Джоузеф Андер пише, че не се страхува от на падение от завистливи колеги, защото е — Ричард проследи с пръст думите, които четеше — предпазван от демоните.

Калан нямаше ни най-малка представа за какво говори той.

— И това е важно, защото?

Ричард отново се бе вглъбил в свитъка.

— Моля? А, да. Ами когато за пръв път ми спомена името Домини дирч, си помислих, че е на високо Д’Харански, но не можех да се сетя какво значи. Представлява една от онези многопластови фрази, за които съм ти разказвал.

Както и да е, „Домини“ е дума, свързана с учене, обучение, възпитание или, което е по-важно, контролиране. Сега, когато открих другата част, преводът на фразата ми хрумна изведнъж в главата. „Домини дирч“ означава „Обучаване на демоните“.

Калан можа само да го погледне с широко отворени очи.

— Но какво означава това?

Ричард разпери ръце.

— Не знам, но нещата се наместват, сигурен съм.

— Ами добре — съгласи се Калан.

Той я изгледа смръщено.

— Какво има? Лицето ти. Не знам, изглежда някак смешно.

— Е, благодаря.

Той се изчерви.

— Не исках да кажа, че изглежда лошо.

Калан махна с ръка.

— Не се притеснявай, няма нищо. Просто съм уморена. Целият този път и многобройните срещи с хора ме изтощиха.

— Познато ли ти е място, наречено Пещите?

— Пещите — Калан смръщи замислено чело. — Да, спомням си го. Всъщност се намира недалеч оттук. Малко нагоре, в посока долината Нарийф?

— Колко близо?

Калан сви рамене.

— Може би на няколко часа разстояние. Ако е важно, можем да сме там до късния следобед.

— В тези свитъци Андер говори доста за мястото. Споменава го доста неясно във връзка с демоните — Домини дирч. Именно от този пасаж ми светна значението на фразата. — Ричард плъзна поглед по пътеката към насъбралото се множество. — След като поговорим с онези хора, би ми се искало да отидем да огледаме.

Калан го хвана за ръката.

— Мястото е много красиво. Нямам нищо против да отида отново там. А сега да вървим да кажем на тези хора защо искаме да дадат гласа си в наша подкрепа.

Изпълнените с очакване лица бяха предимно на Хакенци. Повечето работеха из близките ферми в околностите на малкото градче Уестбрук. Както мнозинството от хората, които бяха срещнали при пътуването си из Андерия, тези тук също бяха угрижени и притеснени. Всички знаеха, че промяна неизбежно ще има. За повечето всяка промяна означаваше опасност.

Вместо да ги поздрави хладно, Ричард се смеси с тях, попита за имената им, усмихна се на малчуганите, ощипа по бузките най-малките. И тъй като това бе истинският Ричард, без преструвки и преднамереност, само след броени минути около него екна детски смях. Майките му се усмихваха, докато ръката му галеше главичките на чедата им — независимо дали бяха червенокоси или тъмнокоси. Тревожните бръчки на лицата на бащите също се отпуснаха.

— Добри хора от Андерия — започна Ричард, както си стоеше между тях, — двамата с Майката Изповедник дойдохме да поговорим с вас не като властници, а като ваши смирени защитници. Не сме дошли да ви налагаме заповеди, а да ви помогнем да разберете избора, който лежи пред всеки от вас, и възможността да изберете сами своето бъдеще.

Той отвори ръка встрани и Калан внимателно се плъзна сред тълпата от усмихнати физиономии, за да застане до него. Беше й минало през ума, че децата може би ще се стреснат от огромен мъжага като Ричард, целия в черно и златисто — облекло, което определено му придаваше застрашителен вид. Но напротив — те се притискаха към него, сякаш бе техният обичан чичо.

По-скоро ги плашеше бялата рокля на Майката Изповедник — тъй като те, както и всички останали обитатели на Средната земя, още от малки биваха предупреждавани за силата и възможностите на Майката Изповедник. Те заотстъпваха пред нея, стараейки се всячески да не се докосват до бялата й рокля, и в същото, време не им се откъсваше от Ричард. Калан би дала всичко на света, за да се притискат и до нея така, както обгръщаха Ричард, но ги разбираше. Бе разполагала с всеки ден от живота си, за да мисли над това.

— Двамата с Майката Изповедник се оженихме, защото се обичаме. Освен това обичаме народите на Средната земя и Д’Хара. Също както искахме да свържем себе си чрез този брак, за да можем занапред да живеем заедно, искаме и народът на Андерия да се присъедини към нас и другите народи в Средната земя, за да тръгнем заедно към едно истинско и сигурно бъдеще, което ще може да осигури на нас и на децата ни по-добър живот.

Откъм Стария свят към нас нахлува тиранията. Императорският орден ще ви пороби. Те няма да ви предложат друг избор, освен да им се подчините или да умрете. Единствено ако решите да се присъедините към нас, ще имате шанса да оцелеете.

Двамата с Майката Изповедник вярваме, че ако обединим народите в Средната земя и Д’Хара, всички заедно ще успеем да отстоим свободата си, да прогоним заплахата, надвиснала над домовете и сигурността ни и над бъдещето на нашите деца.

Ако решим смирено да се подчиним на тиранията, никога няма да получим възможност да изпробваме крилата си. Духовете ни никога повече няма да се понесат гордо на ветровете на надеждата. Никой няма да има възможността да осигури безопасност и спокоен живот на семейството си, да мечтае за по-хубав живот на децата си — живот, изпълнен с надежда.

Калан слушаше, както бе правила седмици наред, думите на Ричард, извиращи от сърцето му. Той обясняваше на хората какво би означавало това да се присъединят към тях в името на свободата.

Отначало всички бяха напрегнати и стояха нащрек. Не след дълго непринудеността и искреността на Ричард успяха да разчупят леда и резервираността. Той ги накара да се засмеят, след това почти извика сълзи в очите им, докосвайки се до най-съкровените им желания за свобода, разкривайки им великата сила на това децата им да имат възможност да се учат, да четат. Отначало думите му изнервиха хората, но само докато той не им изложи нещата с прости и разбираеми слова. Обясни им практическата полза от това да можеш да четеш и пишеш — писмо, написано до родител, живеещ на друго място, или до дете, тръгнало да търси късмета си по света. Помогна им да разберат ценността на познанието и как то може да направи живота им по-добър, използвайки понятия, които те можеха да разберат — възможности за по-добра работа или за постигане на повече в онова, което вече работят.

— Но Императорският орден няма да ви позволи да се учите, защото познанието е опасно за тираните. За онези, които искат да ви поробят, познанието трябва да бъде изкоренявано, защото хората, които разбират, са хора, които могат да се изправят срещу неправдите на управляващите.

Аз ще дам възможност на всеки да се учи, за да може всеки сам да решава какво иска за себе си. В това е разликата — аз искам от вас да се учите, да се справяте по-добре, да се борите за постигане на целите си. Императорският орден няма да ви даде подобни възможности. Той ще се опита да ви диктува как да живеете.

Всички заедно ще живеем в една страна, с едни и същи закони, които ще осигуряват безопасността и спокойствието на всички нас. В тази страна никой човек, независимо дали е магистрат, министър или император, няма да стои над закона. Само когато всички се кланят пред един и същ закон, свободата е за всички.

Заех се с това не от желание да управлявам, а за да защитавам принципите на свободата. Собственият ми баща, Мрачният Рал, беше диктатор, който управляваше чрез беззакония, мъчения и убийства. Дори той няма да може да стои над закона, по който се надявам всички да живеем. Отнех властта от него, за да не може той да продължава да унижава и потиска хората. Аз ръководя свободни личности, а не роби.

Нямам намерение да ви казвам как да живеете, вместо това искам всеки от вас да получи спокойствието и безопасността, от която се нуждае, за да живее така, както му харесва. Не желая нищо повече за себе си и Майката Изповедник, моята съпруга, от това семейството ни да живее в мир и сигурност, без да се налага да се впускам в коварните коридори на властта.

Моля ви да отбележите гласа си с кръгче и да се присъедините към нас за ваше добро, за доброто на онези, които ще се родят след вас.

Далтон опря рамо на стената на сградата и се заслуша, скръстил ръце. Директор Превот от Кабинета за културно приятелство говореше от високия балкон пред многобройната тълпа, насъбрала се на един от градските площади.

Тълпата, състояща се предимно от Хакенци, бе дошла да се информира за предстоящите събития. Из града се носеха слухове. Хората бяха изплашени. Бяха дошли не за да видят дали може да се избегне хаосът, а най-вече, за да преценят сами дали има причина да се доверяват на слуховете.

Далтон беше загрижен за ситуацията.

— Искате ли да страдате за сметка на малцината възнаградени? — провикна се Директор Превот към тълпата.

В отговор получи едно колективно „Не“.

— Искате ли да работите до смъртно изтощение, докато малцината Д’Харанци забогатяват на ваш гръб?

Тълпата отново се провикна:

— Не!

— Нима трябва да прекратим благородните си начинания за издигане на всички Хакенци над собствената им порочна същност само защото такова е желанието на този човек? Нима ще допуснем нашите сънародници да изпитат отново бича на измамното образование?

Тълпата изрази шумно съгласието си с Директор Превот, някои размахваха каскети, както им бе заповядал Далтон. В тълпата имаше поне петдесет от неговите куриери, облечени в старите си дрехи. Всички те даваха всичко от себе си, за да ескалират емоционалния градус на тълпата, дошла да чуе думите на Директор Превот.

Разбира се, имаше такива, които най-чистосърдечно се бяха поддали на магията на словото, но повечето само наблюдаваха мълчаливо, преценявайки дали това, което чуват, може да промени живота им. Повечето поставяха нещата на кантар — от една страна техния живот, от друга — предстоящите събития. Повечето бяха доволни от сегашното си положение и щяха да се разтревожат само ако събитията на другата везна на кантара заплашваха да го наклонят в своя полза, променяйки ритъма им на живот.

Далтон не бе доволен. Тези хора, макар да се съгласяваха с оратора, не успяваха да прозрат, че събитията ще променят из основи живота им.

Далтон знаеше, че пред тях стои проблем.

Посланието му бе пуснато в действие, но не намираше благодатна почва, за да покълне.

— Говори добре — каза Тереза.

Далтон я прегърна през раменете.

— Да, наистина.

— Мисля, че е прав. Бедните Хакенци само ще пострадат, ако не продължаваме да се грижим за тях. Те не са готови да се изправят сами срещу жестокостта на живота.

Далтон плъзна поглед по онези хора от тълпата, които стояха като истукани и слушаха с каменни лица емоционалната реч на Директора.

— Да, скъпа, права си. Трябва да направим още за доброто на тези хора.

В този миг Далтон осъзна какво му липсва и какво трябва да се направи.

ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

— НЕ — ОТВЪРНА РИЧАРД НА ДУ ЧАЙЛУ.

Тя скръсти ръце в едва прикрит гняв. С огромния, изпъкнал корем позата й изглеждаше почти комична. Ричард се наведе към нея и сниши глас:

— Ду Чайлу, не можеш ли да разбереш, че искам да остана насаме с Калан за малко? Ако обичаш!

Яростта на Ду Чайлу се стопи. Смръщеното й лице се отпусна.

— О, ясно. Надяваш се на малко интимности с другата си съпруга. Това е добре. Доста време мина.

— Това не е — Ричард вдигна юмруци на хълбоците си. — А всъщност откъде знаеш?

Вместо отговор тя му се усмихна.

— Е, добре. Ако ми обещаеш, че няма да отнеме много време.

Той искаше да й каже, че ще отнеме колкото отнеме, но се опасяваше от отговора й. Затова просто се изправи и каза:

— Обещаваме.

Капитан Мейферт, едрият русокос Д’Харански офицер, командващ войските, изпратени да ескортират Калан и Ричард до Андерия, не одобряваше повече от Ду Чайлу идеята Господарят Рал да остане скрит от погледа му, но бе по-предпазлив в изразяването на възраженията си. Генерал Рейбич му бе обяснил ясно и красноречиво, че може да излага мнението си пред Господаря Рал — ако смята, че става въпрос за нещо важно, — без да се притеснява, че ще бъде наказан.

— Господарю Рал, ще бъдете прекалено далеч, за да можем да реагираме, в случай че имате нужда от нас. За да ви помогнем да защитите Майката Изповедник — добави той след известно колебание, преценявайки, че последното може да разколебае Ричард.

— Благодаря, капитане. Натам води само тази пътека. След като никой не знае накъде сме тръгнали, няма как да ни чака засада. Не е далеч и няма да се бавим. Вие и хората ви ще обикаляте района, докато двамата с Калан се върнем.

— Тъй вярно, сър — примирено отвърна капитан Мейферт. Той незабавно започна да раздава заповеди на хората си, разпределяйки ги из околността и изпращайки Двойки на разузнаване.

Ричард се обърна към двамата куриери, изпратени от генерал Рейбич:

— Предайте на генерала, че съм доволен от скоростта, с която се движи, и се радвам да узная, че по негово мнение могат да пристигнат преди частите на Джаганг. Предайте му още, че заповедите ми към него са още в сила. Искам да стои настрана.

Почти всеки ден идваха и си заминаваха куриери, влизайки в Андерия през различни пунктове край Домини дирч, за да не става подозрително. Ричард бе заповядал на генерал Рейбич да остана на север, зад разузнавачите, съгледвачите и шпионите на Джаганг. Ако се стигнеше до битка, изненадата щеше да е едно от най-ценните предимства, на които можеше да се надява Д’Харанската армия. Генералът се бе съгласил с по-голямата част от позицията на Ричард, но се противеше на перспективата Господарят Рал да се окаже на потенциално вражеска територия, придружаван едва от хиляда войници.

Ричард се бе постарал да му обясни — чрез писма, — че макар да разбира загрижеността му, се налага частите му да останат скрити, докато и ако не се наложи да бъдат призовани. Бе се постарал освен това да опише колкото се може по-подробно ужасната и несравнимо жестока смърт, която очаква Д’Харанските войници, ако се опитат да преминат Домини дирч. Докато не бъдеха подписани споразумения с Андерия, не биваше да се осмеляват да приближават границата със сила.

Нещо повече, Ричард нямаше доверие на Министър Чанбоор. Езикът на този човек му се струваше прекалено благ. Подобен език не бе присъщ на истината, а на лъжата.

Домини дирч представляваше паяжина, готова да погълне небрежния и непредпазливия. Изгледът за лесна победа само щеше да примами Д’Харанската армия към неизбежната й гибел. Най-много от всичко Ричард се опасяваше безстрашните Д’Харански войници да не бъдат пометени пред Домини дирч. Особено след като знаеше, че подобна жертва би отишла нахалост. Те щяха да загинат, а Домини дирч щеше да остане непокътнат.

Генерал Рейбич му бе отвърнал с обещание, че след като стигнат до местоназначението си на север, ще бъдат готови да поемат на юг веднага щом Ричард ги призове, но дотогава няма да се показват от скривалището си.

— Да, Господарю Рал, отвърна по-високият куриер, удряйки с юмрук сърцето си. — Ще предам думите ви на генерала.

И двамата пришпориха конете си и се отдалечиха по пътя.

Преди да скочи на седлото, Ричард провери лъка и стрелите си. Щом поеха нагоре по тясната пътека, Калан му се усмихна с онази своя специална усмивка. Ричард знаеше, че за нея също е облекчение да остане насаме с него — па макар и за кратко.

Присъствието на всичките тези хора около тях беше изморително. Веднага щом двамата се хванеха за ръце, нечии очи ги фиксираха. Позволяха ли си да го направят в разговор с някого, по очите на събеседника Ричард можеше да прецени, че само след няколко дни новината ще е стигнала до ушите на хиляди Д’Харанци. По немигащите погледи насреща си Ричард се убеждаваше, че за тези техни любвеобилни жестове ще се говори с години напред. Добре поне, че клюката не бе неприятна. По-добре да се говори за това как Господарят Рал и Майката Изповедник се държат за ръце, отколкото за нещо ужасно.

Ричард наблюдаваше движенията на Калан на седлото, омаян от тънкото й кръстче, от поклащането на бедрата й. Помисли си, че тя има най-изкусителната фигура, която някога е виждал. Понякога му се струваше удивително, че има възможност да се люби с жена като нея — той, човекът, израсъл в едно малко градче в Западната земя.

Толкова му липсваше домът. Предположи, че го налягат подобни мисли, защото пътеката, по която се изкачваха, му напомняше много за места, които познава. На запад, където бе израсъл, бе осеяно с планини и хълмове, които на пръв поглед много приличаха на тези, из които се движеха сега.

Толкова му се искаше да се върнат в родината му. Откакто бе напуснал Града на елените миналата есен, бе видял забележителни неща. Но нищо не бе по-вълнуващо за него от родното му място.

Когато пътеката излезе на открито, изкачвайки се на един хребет така, че да се открие гледка, Ричард насочи поглед към северозапад, надзъртайки през пролуките между далечните планински върхове. Откакто бе напуснал родината си, сега бе може би най-близо до нея. Докато границата все още съществуваше, двамата с Калан я бяха прекосили именно в тези планини и бяха преминали в Средната земя през едно място, наречени Кралеви порти. Не бе много далеч на северозапад.

Но колкото и да бе близо, заради тежестта на отговорностите родината му си оставаше безкрайно далеч.

Освен отговорността му като Господаря Рал, от който зависи всичко, пред него стоеше и въпросът с Джаганг. Този човек, получил макар и минимален шанс, не би се поколебал да зароби Новия свят така, както бе сторил със Стария. Хората разчитаха на Ричард за всичко — от връзката, която ги предпазваше от пипалата на пътешественика по сънищата, до обединяването на силите на Новия свят срещу нашествието на безчетната армия на Джаганг. Като си мислеше за това, Ричард сякаш виждаше пред себе си нечий друг живот. Понякога се чувстваше като мошеник, сякаш един ден хората щяха да спрат и да си кажат: „Ама чакайте, този Господар Рал е един най-обикновен горски водач на име Ричард. И ние ходим по свирката му! Тръгнали сме след него в тази ужасна война!“ Освен всичко друго оставаше и въпросът с Хармониите. Ричард и Калан носеха основната отговорност за появата на Хармониите на този свят. Именно те ги бяха повикали. Макар и непредумишлено, тяхна бе вината за призоваването на Хармониите на смъртта.

Докато пътуваха из Андерия, за да разговарят с хората, дочуваха истории за странни смърти. Явно Хармониите се наслаждаваха истински на посещението си в света на живите. Пиеха с пълни шепи от удоволствието да убиват хора.

В отговор на опасността хората започваха да се обръщат към древни суеверия. На някои места се устройваха събирания в знак на уважение към злите духове, дошли в този свят. На поляни в горите или в откритите полета се правеха дарения от храна и вино. Според някои мнения отмъстителните духове били изпратени от Създателя като наказание за света, задето обитателите му са започнали да прекрачват твърде брутално моралните закони и са станали покварени.

Други хора правеха жертвоприношения от камъни по средата на пътищата и трупаха цели купчини на кръстопътищата. Никой не можеше да обясни на Ричард защо и хората се дразнеха, задето той разпитва за древните им традиции. Имаше и такива, които поставяха на прага на домовете си мъртви цветя в полунощ. За да призовават добрите сили.

Каквото и да правеха хората, Хармониите продължаваха да убиват.

Единственото същество, което правеше тежестта на бремето му по-поносима, бе Калан. Благодарение на нейните неуморни усилия, битката не му се струваше толкова безнадеждна. За нея той бе готов да понесе всичко.

Калан вдигна ръка.

— Ей там горе е.

Тя скочи от седлото и Ричард последва примера й. Повечето дървета бяха смърчове и борове. Ричард се огледа, мерна млад, сребрист клен и завърза поводите на конете им на един нисък клон. Да избереш за тази цел бор или смърч често завършваше с насмолени и лепкави поводи.

Ричард чу пръхтене и вдигна поглед. Недалеч стоеше кобила, наострила уши и забила поглед в тях. От двете страни на устата й висяха стръкове трева, но животното бе престанало да дъвче.

— Е, здрасти, малката — провикна се Ричард.

Кобилата застана нащрек, тръсна глава и отстъпи леко назад, за да увеличи разстоянието между себе си и новодошлите. Щом Ричард направи крачка напред, тя отстъпи още, така че той спря. Кадифена на цвят, на задницата си кобилата имаше странно паякообразно петно. Щом Ричард й заговори отново, опитвайки се да я предразположи, тя се обърна и се впусна в бяг.

— Странна работа — каза той на Калан.

Тя протегна ръка към него и той я пое.

— Наистина странно. Може би просто е избягала от някого. Явно не се зарадва особено на компанията ни.

— И на мен така ми се струва — каза Ричард, оставяйки се тя да го води.

— Това е единственият път — каза му тя, докато вървяха по брега на езерото, заобикаляйки групичка смърчове.

Цял ден по небето се бяха събирали облаци, които вече надвисваха застрашително над главите им. В момента, в който стигаха до един щръкнал на брега камък, слънцето проби плътната завеса над главите им.

Гледката бе прекрасна. Слънцето протягаше златисти пръсти през кехлибарените облаци и се промъкваше между планините, докосвайки застиналото езеро. Оттатък водната повърхност се виждаха пищни скали, от които се спускаше величествен водопад. Водните пръски се вдигаха в топлия въздух и се сгъстяваха в тънък слой мъгла, която блещукаше на светлината. Ричард си пое дълбоко дъх, поглъщайки сладкия аромат на гората и езерото. Почувства се почти като у дома.

— Това е мястото — посочи тя. — По-нагоре се намира пустинната местност, където вирее растението пака. Там живее и гамбитовият молец. Тези чисти води изтичат от отровената област по-горе.

Въздухът трептеше на следобедната светлина.

— Прекрасно е. Мога да остана тук завинаги. Направо изпитвам усещането, че съм дошъл, за да търся нови пътеки.

Двамата поостанаха така за момент, ръка за ръка, наслаждавайки се на гледката.

— Ричард, исках само да ти кажа, че през последните няколко седмици, докато разговаряхме с хората наистина се гордеех с теб. Гордеех се от начина, по който съумя да им вдъхнеш надежда за бъдещето. Каквото и да се случи, просто исках да го знаеш — че се гордея от това как се справи.

Той се намръщи.

— Звучиш ми така, сякаш изобщо не се надяваш да спечелим.

Тя сви рамене.

— Няма значение. Каквото ще става да става. Хората не винаги постъпват правилно. Понякога не разпознават злото. Или пък избират именно него, защото така им изнася, защото се страхуват, а може би, защото си мислят, че то ще ги облагодетелства по някакъв начин. Най-важното е, че направихме всичко възможно и че ти каза на хората истината. Постави сигурността и добруването им над всичко друго, така че, ако накрая спечелим, ще имаме повод да се радваме истински. Даде им възможност да докажат сърцата си.

— Ще спечелим. — Ричард плъзна поглед по притихналата вода. — Хората ще прозрат истината в думите ми.

— Надявам се.

Той я прегърна през шията и я целуна по челото. Въздъхна, изпълнен с наслада пред спокойствието на планинското езеро.

— На запад от мястото, където съм израсъл, има места, скрити дълбоко в планината, които, убеден съм, ничие друго око не е виждало. Места, където водата се спуска отвесно от скалите горе, от много по-високо, отколкото тук, и следобедният въздух пламва от дъги. И след като поплуваш в кристално чистите езера, можеш да се свиеш върху скалите и да наблюдаваш света иззад прозрачната завеса на водопада. Често си мечтая да те заведа там.

Калан уви кичур коса на пръста си.

— Един ден, Ричард, ще обиколим тези твои специални местенца.

Докато стояха така, прилепени един към друг, Ричард не искаше да пречупи магията на бляна, особено с разговори за работата им. Но накрая го стори:

— И така, защо се нарича Пещите?

Калан посочи с брадичка.

— Зад водопада има една пещера, в която е доста топло. Чувала съм дори, че на моменти става истински горещо.

— Какво ли е накарало Джоузеф Андер да спомене това място?

Калан отпусна ръка на рамото му.

— Може би дори Джоузеф Андер е обичал природните красоти.

— Може би — измърмори той, но очите му продължаваха да оглеждат внимателно околността в търсене на някакъв знак, който да му подскаже какво ли е събудило интереса на един магьосник към подобно място. Ричард нямаше толкова високо мнение за чувствителността на душата на Джоузеф Андер и не мислеше, че този човек е бил способен да се наслаждава на природната красота. Макар на няколко пъти в писанията му наистина да присъстваха описания на природни картини, те бяха правени единствено като паралел за постигане на хармония в обществото.

Ричард забеляза, че всички скалисти планински хребети наоколо имат странен зеленикав цвят. Всички освен скалата отсреща, зад водопада. Тя бе по-тъмна. Не много, но определено бе по-различна. В нея имаше повече сивкаво, отколкото зелено. Вероятно защото зърнестата структура на гранита бе опръскана с черно. От такова разстояние нямаше как да прецени дали е прав.

Вдигна ръка и посочи скалата, от която се спускаше величественият водопад.

— Погледни тази скала и ми кажи какво мислиш за нея.

Калан, с развята на вятъра бяла Изповедническа рокля, му изглеждаше като въплъщение на представата му за добър дух. Тя примигна насреща му.

— Какво искаш да кажеш? Скала като скала.

— Да, но все пак се вгледай по-внимателно. Кажи ми какви мисли извиква в главата ти.

Тя погледна пак скалата, после пак него.

— Голяма е.

— Е, хайде де, питам сериозно.

Калан въздъхна и се вгледа внимателно в скалата. Огледа околните хребети, особено най-близката до водопада вляво, онази, която се издигаше от самите недра на водата.

— Ами — каза накрая, — по-тъмна е от околните.

— Добре, друго какво ти хрумва?

Тя продължи да се вглежда в скалата.

— Цветът ми се струва необичаен. Струва ми се, че съм го виждала и преди.

Тя внезапно се втренчи в Ричард.

— Домини дирч.

Той й се усмихна.

— И аз така мисля. Домини дирч имаше същите оттенъци като тази скала отсреща. И никоя от околните скали не ги притежава.

Тя изкриви лице в невярваща гримаса.

— Да не би да искаш да ми кажеш, че Домини дирч е бил издялан от тази скала, тук горе в планината, а после е изтърколен до мястото, където се намира днес?

Ричард сви рамене.

— Вероятно е възможно, макар да не знам как точно би станало. Внимателно огледах Домини дирч. Струва ми се, че цялата камбана е дялана от една и съща скала. Не е снаждана от парчета. Поне този Домини дирч, който видяхме.

— Тогава какво?

— Джоузеф Андер е бил магьосник, а магьосниците от неговото време са били способни на неща, на които дори Зед би се удивил. Може би Андер просто е използвал тази скала за отправна точка.

— Какво искаш да кажеш? Как така?

— Не знам. Не съм толкова добре запознат с магията като теб. Може би ти ще ми отговориш. А ако просто е взел по едно малко камъче от тук за всеки Домини дирч, а след това, когато е отишъл на мястото, където се намира всеки един от тях, ги е уголемил.

— Да ги е уголемил ли?

Ричард разпери безпомощно ръце.

— Не знам. Може да е използвал магия, за да накара скалата да увеличи размерите си, или пък е използвал зърнестата структура на гранита като някакъв вид мостра, която е репродуцирал с помощта на Адитивна магия, насочена към създаването на Домини дирч.

— Мислех си, че ще изтърсиш някоя глупост — призна си Калан. — Но това, което казваш, всъщност звучи приемливо — поне доколкото разбирам от магия.

Ричард бе доволен, че тя го подкрепя.

— Смятам да преплувам езерото и да видя какво има в пещерата.

— Доколкото ми е известно, вътре няма нищо. Просто една гореща пещера. Не стига много надълбоко — може би около шест-седем метра.

— Е, не че много си падам по пещери, но предполагам няма да навреди да отида да хвърля един поглед.

Ричард свали ризата си. Извърна се към водата.

— Няма ли да си съблечеш и панталона?

Той забеляза закачливата й усмивка.

— Рекох си, че така тъкмо ще отмия миризмата на кон от него.

— О! — В гласа й прозвуча преувеличено разочарование.

Усмихнат, Ричард се извърна към езерото, готов да скочи във водата. Миг преди да го направи, към него стремително полетя гарван. Ричард трябваше да отскочи встрани, за да не го удари птицата.

Протегнал ръка, той отблъсна Калан назад от камъка. Гарванът изграчи. Острият звук отекна в затворената местност. Птицата отново се насочи към тях, прелитайки съвсем покрай главата на Ричард. После набра височина и закръжи в небето. Последва ново стремително спускане, придружено с мощно свистене на въздуха. Птицата явно искаше да ги накара да отстъпят от водата.

— Тази птица да не се е побъркала? — попита Калан.

— Може вътре да е гнездото й? Или пък това поведение е типично за гарваните?

Ричард я стискаше здраво за ръката и я водеше към дърветата.

— Гарваните са интелигентни птици и наистина са готови да защитават гнездото си, но освен това могат да се държат и странно. Опасявам се, че това тук е нещо повече от обикновен гарван.

— Повече ли? Какво искаш да кажеш?

Птицата се настани на един клон и се зае да оправя разрошената си перушина, явно доволна от себе си — нещо обичайно за гарваните изобщо.

Калан му подаде ризата и той я пое.

— Бих казал, че е свързано с Хармониите.

Птицата явно го чу въпреки разстоянието. Плясна с криле, подскочи напред-назад по клона, явно доста развълнувана.

— Спомняш ли си в библиотеката? Гарванът пред прозореца, който вдигаше такъв шум?

— Добри духове! — — загрижено възкликна Калан. — Мислиш, че може да е същият? Че ни е проследил толкова далеч?

Ричард я погледна.

— Ами ако е някоя от Хармониите и ни е чула, и е дошла да ни причака тук?

Калан изглеждаше истински изплашена.

— Какво ще правим?

Върнаха се при конете. Ричард извади лъка от седлото си. Издърпа от колчана една стрела с оловно острие.

— Мисля, че трябва да го убия.

В мига, в който Ричард се показа иззад коня си, гарванът забеляза лъка и подскочи, почти потрепна във въздуха със силен крясък, сякаш бе очаквал от Ричард да извади оръжие. Щом стрелата бе заредена, птицата разпери криле и започна да надава бесни крясъци.

— Е — промърмори си под мустак Ричард, — няма нищо чак толкова странно.

— Поне знаем, че е Хармония. Онази, която простреля в селото на Калните — кокошката, дето не беше кокошка, — сигурно е казала на другите Хармонии.

Ричард объркано поклати глава.

— Сигурно.

— Ричард, не искам да плуваш в това езеро. Вътре може да те причакват Хармонии. Цяло безумие е да влизаш вътре, когато Хармониите са на свобода.

— Но тях явно ги е страх от мен.

Тя вдигна ръка на врата му, за да задържи погледа му в своя.

— Ами ако просто ти вдъхват самоувереност и искат да се потопиш в това езеро? Тогава какво? Нали помниш — Зед ни каза да се пазим от вода.

Тя разтърка ръце, сякаш изведнъж изпитала студ.

— Ричард, моля те, да се махаме оттук. Нещо в това място…

Той намъкна ризата си и се загърна.

— Мисля, че си права. Няма защо да подлагаме на изпитание късмета си, не и след като се появи някакъв си гарван, дето не е гарван. Освен това Ду Чайлу толкова ще се ядоса, че сме се оставили да ни убият, че ще роди преждевременно.

Калан го стисна за ризата. Изведнъж в погледа й се появи ужас.

— Ричард мислиш ли, че ще можем?

— Какво да можем?

Тя пусна ризата му и го потупа по гърдите.

— Да се измъкнем от тук.

— Мисля, че трябва.

Двамата се спуснаха назад, изведнъж нетърпеливи да се отдалечат от езерото. Той й помогна да се метне на коня си.

— Мисля, че намерихме, каквото търсехме — скалата, от която е бил направен Домини дирч. Струва ми се, че ще трябва да променим плановете си.

— Какво имаш предвид?

— Май ще е най-добре да се върнем във Феърфийлд и отново да се поровим в старите книги, в светлината на нещата, които разбрахме тук.

— Ами гласуването? Местата, които ни остават да посетим?

— Така или иначе ще трябва да разделим хората и да ги изпратим в различни части на страната, за да надзирават хода на изборите, а след това да изчакаме във Феърфийлд да донесат резултатите. Можем да ги изпратим още сега и да ги накараме преди да започне гласуването, да поговорят с хората. Сред момчетата има такива, на които мога да имам пълно доверие, че ще направят нужното, за да убедят хората в думите си. Вече чуха какво трябва да се каже достатъчно пъти. Можем да ги разпределим още тук и да ги пратим по места, докато ние пътуваме обратно към имението. Освен това няма да е зле да поработим над жителите на Феърфийлд и да се опитаме да ги спечелим на своя страна.

Калан кимна.

— Първата ни задача са Хармониите. Няма да спечелим нищо, ако победим в гласуването, след като опасността Хармониите да избият всички не е преминала.

Ричард мерна нещо встрани от себе си. Извърна се на седлото и метна на Калан повода на коня й. Върна се към групичката смърчове недалеч.

— Какво има? — провикна се Калан, нетърпелива да напуснат това място.

Ричард вдигна една изсъхнала клонка.

— Седло. Някой е оставил багажа си тук и го е покрил, за да остане на сухо.

— Може би същият човек, на когото е конят — пред положи Калан.

— Може да е на трапер или нещо подобно — каза Ричард. — Но явно е тук от доста време.

— Е, ако нямаш намерение да откраднеш вещите на човека, защо не се махаме оттук.

Гарванът нададе крясък и Ричард забърза към коня си.

— Просто ми се стори странно, това е.

Докато се спускаха по пътеката, Ричард хвърляше по някой и друг поглед назад. Видя няколко гарвана да кръжат високо в небето. Не можеше да каже кой е онзи, който не е гарван. Може би всички бяха такива.

Откачи лъка от седлото си и го преметна през рамо.

ПЕТДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДАЛТОН ГЛЕДАШЕ през прозореца на кабинета си, докато Стейн докладваше за броя и разположението на войниците от Императорския орден, влезли в Андерия като специални Андериански части. Домини дирч бе практически под командването на Джаганг. Ако Господарят Рал призове армията си — в случай че изобщо разполага с такава наблизо — срещу Андерия, съвсем скоро щеше да се окаже пълководец без войници.

— Освен това императорът заръча да ви предам личните му благодарности за ефективната помощ, която ни оказвате. От рапортите, които получавам, мога да съдя, че Министърът се е справил наистина блестящо със задачата да обезвреди Андерианската армия. Сега те представляват по-нищожна пречка, отколкото сме си представяли.

Далтон погледна през рамо, но не забеляза на лицето на мъжа презрителна или подигравателна усмивка. Стейн вдигна ботушите си върху писалището на Далтон и се опъна назад на стола, заемайки се с почистването на ноктите си с една кама. Изглеждаше доволен.

Далтон посегна и взе в ръка безполезната, но ценна малка книжка, която жената му бе донесла от библиотеката — книгата, принадлежала някога на Джоузеф Андер. Сложи я в другия край на масата, за да не я повредят ботушите на Стейн.

От онова, което му бе донесла Тереза, Далтон можеше да съди, че Стейн наистина има причина да е доволен и задоволен — като се има предвид колко жени с възторг споделяха с готови да ги изслушат уши суровата красота на преживяването си в леглото с дивия чужденец. Колкото по-грубо се отнасяше той с тях, с толкова по-голямо удоволствие говореха те за него.

При този огромен брой жени, желаещи да се хвърлят в обятията му, Далтон не можеше да проумее защо гостът продължава често-често да налита на такива, които не бяха благоразположени към подобни дейности. Вероятно за Стейн удоволствието, изтръгнато насилствено, бе по-голямо.

— Да, Андерианската армия изглежда наистина чудесно на постовете си край Домини дирч — ухили се Стейн.

— Но фалшивата им гордост с нищо няма да им помогне, когато се сблъскат с истинското лице на войната.

— Изпълнихме нашата част от сделката.

— Повярвай ми, Камбел, знам колко сте безценни двамата с Министъра. Обработването на земята може да е по-малко вълнуващо от завоюването й, но без храна всяка армия е принудена да спре. Никой от нас не обича тежката работа по земята, но искаме да продължаваме да ядем.

— Оценяваме колко ви бива в умението да поддържате системата в движение. Ще бъдете от безценна помощ за каузата ни.

Далтон не сподели гласно проблемите си.

— Кога можем да очакваме пристигането му?

— Скоро — отсече Стейн и със свиване на рамене показа, че не възнамерява да уточнява подробностите. — Но се тревожи за ситуацията с Господаря Рал. Не може да разбере защо залагате на толкова непредвидими резултати като гласовете на простолюдието.

— Трябва да призная, че споделям загрижеността му — въздъхна Далтон. Продължаваше да е на мнение, че би било по-добре, ако Министърът бе избрал по-малко рискован път, но, от друга страна, вече бе разбрал, че за Бертранд Чанбоор в риска се криеше особен чар. Нещо подобно на предпочитанията на Стейн към противящи се партньорки в леглото.

— Но както вече обясних — продължи Далтон, — чрез тези тактически действия ще можем да уловим в капан Господаря Рал и Майката Изповедник. Без тях начело на вражеските сили войната бързо ще поеме по път, който ще я отведе право в ръцете на Джаганг.

— Императорът с удоволствие ще изчака да види резултатите от играта ви.

— Въпреки това рисковете си остават.

— Рискове ли? Мога ли да помогна с нещо?

Далтон седна на мястото си, придърпвайки стола към писалището.

— Струва ми се трябва да положим повече усилия за снемане доверието на хората от каузата на Господаря Рал, но това е опасен ход. В крайна сметка Майката Изповедник е управлявала Средната земя хиляди години. И то не само благодарение на милите усмивки. Тези жени освен усмивки могат да показват и остри зъби. Освен това се говори и че Господарят Рал също е магьосник. Трябва да тъчем сукното си внимателно, за да не ги предизвикаме да изоставят гласуването и да започнат да действат. Ако това стане, може да повлияе на плановете, в които всички ние сме вложили толкова много.

— Както вече споменах, разполагаме с части, които са в готовност. Дори Господарят Рал да има армия наблизо, войниците му няма да могат да преминат покрай Домини дирч. — Стейн се усмихна мрачно. — Макар че ще се радвам да опитат.

— Както и аз. Работата е там, че Господарят Рал и Майката Изповедник са тук и ни създават достатъчно проблеми.

— Вече ти казах, Камбел, не бива да се тревожиш за магията. Императорът е подрязал ноктите й.

Далтон внимателно сключи ръце пред себе си на масата.

— Повтори го достатъчно пъти, Стейн, но колкото и да ми се иска да е така, намирам малка утеха в неподплатените думи. Аз също бих могъл да обещая неща, но ти би очаквал да видиш резултатите, нали така?

Стейн размаха ножа си.

— Казах ти, императорът възнамерява да сложи край на магията, за да могат прозорливите мъже да изведат този свят на нови пътища. Ти ще бъдеш част от това. Времето на магията отмина. Тя загива.

— Както и Суверенът. Но все още не е мъртъв.

Стейн продължи с почистването на ноктите си, като съсредоточи в действията си цялото си внимание. Явно грижите на Далтон не го тревожеха и се опитваше да му докаже колко са безпочвени.

— В такъв случай би бил щастлив да узнаеш, че за разлика от твоя любим Суверен, мечката на магията вече загуби зъбите си — устата й вече не хапе. Тя вече не е оръжие, от което трябва да се страхуваме.

Стейн повдигна края на наметалото си, направено от човешки скалпове.

— Хората с магьоснически таланти ще влезнат до един в колекцията ми. Вземам скалповете им, докато са още живи, ако ме разбираш. Доставя ми удоволствие да слушам писъците им, докато им махам скалповете.

Далтон не се впечатли от надутите изявления на мъжа и желанието му да го шокира, но му се щеше Стейн да е по-конкретен в изявленията си по тези въпроси. От неспособността на Франка да използва талантите си можеше да съди, че нещо става, но не знаеше какво точно. И още по-лошо, нямаше представа до каква степен са се развили нещата. Не можеше да прецени дали Стейн говори изцяло истината, или пък му пробутва някакви дилетантски наблюдения, подклаждани от суеверия, покълнали в Стария свят.

Каквото и да ставаше, бе дошло време да се действа. Не можеха да си позволят нещата да се развиват по старому. Далтон трябваше да реши до каква степен можеха да покажат на Господаря Рал несъгласието си за присъединяване към него. Трябваше да се вземат мерки, за да се убедят хората да кажат „Не!“ на Господаря Рал, но това трябваше да бъде сигурно. От друга страна, бе прекалено рисковано да се пресягаш през решетките и да хващаш мечката за носа, при положение, че тя все още не е изгубила зъбите и ноктите си.

Далтон не можеше да прецени дали би могъл да притисне Стейн да бъде по-конкретен.

— В такъв случай май сме се сблъскали със сериозен проблем.

Стейн вдигна поглед.

— В какъв смисъл?

Далтон разпери ръце в красноречив жест.

— Ако магията е престанала да действа, то тогава Домини дирч, на когото сме заложили толкова много, няма да ни е от никаква полза. Всичките ни планове ще се осуетят. Бих нарекъл това именно сериозен проблем.

Стейн свали краката си от писалището на Далтон и пъхна ножа обратно в ножницата. Положи лакти на плота и се облегна напред.

— Не се тревожи. Виждаш ли, работата е там, че императорът все още държи при себе си Сестрите на мрака. Тяхната магия работи за него. От онова, което те ни докладват, разбираме, че нещо става. Нещо, което е причинило сриването на магията на последователите на Господаря Рал. Джаганг получи информация, че Господарят Рал вече не може да разчита на магията. Този човек е, или скоро ще бъде, изправен гол и беззащитен срещу нашите остриета.

Далтон го слушаше с цялото си внимание. Ако това бе вярно, нещата се променяха. Това би означавало, че той мигновено може да премине към прилагането в пълна степен на плановете си. Би означавало, че може да предприеме необходимите действия, без да се притеснява от противодействие от страна на Господаря Рал.

В такъв случай Господарят Рал и Майката Изповедник щяха да започнат да разчитат в още по-голяма степен на гласуването, докато в същото време Далтон, без да се страхува от техните действия, щеше да им гарантира загубата.

Ако това станеше, значи бе вярно, че магията загива.

Далтон знаеше един начин да провери дали наистина е така.

Но най-напред бе дошло времето да направи едно посещение при линеещия Суверен. Бе дошло време да действа. Щеше да го направи същата тази нощ, преди празненството, планирано за следващия ден.

Както бе ядосана, на Ан никак не й бе до ядене.

Вече бе минало доста време, откакто я бяха приковали за земята и бяха издигнали палатката около нея, така че предполагаше, че вечерята наближава. Очакваше някой огромен войник от Императорския орден всеки момент да нахълта вътре с дажбата й хляб и вода. Нямаше представа какво е станало със Сестра Алесандра. Не я бе виждала вече близо седмица.

Войниците никак не обичаха да хранят старата жена. Тя подозираше, че между тях се разиграва някакво съревнование за това кой да поеме задължението. Нахълтваха вътре, сграбчваха я за косата, натъпкваха хляба в устата й с мръсните си пръсти, сякаш тъпчеха гъска за угояване. Докато Ан се опитваше да преглътне сухия хляб, преди да се задави, започваха да изливат в гърлото й водата.

Беше ужасно, но Ан не можеше да направи нищо. Колкото и да обичаше да се храни, подозираше, че това ще я отврати от яденето за цял живот.

Веднъж един от войниците просто хвърли парчето хляб на земята и сложи до него паницата вода — сякаш тя бе някакво куче. Изглеждаше доволен от себе си, задето бе успял да й покаже презрението и неуважението си, като в същото време си спести неприятностите в службата.

Той не го осъзнаваше, но Ан далеч предпочиташе да я хранят именно по този начин. След като мъжът се изсмя насреща й и си тръгна, тя се прекатури настрани, придърпа се напред и изяде хляба си с бързината, с която искаше, макар да не можеше да се наслади на лукса да го избърше от пръстта.

Покривалото на палатката се отвори. На прага застана тъмна фигура, която препречи светлината от огньовете навън. Ан се запита кой ли е. За своя изненада установи, че е Сестра Алесандра, в ръка с паница супа, ухаеща на наденица. Носеше дори свещ.

Жената закрепи свещта в пръстта на пода. Не се усмихваше. Не каза нищо. Не погледна Ан.

На слабата светлина Ан успя да забележи, че лицето на Сестрата е цялото в синини и белези. На скулата под лявото око се виждаше огромна рана, която явно заздравяваше. Относително по-малките бяха на различен етап — от почти заздравели до съвсем пресни.

Ан нямаше нужда да я пита как е стигнала до подобно състояние. И двете бузи на Алесандра бяха зачервени почти до възпалено от грубия допир на безброй небръснати лица.

— Алесандра, радвам се да те видя жива. Толкова се страхувах за теб.

Алесандра повдигна едното си рамо в знак на безразличие. Не губи повече време и поднесе пълната с димяща супа лъжица към устата на Ан.

Ан преглътна, без дори за миг да задържи ястието в устата си, за да се наслади на вкуса му — толкова бе гладна. Топлата субстанция подейства като еликсир на празния й корем.

— Страхувах се и за себе си — продължи Ан. — Бях ужасена от перспективата тези мъже да ме умъртвят, натъпквайки безмилостно сухия хляб в устата ми.

— Чувството ми е познато — едва чуто каза Алесандра.

— Алесандра… добре ли си?

— Да — жената явно не желаеше да говори за преживяното.

— Значи не си пострадала сериозно?

— По-добре съм от някои от другите. Ако, ако пострадаме, счупена кост или нещо такова, Джаганг ни позволява да използваме магията си, за да се лекуваме.

— Но лекуването става с Адитивна магия.

Сестра Алесандра вдигна лъжицата към устата й.

— Точно затова имах късмет. Нямам счупени кости, за разлика от някои от другите. Опитахме се да им помогнем, да ги излекуваме, но не успяхме и те трябва да изстрадат цялата болка. — Тя срещна погледа на Ан. — Светът, лишен от магия, е ужасяващо място.

Ан искаше да припомни на жената, че тя самата й го бе казала, бе я предупредила, че Хармониите са на свобода и че магията, поне Адитивната, няма да действа.

Докато поднасяше към устата й поредната лъжица, Алесандра каза:

— Но предполагам си се опитала да ми го кажеш, Прелате.

Ан на свой ред сви рамене.

— Когато едни хора се опитваха да ме убедят, че Хармониите са на свобода, отначало аз също не повярвах. По това си приличаме. Бих казала, че колкото и да си вироглава, Сестра Алесандра, има надежда един ден от теб да стане добър Прелат.

Алесандра, очевидно против волята си, се усмихна насреща й.

Ан проследи с поглед как лъжицата с парче наденица в нея се плъзва в паницата.

— Прелате, наистина ли вярваше, че Сестрите на светлината ще ти повярват, че магията се е сринала, и ще са готови да избягат с теб?

Ан я погледна в очите.

— Не съвсем, не. Макар да се надявах да ми повярват като се има предвид, че ме познават като човек, който цени истината, знаех, че не е изключено, подбуждани от нечовешкия си страх — независимо дали ми вярват или не, — да откажат да тръгнат с мен. Робите, независимо на какво и на кого робуват, често така се привързват към положението си, че не могат да приемат никаква друга алтернатива от страх, че няма да могат да се приспособят. Погледни пияницата, роб на алкохола, който ни счита за свои жестоки врагове, задето се опитваме да го накараме да се откаже от своя робовладелец.

— И какво възнамеряваше да направиш, в случай че Сестрите на светлината откажат да тръгнат с теб?

— Джаганг ги използва, използва магията им така, както използва и вашата. Щом Хармониите бъдат прогонени, магията ще се върне и Сестрите отново ще получат силата си. Мнозина ще умрат, покосени от непожелалите им свободата ръце — независимо дали самите Сестри го искат или не. Ако бяха отказали да изоставят робството си и да тръгнат с мен, трябваше да бъдат убити.

Сестра Алесандра повдигна вежда.

— Виж ти, виж, Прелате. Значи в крайна сметка с теб не сме чак толкова различни. Така би разсъждавала и една Сестра на мрака.

— Просто проява на здрав разум. Заложени са животите на много хора. — Ан умираше от глад и очите й с копнеж потърсиха лъжицата с наденичката, която разбъркваше почти пълната паница.

— Тогава защо те хванаха?

Ан въздъхна.

— Защото не предполагах, че ще ме излъжат — не и за толкова важно нещо. Макар това да не е причина да ги екзекутирам, ще улесни тежката ми, но неизбежна задача поне малко.

Алесандра най-сетне поднесе към устните й лъжицата с наденицата. Този път Ан се накара да дъвче бавно, за да се наслади на вкуса.

— Все още можеш да избягаш с мен, Алесандра — каза тихо тя, след като най-сетне преглътна. Алесандра отбра нещо от паницата и го хвърли встрани. Отново разбърка супата.

— Казах ти вече, невъзможно е.

— Защо? Защото така ти е казал Джаганг ли? Казал ти е, че все още владее съзнанието ти?

— Това е една от причините.

— Алесандра, Джаганг ти е обещал, че ако се грижиш за мен, няма да те изпрати в палатките, за да обслужваш хората му. Ти сама ми го каза.

Жената застина с лъжица в ръка, очите й бяха плувнали в сълзи.

— Ние принадлежим на Негово Сиятелство. — С другата си ръка тя докосна златната халка на устната си — знакът на робините на Джаганг. — Той може да прави с нас каквото си пожелае.

— Алесандра, той те излъга. Каза ти, че няма да го направи, ако се грижиш за мен. Излъга те. Не можеш да имаш доверие на един лъжец. Не и когато се отнася до бъдещето и живота ти. Това бе грешката, която аз допуснах, но не бих дала на един лъжец втора възможност да ме уязви. Щом е излъгал за това, за какво ли още те лъже?

— Какво искаш да кажеш?

— Лъже, че никога няма да можеш да избягаш от него, защото владее съзнанието ти. Не е така, Алесандра. Точно както не може да влезе в моето, така в момента не може да влезе и в твоето. След като Хармониите бъдат прогонени, ще успее, но засега е невъзможно. Ако се закълнеш във вярност на Ричард, ще си защитена дори и след като Хармониите бъдат прогонени. Можеш да се измъкнеш, Алесандра. Ще можем да изпълним дълга си към онези Сестри, които излъгаха и избраха да останат при един лъжец, после да избягаме.

Гласът на Сестра Алесандра бе толкова безизразен, колкото и лицето й.

— Прелате, забравяш, че съм Сестра на мрака, клела се във вярност на Пазителя.

— В замяна на какво, Алесандра? Какво ти е предложил Пазителят на отвъдния свят? Какво по-добро от безкрая на Светлината?

— Безсмъртие.

Ан се загледа в не потрепващия поглед на жената пред себе си. Навън мъжете, някои, от които не бяха пропуснали да унижат безпомощната петстотингодишна Сестра на мрака, се смееха и продължаваха с нощните си забавления. В палатката нахлуваха какви ли не миризми — от приятни до отблъскващи: цвърчащ чесън, изпражнения, печено месо, изгоряла кожа, сладкият аромат на брезови цепеници, хвърлени в близкия огън, застояла пот. Ан също не потръпна на погледа й.

— Алесандра, Пазителят те лъже.

Очите на Сестрата се оживиха.

Тя се изправи и изсипа почти пълната паница супа пред палатката.

Застанала с единия крак вътре, с другия навън, жената се обърна към Ан:

— Ако щеш умри от глад, жено, хич не ме е грижа. Предпочитам да се върна в палатките, вместо да слушам скверните ти думи.

Със самотната си, лишена от каквото и да е присъствие тишина, в болката на душата и тялото си, Ан отправи молитва към Създателя, молейки Го да даде шанс на Сестра Алесандра да се завърне при Светлината. Молеше се и за Сестрите на светлината, които бяха толкова далеч от Светлината, колкото и Сестрите на мрака.

Окована във веригите в тъмната и самотна палатка, имаше усещането, че целият свят е пощурял.

— Скъпи Създателю, какво ни причини? — проплака тя. — Нима и ти си ни говорил лъжи?

ПЕТДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ДАЛТОН ЗАБЪРЗАНО СЕ ПРИБЛИЖИ до главната маса и се усмихна на Тереза. Тя изглеждаше самотна и изоставена. Явно се радваше на появяването му, макар да бе закъснял. Напоследък той рядко виждаше жена си. Нямаше какво да се направи. И тя проявяваше разбиране.

Преди да заеме мястото си, я целуна.

Министърът го удостои само с бързо кимване. Вниманието му бе погълнато от размяната на лъстиви погледи с някаква жена на една от масите вдясно. Тя като че ли му правеше подканящи жестове с вилицата си, на която бе набола парче говеждо. Министърът цял грееше в усмивка.

Вместо да се почувстват отблъснати от недвусмисленото сексуално поведение на Бертранд, повечето от жените всъщност бяха привлечени именно от него, макар да нямаха намерение да му отвърнат с взаимност. Явно по някаква приумица на женското мислене някои жени биваха неудържимо привличани от прямо демонстрираната сексуална фриволност, независимо от това колко не на място се показваше тя. Това бе проявление на самата опасност, нещо мамещо, но забранено. Колкото по-пакостливо гледаха някои мъже, толкова повече въздишаха жените по тях.

— Надявам се не ти е доскучало — прошепна Далтон на Тереза и се загледа за миг в очите й, блеснали с искрена преданост.

Като се изключи бързата усмивка към Тереза, той правеше всичко възможно да задържи каменното изражение на лицето си, което да хармонира с предстоящата му работа. Отпи голяма глътка вино, без да го опита предварително, явно нетърпелив да изпита успокояващото му действие.

— Просто ми липсваше, това е. Бертранд ме забавляваше с вицове. — Тереза се изчерви. — Но не мога да ги повторя пред теб. Поне не тук. — Усмивката й, немирната й усмивка се прокрадна на лицето й. — Може би когато се приберем, ще ти ги кажа.

Той успя да й се усмихне, но мисълта му вече бе съсредоточена върху по-сериозни неща.

— Ако успея да се прибера навреме. За тази нощ ме чакат още цял куп съобщения за изпращане. Случи се. — Той си наложи да спре да барабани с пръсти по масата. — Случи се нещо много важно, съдбовно.

Тереза не можа да сдържи любопитството си:

— Какво?

— Косата ти е прекрасна, Тес.

Косата й бе точно толкова дълга, колкото позволяваше настоящото й положение. Той не успя да се сдържи в намеците си:

— Но ми се струва, че може да й се наложи да порасне още значително.

— Далтон. — Тя ококори очи, трескаво опитвайки се да прозре смисъла зад думите му, но лицето й си остана объркано. Тя явно не можеше да си представи как е възможно да се изпълнят мечтите и плановете му при настоящите обстоятелства. — Далтон, това свързано ли е с не щата, които винаги си ми говорил.

Мрачното му изражение я накара да замлъкне.

— Съжалявам, скъпа, не мога да говоря предварително. Всъщност може просто да залагам твърде много на случилото се. Имай търпение, ще разбереш само след няколко минути. Най-добре е новина като тази да бъде съобщена от устата на самия Министър.

Лейди Чанбоор хвърли бърз поглед на жената вдясно с месото, забодено на вилицата. Онази, преструвайки се, че не прави нищо друго, освен да обръща внимание на сътрапезниците от собствената си маса, отметна една къдрица от лицето си и се обърна към един от тях. Хилдемара удостои Бертранд с кос, унищожителен поглед, след което се наведе назад, за да погледне Далтон.

— Какво научи?

Далтон попи виното от устните си и положи кърпата обратно на коленете си. Реши да разкаже най-напред страничните сведения. Освен всичко друго това щеше да му помогне да подчертае още по-категорично важността на предстоящите им действия.

— Господарят Рал и Майката Изповедник работят от изгрев до залез, обикаляйки колкото се може повече места. Говорят пред тълпи от хора, които поглъщат жадно думите им. Майката Изповедник успява да привлече тълпи от хора, изгарящи от любопитство да я видят — ако не друго. Опасявам се, че хората откликват на призивите й по-топло, отколкото би ни се искало. Скорошната й сватба е факт, спечелил и сърцата, и любовта на мнозина. Хората се радват на щастливите младоженци, където и да отидат те. Хора от околните селца и ферми изминават километри разстояние, за да присъстват на речите на Господаря Рал и Майката Изповедник.

Скръстила ръце, лейди Чанбоор изруга тихичко младоженците, използвайки изключително цинични думи — дори за нея. Далтон се запита какви ли неприлични прозвища му лепва тя в негово отсъствие, когато се окаже, че е недоволна по неведоми причини. Вече му бяха познати някои от любимите й фрази, които използваше по адрес на съпруга си.

Макар персоналът на имението да бе запознат твърде добре със сприхавата й природа, общото мнение за нея бе, че е толкова чиста, че е изключено устните й да се омърсят от някоя нецензурна дума. Хилдемара прекрасно разбираше ценността на това да имаш на своя страна подкрепата на хората. В случаите, когато тя, лейди Чанбоор, любящата съпруга на Министъра на културата, повелителя на женските сърца из цяла Андерия, обикаляше страната, за да представи някое ново богоугодно творение на мъжа си, а и между другото да укрепи връзките си с някой и друг заможен фермер или търговец, тя биваше посрещана ласкателно и топло — не по-различно от Майката Изповедник.

Сега повече от всякога, щеше да се наложи да изиграе ролята си виртуозно, ако иска да успеят.

Преди да продължи, Далтон отпи още една глътка от виното си.

— Майката Изповедник и Господарят Рал са се срещнали няколко пъти с Директорите и доколкото разбирам, Директорите са изразили задоволството си от справедливите условия, които предлага Господарят Рал, и от позицията му.

Бертранд сви юмруци. Челюстта му потръпна.

— Поне — каза след малко Далтон — такава бе реакцията им в присъствието на Господаря Рал. Но щом той ги освободи от присъствието си, Директорите, след като размислиха добре, си промениха предпочитанията и вкусовете.

Преди да продължи, Далтон огледа Министъра и жена му, за да е сигурен, че разполага с пълното им внимание.

— Което е доста радостно, в светлината на току-що случилото се.

Министърът огледа внимателно лицето на Далтон, преди погледът му да се плъзне към младата дама на масата вдясно.

— И какво по-точно се е случило?

Далтон стисна ръката на Тереза под масата.

— Министър Чанбоор, лейди Чанбоор, с прискърбие ви известявам, че Суверенът почина.

Потресена от новината, Тереза ахна и веднага вдигна кърпичката си към лицето, за да не видят хората внезапно бликналите в очите й сълзи от мъка. Тя никога не допускаше някой да я види разплакана.

Напрегнатият поглед на Бертранд се спря върху Далтон.

— Мислех, че състоянието му се подобрява.

Това бе израз на подозрението му, а не в смисъл, че съжалява за смъртта на Суверена. Подозрение относно това дали Далтон е способен на това и нещо повече — защо би предприел подобна дръзка стъпка, ако наистина го е направил.

Макар че Министърът без съмнение би бил особено щастлив старият Суверен да оваканти мястото си толкова навреме, всеки намек, че това се е случило не по естествен път би компрометирал всичко, постигнато досега, и то точно когато стояха на прага на победата.

Далтон се наведе към Министъра, без да се засегне от скритата инсинуация.

— Възникна проблем. Твърде много са хората, които се готвят да отбележат гласа си с кръгче в подкрепа на Господаря Рал. Трябва да наредим нещата така, че да е въпрос на личен избор за всеки дали да застане зад всеотдайния и отдаден на народа си нов Суверен или да повярва на един чужденец, който може да таи зло в сърцето си. Както вече обсъждахме, трябва да успеем да доставим на нашия човек решенията, които вече са взети. Повече не можем да поемаме риска, който това гласуване би могло да ни предложи. Време е да предприемем по-решителни мерки срещу присъединяването към Господаря Рал въпреки риска от това.

Далтон сниши глас още повече:

— Нужно е именно ти да поемеш своята роля, уповавайки се на тежестта, която ще имат думите ти като Суверен. Ти трябва да станеш Суверен и да огласиш тези думи.

На лицето на Бертранд се разля доволна усмивка.

— Далтон, мой верен и изобретателен помощнико, току-що си спечели наистина сериозно назначение в предстоящия да се освободи кабинет на Министъра на култура та.

Най-сетне всичко си идваше на мястото. Хилдемара гледаше с удивление и не можеше да повярва. Знаеше какви мерки за сигурност са поставени около Суверена. Знаеше, защото самата тя се бе опитала да проникне в дома му, но не бе успяла.

По очите й можеше да се разбере, че вече се вижда като съпруга на Суверена, която всички ще благославят и едва ли не боготворят като някакъв добър дух, слязъл в света на живите. Жена, чиито думи ще се слушат с далеч по-голямо внимание от думите на някаква си съпруга на Министъра — позиция, която само преди миг й се струваше достойна, но сега изведнъж бе станала недостатъчна и неприемлива за нея.

Хилдемара се наведе зад съпруга си и нежно стисна китката на Далтон.

— Далтон, момчето ми, ти си по-печен, отколкото те мислех — а мнението ми никак не бе ниско. Не мислех, че изобщо е възможно. — Тя остави изречението си не довършено.

— Изпълнявам дълга си, лейди Чанбоор, независимо от трудностите. Знам, че всичко, което има значение, са резултатите.

Преди да го пусне, тя го стисна още веднъж. Той никога не я бе виждал толкова благодарна за нещо, свършено от него. Смъртта на Клодин Уинтроп не му бе спечелила дори одобрително кимване.

Далтон се извърна към жена си. Бе внимавал особено тя да не чуе репликите му с Хилдемара. Така или иначе в мъката си тя дори не го погледна. Той я прегърна с утешителна ръка през раменете.

— Добре ли си, Тес?

— О, Далтон, бедният човечец — проплака тя. — Горкичкият Суверен. Нека Създателят бди над него в достойното му място там горе.

Бертранд се наведе зад Далтон и съчувствено докосна Тереза по ръката.

— Добре казано, скъпа моя. Добре казано. Ти изрази достойно любящите чувства на всички нас.

Бертранд си докара възможно най-мрачна физиономия и стана от стола си. Вместо да вдигне ръка, както правеше обикновено, застана в мълчание, със сведена глава и ръце, сключени на гърдите. Хилдемара повдигна пръст и арфистката замлъкна. Хората бързо осъзнаха, че става нещо необичайно, и всички смехове и разговори утихнаха.

— Добри ми хора на Андерия, току-що получих най-скръбни новини. Тази нощ ние се превърнахме в един изгубен народ без Суверен.

Залата, вместо да избухне в шепот, както бе предполагал Далтон, притихна мъртвешки. Едва в онзи злокобен миг той осъзна, че всъщност се бе родил и бе изживял целия си живот до този миг под владичеството на стария Суверен. Беше дошъл краят на една епоха. Явно повечето хора в залата си мислеха същото.

Бертранд, привлякъл върху себе си всички погледи, запримига, сякаш за да задържи сълзите си. Гласът му, щом успя да продължи, бе скръбен и тих.

— Нека всички сведем глави и се помолим Създателят да вземе душата на нашия обичан Суверен и да я заведе на достойното място, което той си заслужи с дългогодишните добри дела. След това ще се наложи да ви изоставя да привършите вечерята си сами, тъй като дългът ме зове да събера на спешно съвещание Директорите.

Като се има предвид усложнената ситуация и фактът, че както Господарят Рал, така и император Джаганг желаят нашето съюзничество, и с надвисналия зловещ облак на войната ниско над главите ни, ще настоявам от името на народа на Андерия Директорите да изберат нов Суверен още тази нощ и който и да е той, още от утре да поеме задълженията си на наш Суверен и да възстанови връзката на нашия народ със Създателя, която поради възрастта и разклатеното си здраве нашият обичан стар Суверен малко или повече бе изгубил.

Тереза стисна Далтон за ръкава.

— Далтон — прошепна тя, без да откъсва поглед от привидното смирение, изписано на лицето на Бертранд. — Далтон, даваш ли си сметка, че той най-вероятно ще бъде следващият Суверен?

Далтон, като не искаше да разваля искреното й възхищение, нежно я погали по гърба.

— Да се надяваме, Тес.

— И да се молим — прошепна тя с блеснали от сълзи очи.

Бертранд разпери ръце пред влажните погледи на стреснатото множество.

— Моля ви, добри хора, нека всички заедно да сведем глави и да се помолим.

Далтон сновеше напред-назад пред вратата и щом Франка се показа на прага, я стисна нервно за ръката и затвори зад нея.

— Скъпа Франка, толкова се радвам да те видя. И да мога да поговоря с теб. Не сме се виждали от доста време. Благодаря ти, че се отзова.

— Каза, че е важно.

— Да, така е — Далтон я покани с ръка да влезе по-навътре. — Заповядай, седни.

Франка приглади роклята под себе си и се отпусна на кожения стол пред писалището му. Далтон се облегна на ръба на плота, за да е по-близо до нея и срещата им да изглежда по-неофициална. Впечатлението нямаше да е същото, ако бе седнал на мястото си от другата страна.

Усети нещо ръбесто под себе си. Погледна какво е и бутна малката книжка на Джоузеф Андер встрани.

Франка размаха ръка пред лицето си.

— Би ли отворил прозореца, ако обичаш? Тук е ужасно задушно.

Макар че денят едва започваше и слънцето тепърва щеше да се появи на хоризонта, тя бе права. Вече бе горещо и явно ги очакваше истински огнен ад. Усмихнат, Далтон заобиколи писалището и отвори широко прозореца. Хвърли поглед през рамо и в отговор на нейния жест отвори още два.

— Благодаря ти, Далтон. Много мило, че се съобразяваш с желанията ми. Е, какво толкова важно има?

Той отново се върна на мястото си до нея и я погледна.

— Успя ли да чуеш нещо на празненството снощи? Вечерта беше важна, като се има предвид трагичните новини, които научихме. Ще ми бъде от голяма помощ, ако си успяла да доловиш нечия реплика.

Франка, очевидно разстроена, отвори малко портмоненце, увесено на кръста й и скрито под кафяв вълнен колан. Извади четири златни монети и му ги подаде.

— Ето. Това си ми платил, откакто, откакто имам затруднения с дарбата си. Не съм ги заработила. Нямам право да държа парите ти. Съжалявам, че се наложи да ме викаш специално, задето не се сетих да ти върна парите сама по-рано.

Далтон знаеше колко се нуждае тя от пари. Сега, когато дарбата й не действаше, тя практически бе без работа. Франка потъваше. Без мъж до себе си тя трябваше да работи или да умре от глад. За нея да върне парите, които той й бе платил, бе сериозна крачка.

Далтон върна ръката й.

— Не, не, Франка, не става въпрос за парите.

— Те не са мои. Не съм ги заслужила с нищо. Нямам право на тях.

Тя отново му ги подаде. Далтон пое ръката й в своите и я задържа нежно.

— Франка, ние с теб сме стари и близки приятели. Виж какво ще ти кажа. Ако мислиш, че не си заработила тези пари, сега ще ти дам възможност да го сториш.

— Казах ти, не мога…

— Не е свързано с дарбата ти. А с нещо друго, което би могла да ми предложиш.

Тя се дръпна назад с вик:

— Далтон! Ти имаш съпруга! Красива и млада.

— Не, не — побърза да каже Далтон, хванат неподготвен. — Не, Франка, съжалявам, ако някога съм създал впечатление, ако не съм бил достатъчно ясен.

Далтон я намираше за привлекателна и интересна жена, макар да бе малко по-възрастна от него. Също и малко странна. Макар никога да не му бе хрумвало и да не би приел подобно предложение, не бе разочарован, че идеята за подобна възможност я отблъсква.

Тя се отпусна на стола.

— Тогава какво искаш?

— Истината.

— А! Ами, Далтон, има истина и истина. Едната създава малко повече проблеми от другата.

— Мъдри слова.

— Коя по-точно истина те интересува?

— Какво ти е на магията?

— Не действа.

— Това го знам. Искам да знам защо.

— Да не си решил да влизаш в магьосническия бранш, Далтон?

Той въздъхна и сключи ръце на гърдите си.

— Франка, важно е. Трябва да знам защо магията ти не действа.

— Защо?

— Защото трябва да разбера дали се отнася само за теб, или има нещо нередно с магията изобщо. Магията е важен елемент от живота на мнозина в Андерия. Ако не що се е случило, трябва да го знам, за да може кабинетът на Министъра да е подготвен.

Тя отпусна смръщената си гримаса.

— О!

— Е, какво й е на магията и доколко разпространени са затрудненията с нея?

Тя изведнъж помръкна.

— Не мога да преценя.

— Франка, това наистина ме интересува. Моля те.

Тя го погледна изпод вежди.

— Далтон, не ме питай.

— Питам те.

Тя остана известно време, забила очи в пода. Накрая взе едната му ръка и притисна четирите златни монети в нея. Изправи се и го погледна в очите.

— Ще ти кажа, но няма да приема пари за това. Това е нещо, за което не бих могла да взема пари. Ще ти кажа само защото, защото си приятел.

Далтон си помисли, че жената насреща му изглежда така, сякаш той току-що е произнесъл смъртната й присъда. Посочи й стола и тя се отпусна обратно върху него.

— Благодаря ти Франка, наистина оценявам жеста ти.

Тя кимна, без да вдига глава.

— Има нещо нередно с цялата магия. Тъй като не си много наясно с тези въпроси, няма да те товаря с излишни подробности. Важното за теб е да знаеш, че магията загива. Не само моята, цялата магия. Умира и край, няма я.

— Но защо? Нищо ли не може да се направи?

Тя се замисли за миг.

— Не. Не мисля, че има какво. Не съм напълно сигурна, но мога да ти кажа, че самият Пръв магьосник загина, опитвайки се да поправи нещата.

Далтон остана изумен от подобно нещо. Беше немислимо. Макар да бе вярно, че той не знае нищо за магията, бе запознат с предимствата, които тя може да даде на хората — като например лечителските способности на Франка — не само физически, а успокоението на душата, което тя можеше да постигне.

Това му се стори по-впечатляващо от смъртта на човека, който доскоро бе техен Суверен. Тази смърт означаваше много повече.

— Но нима няма да се възстанови? Нима няма как да се направи нещо, за да не знам, да се реши проблемът?

— Не знам. Както вече ти казах, един човек с далеч повече познания от мен не успя да се справи, така че съм склонна да мисля, че е безнадеждно. Възможно е да се възстанови, но се опасявам, че вече е твърде късно.

— И какви предполагаш биха могли да бъдат последствията от подобно нещо?

Франка, пребледняла, успя да промълви само:

— Дори не смея да предполагам.

— Опита ли се да разнищиш проблема? Искам да кажа, по-сериозно?

— Затворих се сама със себе си и се опитах да проникна възможно най-дълбоко в ситуацията, да направя всичко възможно. Снощи ми бе първото появяване сред хора от седмици насам. — Тя вдигна глава и смръщи чело. — Когато Министърът обяви смъртта на Суверена, спомена нещо за Господаря Рал. Какво искаше да каже?

Далтон си даде сметка, че Франка е толкова далеч от събитията от последните дни, че дори не знае за идването на Господаря Рал и за гласуването. Това му припомни, че го чакат неотложни дела.

— О, нищо особено. — Той протегна ръка към нея и й помогна да стане. — Франка, благодаря ти, че дойде. Помогна ми повече, отколкото би могла да си представиш.

Тя очевидно се засегна, задето той почти я изгони от кабинета си, но нямаше какво да се направи. Чакаше го много работа.

Тя се изправи, с лице само на милиметри от неговото, и го погледна в очите. Погледът й бе силен — независимо дали в него блестеше дарбата или не.

— Обещай ми, Далтон, че няма да съжалявам, задето ти казах истината.

— Франка, можеш да разчиташ.

Далтон се извърна от внезапния шум зад гърба си. Изненадан, дръпна Франка назад. През отворения прозорец бе влетяла огромна черна птица. Гарван, както му се стори, макар никога да не бе виждал гарван от толкова близо.

Съществото разпери криле и покри плота на писалището почти от край до край. С помощта на крилете и клюна си се опита да се задържи и да се придвижи по гладката кожена повърхност. Нададе яден крясък, явно недоволен от материала под краката си.

Далтон бързо се втурна отстрани на писалището към поставката за ножницата си и извади меча.

Франка се опита да го спре с ръка.

— Далтон, недей! На лошо е да се убива гарван!

Намесата й и внезапното движение на птицата му попречиха да нанесе смъртоносен удар.

Гарванът заграчи неистово и залитна в единия ъгъл на писалището. Далтон внимателно, но неумолимо избута Франка от пътя си и отново насочи меча.

Гарванът, забелязвайки с огромното си око какво му се готви, стисна малката книжка в клюна си. Без да изпуска вещта, принадлежала някога лично на Джоузеф Андер, подхвръкна към стаята.

Далтон тресна прозореца най-близо до писалището — онзи, през който бе влетяла птицата. Гарванът полетя към него. Докато Далтон затваряше втория, а после и третия прозорец, в главата му се впиха остри нокти.

Той размаха яростно меча срещу топката от бясно мятащи се пера и нокти над себе си, но не успя да докопа нищо. Птицата нададе вик, от който го заболяха тъпанчетата, и се стрелна към прозореца.

Далтон и Франка едновременно вдигнаха ръце към лицата си, щом откъм прозореца се чу дрънчене и след миг цялата стая се изпълни с парчета стъкло.

Далтон успя да вдигне очи и видя как птицата се отправя към клона на близкото дърво. Вкопчи се в него, но се изпусна и направи втори опит, докато накрая успя да се задържи. Явно бе ранена.

Далтон хвърли меча си на писалището и издърпа едно копие. С мощен вик от усилието хвърли копието през дупката в прозореца към гарвана.

Гарванът, забелязал какво му се готви, излетя с книгата в клюна. Копието мина на сантиметри от него. Птицата се изгуби в сутрешното небе.

— Добре, че не го уби — обади се Франка. — Щеше да е на лошо.

Далтон, цял почервенял, посочи писалището си.

— Но той открадна книгата!

Франка сви рамене.

— Гарваните са странни птици. Често крадат разни неща, за да ги носят на половинките си. Те са приятели до гроб.

Далтон поизтупа и намести дрехите си.

— Нима?

— Но женската понякога изневерява на мъжкия. По някога, докато той е на лов или за да събира съчки за гнездото им, тя се отдава на друг мъжки.

— Нима? — провлачи той. — И какво ме интересува това?

Тя сви рамене.

— Просто си помислих, че е интересна информация, която би ти било любопитно да узнаеш. — Тя пристъпи към прозореца, за да огледа щетите. — Книгата ценна ли беше?

Далтон внимателно изтупа парченцата стъкло от раменете си.

— Не. За щастие беше само някаква си древна реликва, писана на отдавна мъртъв език, който днес никой не разбира.

— Аха — промълви тя, — е, поне това е добре. Радвай се, че не беше нещо ценно.

Далтон сви юмруци на хълбоците си.

— Виж само какъв хаос. Само погледни.

Той взе няколко черни пера и ги хвърли през отворения прозорец.

Видя на писалището си алена капка.

— Поне плати с кръвта си за кражбата.

ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

— НАСТЪПИ МОМЕНТЪТ — започна Бертранд Чанбоор, новоизбраният и посветен в длъжността Суверен на Андерия, обръщението си към неизброимото множество, плъзнало под балкона над площада и преливащо в близките улички — да заемем решителна позиция срещу омразата!

Тъй като знаеше, че ликуванията на тълпата ще продължат известно време, Далтон използва момента да хвърли поглед към Тереза. Тя му се усмихна окуражително и леко примигна. Не бе спала почти цялата нощ, молейки се за душата на починалия Суверен и за сила на бъдещия.

Далтон от своя страна също не си бе лягал, разработвайки заедно с Хилдемара и Бертранд стратегии за действие, репетирайки речите им. Бертранд бе в стихията си. Хилдемара се наслаждаваше на славата. Далтон дърпаше конците.

Офанзивата бе започнала.

— Като ваш Суверен не мога да позволя подобна жестока несправедливост да сполети Андерия! Господарят Рал на Д’Хара. Какво знае той за нуждите на нашия народ? Как може да дойде тук един-единствен път и да очаква да оставим живота си на неговата милост?

Тълпата задюдюка и заподсвирква. Бертранд не ги прекъсна известно време.

— Какво си мислите, че ще стане с всички вас, добри ми Хакенци, ако Господарят Рал получи своето? Нима се надявате на макар и нищожно внимание и загриженост от негова страна? Нима си въобразявате, че ще го интересува дали сте облечени и нахранени, дали имате работа? Ние сме полагали дългогодишни усилия, за да ви осигурим работа, да въведем закони, като Закона на Уинтроп за честното работонаемане, които да закрилят и насърчават всички жители на Андерия. — Той спря, за да даде възможност на тълпата да изрази одобрението си. — Работихме усилено срещу омразата. Борихме се срещу онези, които не ги бе грижа дали децата ни гладуват. Правихме всичко възможно да направим живота на народа ни по-добър. А какво е направил Господарят Рал? Нищо! Къде беше той, когато децата ни гладуваха? Къде беше, когато мъжете ни не можеха да си намерят работа? Нима наистина искаме резултатите от всичките ни усилия и къртовски труд да бъдат заличени с един замах на този безсърдечен човек и привилегированата му съпруга, Майката Изповедник? И то точно когато сме достигнали до най-критичния момент от реформата? Когато ни чака още толкова много работа за народа на Андерия? Какво знае Майката Изповедник за гладуващите деца? Имала ли е тя някога деца? Не! — Когато гласът му отново се извиси над тълпата, ръката му заудря отчетливо по перилото на балкона, подчертавайки всяка дума: — Голата истина е, че Господарят Рал го е грижа единствено за магията му! Тук го е довела алчността му! Дошъл е да използва земята ни, за да задоволи ненаситните си страсти! Злите му клетви ще отровят водите ни! Вече няма да можем да ловим риба, защото магията му ще превърне нашите езера, реки и морето ни в мъртви води, в които ще действа единствено отровната му магия, предназначена да изгражда страховитите му оръжия за война!

Хората бяха шокирани и разгневени от новините. Далтон следеше за реакцията, предизвикана от всяка дума на оратора, за да може да се подготви за бъдещите му речи и за съобщенията, които щеше да разпрати до всички краища на страната.

— Той създава зли същества, за да може да води нечестната си война. Вероятно сте чували за зачестилите инциденти със странни, необясними смърти. Нима си мислите, че става въпрос за случайности? Не! Това е магията на Господаря Рал! Той създава тези зли магически същества, пуска ги на свобода и ги гледа как убиват! Тези смъртоносни твари изгарят до смърт или удавят невинни хора. Други от жертвите си завличат на покривите на къщите им посред нощ и ги хвърлят към смъртта им!

Тълпата зяпна в шок.

— Той използва нашия народ, за да наточи оръжията си в жестоката си война!

Черното му магьосничество ще изпълни въздуха с мъглата на злото, която ще обгърне всеки дом! Нима искате децата ви да дишат магията на Господаря Рал? Кой би могъл да си представи агонизиращата смърт на невинни дечица, погълнали безчовечните и безотговорни заклинания на Господаря Рал? Кой може да каже какво ще се случи на невинното същество, решило да поплува в езеро, белязано от знака на зловеща черна магия! Всичко това ние сами ще поканим в домовете си, ако не се вдигнем на яростен отпор срещу бруталното изнасилване на родината ни! Този човек иска да запрати всички ни на сигурна смърт, за да може да отвори вратата на могъщите си приятели към нашите съкровища. Това е истинската причина, която го води тук!

Хората вече бяха напълно паникьосани.

Далтон се наведе към ухото на Бертранд и му прошепна, едва разтваряйки устни:

— Най-много ги стресна въздухът и водата. Подсили впечатлението.

Бертранд му кимна едва забележимо.

— Това ще се случи, приятели, ако допуснем този диктатор в родината си. Въздухът, за който се борим, ще бъде омърсен от зловещата му магия, водата ще бъде очернена от вещерските му ритуали. И докато той и кохортите му се надсмиват над страданията на честните, трудолюбиви хора, както Андерианци, така и Хакенци, богатствата му ще се умножават за наша сметка. Той ще използва чистия ни въздух и бистрата ни вода, за да избуят от тях покварените му магически творения, които ще доведат до една никому ненужна война!

При научаването на грозната истина от устата на Суверена от тълпата се надигнаха гневни викове, мъжете размахаха юмруци. Хората бяха обзети от чувства на ужас, страх и отвращение, но най-вече гняв. За някои разголването на истината за царствените владетели на Средната земя, към които бяха хранили топли чувства, прибави и възмущение от факта, че Господарят Рал и Майката Изповедник ги бяха взели за глупаци. Други само потвърдиха подозренията си относно тези могъщи, безсърдечни хора.

Бертранд вдигна ръка.

— Императорският орден предложи да купува продуктите на нашия труд на цени, много пъти по-високи от онези, които получаваме сега.

Отдолу се чуха подсвирквания и аплодисменти.

— Господарят Рал ще открадне всичко това от вас! Въпрос на ваш избор е, добри хора, дали ще се вслушате в лъжите на този зъл магьосник от Д’Хара, който ще се опита да ви убеди със сладки приказки и обещания, че ще ви даде права и който в същото време ще използва земята ни, за да посее в нея жестоката си магия, използвайки я за подклаждането на тази безчовечна и ненужна война. Това е човекът, който ще остави децата ви да гладуват и дори да загинат от болезнените последствия на безумните му заклинания. Другата ви възможност е да продавате онова, което отглеждате с пот на челото, на Императорския орден и семействата ви да забогатеят повече от всякога.

Сега вече тълпата бе напълно убедена в думите му. На хората, току-що създали си доверие в новия си Суверен, за пръв път се предоставяха основателни причини да отхвърлят Господаря Рал. Нещо повече — основателни причини да се страхуват от него. И най-вече основателни причини да го мразят.

Далтон зачеркваше от листчето в ръката си точките, които не се бяха оказали достатъчно ефективни, и ограждаше онези, които бяха предизвикали бурни реакции. Както двамата с Бертранд предполагаха, думата „деца“ се оказа особено успешна. Тълпата щеше да експлодира при новините за това какво би могло да се случи на синовете и дъщерите им. Дори самото споменаване на тези думи можеше да изгони всякакви грешни мисли от главите на хората.

Думата „война“ също получи очаквания резултат. Хората с ужас узнаха, че именно Господарят Рал е инициаторът на тази никому ненужна война. Те желаеха мир на всяка цена. А сега разбираха, че приемат ли съюзничеството на Господаря Рал, няма да имат възможност да живеят в мир.

— Време е да оставим всичко това зад гърба си, добри хора, и да се погрижим за бъдещето на Андерия. Чака ни много работа. Не бива да се отказваме от постиженията си, за да се превърнем в роби на някакъв си магьосник, дошъл тук от хиляди километри разстояние. Човек, обладан от желанието за власт и сила, който иска да ни въвлече в глупавата си война. Ако той пожелае да даде шанс на мира, може да се постигне мир. Но не иска да го направи.

Знам, че човек като него е готов да загърби всякакви традиции и религии, да ви остави без Суверен. И ви казвам това, защото се боя за вас, не за себе си. Чака ме още толкова работа за моя народ. Тая в сърцето си толкова много любов, която да раздам на народа на Андерия. Получих висше благоволение и смятам да се отплатя на обществото за безценния дар.

Моля ви, умолявам ви с цялата си душа, вие, гордият народ на Андерия, да покажете презрението си към този зъл демон от Д’Хара, да му дадете да разбере, че сте прозрели злото в действията му.

Самият Създател чрез мен изисква от вас да се изправите с гласа си срещу Господаря Рал и да поставите кръстчето, зачерквайки злото! Да зачеркнете с кръстче неговите подли номера! Да зачеркнете с кръстче лъжите му! Тиранията му. А също и самия него и Майката Изповедник!

Площадът избухна във викове и възгласи. Околните сгради потрепераха от мощния взрив на хиляди гласове. Бертранд вдигна двете си ръце и ги скръсти пред себе си в голям знак Х, който всеки от ликуващата тълпа можеше да види.

Хилдемара, неотлъчно до него, започна да го аплодира бурно и го дари с обичайния си за публични ситуации обожателен поглед.

Когато накрая тълпата утихна, укротена от вдигнатата му ръка, той посочи жена си, представяйки я на множеството. Хората я посрещнаха с радостни възгласи, продължили почти толкова, колкото онези, с които бе посрещнат самият той.

Хилдемара, извънмерно доволна от новата си роля, разпери ръце за тишина. Тълпата се отзова на жеста й почти мигновено.

— Добри хора на Андерия, нямам думи да изразя колко се гордея с това, че съм съпруга на толкова велик човек.

Думите й бяха удавени в море от радостни възгласи. Разперените й ръце отново успяха да наложат тишина.

— Думите ми не стигат да ви разкажа за усилията, които е полагал съпругът ми през целия си живот, за да бъде съдбата на Андерианския народ по-добра. Всичко това той правеше не от желание да бъде забелязан, не от желание за благодарности. Той се труди неуморно за своя народ, без да спре за почивка и без да търси облага. Винаги когато съм му казвала, че трябва да поспре, да си отдъхне, той винаги ми е отговарял: „Хилдемара, докато в тази страна има гладни деца, нямам право на отдих.“ Тълпата отново подивя и Далтон използва момента, за да се обърне и да отпие глътка вино. В същия миг Тереза го стисна за ръката:

— Далтон — прошепна тя, — Създателят отвърна на молитвите ни Бертранд Чанбоор да стане Суверен.

Той едва сдържа смеха си, но видя благоговението в погледа й, отправен към бившия Министър. Въздъхна на себе си. Не Създателят бе направил Бертранд Суверен, а самият той, Далтон.

— Тес, избърши си очите. Най-хубавото тепърва предстои.

Хилдемара продължи:

— И за доброто на тези деца моля всички ви да кажете „Не!“ на омразата и разделението, което се готви да донесе на страната ни Господарят Рал!

Да кажете „не“ и на Майката Изповедник, защото какво знае тя за живота на обикновените хора? Тя е жена, родена с привилегии, отрасла в разкош. Какво знае тя за тежката работа? Покажете й, че идва край на това нейно рождено право на власт! Покажете й, че няма да се подчиним доброволно на изпълненото й с омраза отношение към бедните и слабите трудещи се хора! Покажете й, че отхвърляте привилегирования й живот! Зачеркнете с кръстче Майката Изповедник и помпозните й искания към хора, които дори не познава! Твърдя, че Господарят Рал и Майката Изповедник достатъчно време са тънали в разкош. Не ги дарявайте със спечеленото с пот на челото! Те нямат право на него!

Далтон се прозя и разтърка очи, докато ликуването долу премина в радостно скандиране на името Чанбоор. Вече бе забравил що е сън. Беше се наложило да попритисне един от Директорите, за да направи избора на Суверен единодушен. Подобно единодушие предполагаше божествена намеса в избора и щеше да окаже благотворно въздействие върху позициите на Чанбоор.

Най-сетне Бертранд отново взе думата и се обърна към тълпата, но Далтон го слушаше с половин ухо. Докато не чу да се споменава името му.

— Ето защо, освен всички други причини, твърде многобройни, за да мога да ги изредя, лично участвах в процеса на избор. С особена гордост ви представям новия Министър на културата, човека, който ще ви защитава и ще ви служи толкова добре, колкото са ви служили неговите предшественици — Бертранд протегна ръка встрани.

— Далтон Камбел.

Тереза се свлече на колене и сведе глава пред новия Суверен.

— О, Суверене, о, ваша светлост, благодаря ви, че от дадохте дължимото на моя съпруг. Бъдете благословен за стореното.

Вместо да изпита гордост от назначението си, Далтон се почувства леко излъган. Тереза бе свидетел на усилията, с които той бе стигнал дотук, но сега приписваше всичко на величието на Бертранд Чанбоор.

Но такава бе силата на думата на Суверена. Докато наблюдаваше ликуващата тълпа, замислен над отговора си, той си каза, че вероятно думите на Суверена са оказали същото магическо въздействие и над тълпата, не само над жена му.

Но това още не бе всичко. Далтон все още не бе използвал всичките си резерви.

Натрапчивата миризма, сякаш затворник, нетърпелив да избяга от килията си, го блъсна моментално, щом вратата се отвори. Вътре бе твърде тъмно, за да може види каквото и да било. Далтон щракна с пръсти и огромните Андериански тъмничари измъкнаха факлите от ръждясалите скоби на стената и му ги поднесоха.

— Сигурни ли сте, че е жив? — попита той. — Проверявали ли сте изобщо?

— Жив е, Министър.

Далтон се стресна на неочакваното обръщение, но веднага се окопити. Всеки път, когато го назоваваха с новата му титла, му трябваше част от секундата, за да разбере, че имат предвид него. Самото звучене на фразата „Далтон Камбел, Министър на културата“, го оставяше без дъх.

Тъмничарят поднесе напред факлата.

— Ей, там, Министър Камбел.

Далтон пристъпи към мъжете, които бяха толкова мръсни, че едва се различаваха на фона на мазно черния под. В центъра се стичаше мръсна вода. Там, откъдето влизаше в килията, се използваше за пиене — така, както си е. Там, където излизаше, се превръщаше в отходен канал. Стените, подът, мъжете — всичко гъмжеше от паразити. В далечния ъгъл на килията, оттатък вонящата вада, имаше малко решетъчно прозорче, твърде малко, за да се провре през него човек. То гледаше към улицата. Ако близки или познати на затворниците се вълнуваха дали роднините им ще оцелеят, можеха да идват до прозорчето и да им дават храна.

Тъй като ръцете и краката на всички обитатели на килията бяха оковани в дървени пранги и вериги, нямаше как да се сбият за храната. Всъщност не можеха да правят много повече от това просто да лежат на пода. Оковите не им позволяваха да вървят. Можеха само да подскачат на къси разстояния. Изправеха ли се достатъчно, можеха да вдигнат глава край прозорчето и да получат храната. Ако нямаше кой да ги храни, умираха.

Всички затворници бяха голи. Пламъкът от факлата освети мазни черни тела и Далтон успя да забележи, че сред мъжете има и кокалеста беззъба жена. Помисли си, че някои от лежащите по пода тела може и да са трупове. Изобщо не реагираха, ако някой от съкилийниците им стъпеше отгоре им.

— Изненадан съм, че е жив — каза Далтон на тъмничаря.

— Все още има своите верни последователи. Идват всеки ден и го хранят. След това той им говори през прозорчето. Те се настаняват там горе и го слушат, сякаш онова, което им казва, е нещо важно.

Далтон се изненада да чуе, че този човек все още има последователи. Това бе добре. При положение, че разполага с готов контингент от хора, щеше да е нужно по-малко време да се задвижи машината.

Единият тъмничар посочи с факлата.

— Ей там, Министър Камбел, оня е.

Андерианецът срита един мъж, легнал настрани. Главата се извърна към тях. Не бързо, не бавно, но настойчиво. Вместо безумния поглед, който Далтон очакваше да го посрещне, го стрелна изпълнен с омраза взор.

— Серин Райак?

— Именно — изръмжа мъжът. — Какво искаш?

Далтон клекна край него. Едва си пое дъх. Вонята бе непоносима.

— Току-що заех поста си на Министър на културата, господин Райак. Буквално днес. Първото действие, което предприех, бе да поправя несправедливостта, сторена спрямо вас.

Едва в този миг Далтон забеляза, че човекът е без едно око. На мястото на другото се виждаше зле заздравяла подута рана.

— Несправедливост. Светът е пълен с несправедливости. Магията е тук, за да вреди на хората. Магията ме затвори тук. Но аз не й се дадох. Не, сър, не й се дадох. Никога няма да се дам на злото на магията. С готовност жертвах окото си за моята кауза. Отне ми го една вещица. Ако очаквате от мен да се откажа от борбата си срещу злите поддръжници на магията, можете просто да ме оставите тук. Да ме оставите тук, чувате ли ме! Оставете ме! Няма да им се дам!

Далтон се дръпна леко назад, тъй като мъжът започна да се мята бясно на пода и да дърпа оковите си, които бе невъзможно да счупи — и с това би трябвало да е наясно дори човек, наполовина с акъла си. Той обаче продължи да ги опъва яростно, докато китките му плувнаха в прясна кръв.

— Няма да се откажа от борбата си срещу магията! Чувате ли ме? Няма да се предам на онези, които искат да управляват с магията нашите боготворящи Създателя души!

Далтон положи успокоителна ръка на мазното рамо на мъжа.

— Не сте ме разбрали, сър. Магията вреди неописуемо на нашата страна. Започнаха да измират хора от огън и удавяния. Други без никаква причина се хвърлят от високо.

— Вещици!

— Това се опасяваме.

— Вещици, които проклинат хората със зловещи заклинания! Ако вие, глупаци, се бяхте вслушали в думите ми, когато се опитвах да ви предупредя! Опитвах се да помогна! Опитвах се да отърва земята ни от тях!

— Точно затова съм тук, Серин. Вярвам ти. Имам нужда от помощта ти. Дойдох да те освободя и те моля да ни помогнеш.

Бялото в окото на мъжа изведнъж се изпълни с кръв.

— Слава на Създателя — прошепна той. — Най-сетне. Най-сетне съм призован да му служа.

ШЕСТДЕСЕТА ГЛАВА

РИЧАРД ОСТАНА ИЗУМЕН от гледката. Широката главна улица преливаше от народ. Почти всички носеха свещи. Образуваше се плътен поток от озарени от пламъците лица, който изпълваше центъра на Феърфийлд. Имаше хора, скупчени покрай пейките и дърветата, образуващи блещукащи островчета.

Мръкваше. Небето на запад, отвъд върховете на далечните планини, изникнали в пролуките между надвисналите облаци, бе тъмно виолетово, с розови оттенъци. Оловносивите облаци се бяха напластявали плътно един върху друг през целия следобед. В далечината от време на време се чуваше приглушен тътен. Въздухът миришеше на влага, но в същото време конските копита вдигаха прах, от който човек се задушаваше. Случваше се да капне по някоя капка дъжд — едра и тежка, обещаваща нещо повече.

Д’Харанските войници образуваха около Ричард, Калан и Ду Чайлу стоманен обръч. Огромните мъжаги напомняха на Ричард на кораб, носещ се в морето от лица. Войниците умело успяваха да си проправят път, без да оставят у околните впечатлението, че прилагат сила. Но всъщност никой не им обръщаше особено внимание. Явно всички бяха съсредоточени в посоката, в която вървяха, или пък бе твърде тъмно, за да различат групата войници, и ги вземаха за Андерианци.

Майсторите на острието на Бака Тау Мана се бяха изпарили някъде. Понякога го правеха. Ричард знаеше, че заемат стратегически позиции, за да са подготвени в случай на нужда. Ду Чайлу се прозя. Наближаваше краят на един дълъг ден път, след който най-сетне бяха пристигнали във Феърфийлд.

На Ричард не му се понрави особено гледката, която ги посрещна. Поведе хората си встрани от претъпканата от народ главна улица и се озоваха на малка, пуста уличка, недалеч от централния площад. В сгъстяващия се мрак скочи от коня си. Искаше да огледа по-отблизо, но не желаеше да се появява в тълпата с всичките си войници. Колкото и добри да бяха защитниците му, нямаше да се окажат равностойни противници на десетките хиляди хора, запълващи улиците на града. Колония от дребнички мравки в крайна сметка можеше да пребори самотна буболечка, многократно по-голяма от тях.

Ричард остави по-голямата част от хората си да го чакат и да наглеждат конете, а той заедно с Калан и още шепа хора отидоха да видят какво става. Ду Чайлу не попита дали може да се присъедини към тях — просто тръгна. Джиаан, който бе огледал района за свое успокоение и бе заключил, че опасност няма, също ги придружи. В сенките на двуетажните сгради от двете страни на улицата, която водеше към площада, имаха възможност да наблюдават незабелязани.

На видно място на площада се издигаше зидана платформа с нисък каменен парапет отпред. Оттам се правеха публичните изявления. Преди да тръгнат на обиколката си из Андерия, Ричард се бе качил на платформата, за да говори пред заинтригуваното множество, което го изслуша с внимание. Двамата с Калан бяха решили след привършването на обиколката си из Андерия да се обърнат още веднъж към гражданството на Феърфийлд, след което незабавно да се върнат в библиотеката на имението, за да продължат с преглеждането на книгите на Джоузеф Андер. С последното се надяваха да намерят начин за изгонването на Хармониите. Но преди това Ричард искаше още веднъж да предаде положителната си енергия в сърцата на хората.

През последните няколко дни Хармониите бяха започнали да причиняват все по-големи вреди. Като че ли бяха навсякъде. Ричард и Калан бяха успели да спасят живота на няколко от хората си, попречвайки им в последния миг да се отзоват на призивите на смъртта, мамеща ги да скочат в огъня или да се потопят във водата. Но не можеха да помогнат на всички. Напоследък почти не бяха спали.

Насъбралото се множество започна да реди напевно:

— Не искаме война. Не искаме война. Не искаме война.

Звукът бе плътен, глух и натрапчив, сякаш злокобният тътен на далечна гръмотевица.

Ричард се зарадва на чувствата на хората, те изразяваха желание, което той прегръщаше с цялото си сърце. Но го смущаваше фактът, че в очите им, както и в тона на напева им долавя омраза. Напевното повтаряне на фразата продължи още известно време — сякаш гръмотевица, настъпваща откъм полята, която набираше сила и бумтеше все по-могъщо.

Един мъж близо до платформата вдигна на раменете си малкото си момиченце, за да го видят околните.

— Тя иска да ви каже нещо! Дайте й възможност да говори! Моля ви, чуйте какво ще ви каже детето ми!

Тълпата му отвърна с окуражителни възгласи. Момиченцето, не повече от десет-дванадесетгодишно, се изкачи по страничните стълби и с решителен вид прекоси платформата, заставайки край парапета. Тълпата притихна, готова да слуша.

— Моля те, скъпи Създателю, чуй нашите молитви. Не позволявай на Господаря Рал да започне война — поде тя с наивен детски ентусиазъм. Погледна към баща си.

Той й кимна и тя продължи:

— Не искаме тази негова война. Моля те, скъпи Създателю, накарай Господаря Рал да даде шанс на мира.

Ричард почувства как в сърцето му се врязва ледена стрела. Нещо го подтикваше да се втурне към детето и да му обясни, да му каже хиляди неща. Но знаеше, че ще остане неразбран. Ръката на Калан на гърба му не го успокои особено.

Друго момиченце, може би година-две по-малко, изкачи стълбите и застана до първото.

— Моля те, скъпи Създателю, накарай Господаря Рал да даде шанс на мира.

Започна да се образува опашка от родители, които вдигаха към платформата децата си. Посланията на всички тях бяха сходни. Повечето пристъпваха напред и казваха само: „Дайте шанс на мира.“ Някои от малчуганите явно не разбираха смисъла на онова, което казваха, преди да се върнат при гордите си родители.

За Ричард бе ясно, че децата са упражнявали думичките цял ден. Това не бе език, присъщ на дете. Но мисълта не го успокои особено — децата явно си вярваха.

Някои от хлапетата излизаха плахо, други бяха нервни, но повечето бяха очевидно горди и щастливи да се включат в забележителното събитие. По страстта в гласчетата им Ричард разбираше, че родителите им вярват, че по този начин казват нещо изключително дълбоко, което ще промени историята и ще предотврати онова, което според тях бе ненужна загуба на живот, заплаха за всичко добро в света.

Едно момченце попита:

— Скъпи Създателю, защо Господарят Рал иска да причини зло на децата? Накарай го да даде шанс на мира!

Тълпата избухна в одобрителни възгласи. Видяло задоволството на хората, хлапето повтори думичките си още веднъж, а хората му отвърнаха по същия начин. Мнозина вече хлипаха.

Ричард и Калан се спогледаха. И за двама им бе ясно, че това не е спонтанен изблик на чувства. Бе отработено и отрепетирано послание. Вече бяха получили информация за подобни акции. Но бе потресаващо да го видят със собствените си очи.

Най-сетне на платформата се качи мъж, в когото Ричард позна един от Директорите — Превот.

— Господарю Рал, Майко Изповедник — надвика той тълпата, — ако ме чувате сега, в този момент, бих искал да ви запитам: защо искате да опорочите със злата си магия нашия миролюбив народ? Защо искате да ни въвлечете във войната си? В една война, която ние не желаем! Вслушайте се в гласовете на нашите деца, защото те говорят с гласа на мъдростта!

Няма смисъл да се впускате в конфликт, преди да сте потърсили начин за разрешаването му. Ако ви беше грижа за живота на невинните деца, щяхте да седнете с Императорския орден и да изгладите противоречията помежду ви. Орденът желае това, нима вие не го искате? Възможно ли е да се стремите към тази война, подтиквани единствено от желание да завладеете онова, което не ви принадлежи? Да поробите онези, които отхвърлят тиранията ви? Вслушайте се в мъдрите думи на тези деца и моля ви, в името на всичко добро, дайте шанс на мира!

Тълпата поде напева: „Дайте шанс на мира! Дайте шанс на мира! Дайте шанс на мира!“ Директорът остави хората да го повтарят известно време, после продължи:

— Нашият нов Суверен го чака много работа за нашия народ! Ние отчаяно се нуждаем от неговата напътстваща ръка. Защо ли Господарят Рал иска да отвлича вниманието на нашия Суверен от задълженията към народа му? Защо ли иска да подложи народа ни на такъв огромен риск?

— От алчност! — извика мъжът в отговор на собствения си въпрос. — От алчност!

Калан прегърна Ричард с приятелска ръка. Жестът й не го успокои особено. Гледаше с невярващи очи как цялото му дело бива изпепелено от ненаситния огън на лъжите.

— Скъпи Създателю — продължи Директор Превот, вдигнал сключените си ръце към небето, — благодарим на новия ни Суверен. Човек с доказани способности и неизчерпаема всеотдайност, най-етичният Суверен, който някога ни е ръководил. Моля те, скъпи Създателю, дай му сила срещу злите начинания на Господаря Рал. — Директор Превот разпери ръце. — Моля ви, добри хора, да си помислите за този чужденец, дошъл от толкова далеч. Човекът, взел за своя жена Майката Изповедник на цялата Средна земя.

Тълпата избухна в недоволство — Майката Изповедник в крайна сметка си беше тяхна Майка Изповедник.

— И този човек, който на всеослушание говори за моралните си подходи като водач, за желанието си да раздава справедливост, в същото време има и втора съпруга! Където и да ходи, той я води със себе си, независимо че тя носи в утробата си неговото дете! И докато тази негова съпруга носи нероденото му дете, той се жени за Майката Изповедник и влачи и нея със себе си като своя наложница! Колко ли още жени ще превърне този грешник в майки на покварените си отрочета? Колко ли копелета вече е създал тук, в Андерия? Колко ли наши сънароднички са били повалени от ненаситната му страст?

Тълпата бе видимо шокирана. Освен, че имаха морални внушения, тези думи хвърляха кал върху Майката Изповедник.

— Другата жена с гордост признава, че е съпруга на Господаря Рал и потвърждава, че носи в утробата си неговото дете! Що за човек е това! Лейди Чанбоор бе толкова потресена от тези дивашки маниери, че бе принудена да остане на легло, заливаща се в сълзи, докато се съвземе. Суверенът е извън себе си от ярост, че човек с подобно поведение е допуснат в границите на Андерия. И двамата ви умоляват да отхвърлите тази отвратителна свиня от Д’Хара!

Ду Чайлу дръпна Ричард за ръкава.

— Това не е вярно. Ще им обясня, за да разберат, че в това няма нищо непочтено и лошо, както твърди този човек. Ще им обясня.

Ричард я спря с ръка.

— Нищо подобно няма да правиш. Тези хора няма да те чуят.

Джиаан се обади разпалено:

— Нашата духовна майка не може да е неморална жена. Трябва да обясни, че е действала според закона.

— Джиаан — прекъсна го Калан, — Ричард и аз знаем истината. Ти, Ду Чайлу и другите с вас, всички вие знаете истината. Това е важното. Тези хора тук нямат уши за истината. Това е начинът, по който тираните си спечелват благоразположението на хората — чрез лъжи.

Нагледал се достатъчно, Ричард тъкмо се канеше да тръгва, когато посред тълпата избухна оранжев пламък. Вероятно някоя свещ бе подпалила нечия рокля. Чу се неистов писък. Косата на момичето се подпали. По бързината, с която се разгаряше огънят, Ричард разбра, че не е случайност.

Хармониите бяха сред тях.

Недалеч пламнаха дрехите на мъж. Тълпата побесня от ужас, хората се разкрещяха, че Господарят Рал използва магия срещу тях.

Гледката бе потресаваща, страховита. Момичето и мъжът се мятаха обезумели, обхванати от съскащите пламъци, които поглъщаха ненаситно дрехите им, сякаш живи.

Тълпата се разпръсна в паника, двамата пострадали паднаха на земята. Родителите на момичето се опитаха да хвърлят върху горящото му тяло дреха, за да потушат огъня, но тя също пламна, сякаш подхранвайки огъня. Горящият мъж се строполи на земята. От него се виждаше само изгоряла черна главня в средата на жълто оранжевите пламъци.

Сякаш добрите духове не издържаха повече на гледката, небето се разтвори и върху града се изсипа проливен дъжд. Тропотът на капките върху пресъхналата земя се сливаше със съскането на огъня и виковете на хората. Водната стихия потопи свещите и градът потъна в тъмнина. На площада останаха да горят само двата живи огъня — момичето и мъжът. Хармониите танцуваха върху телата им, удавени в течна светлина. Нямаше какво да се направи за двете загубени души.

Ако Ричард не предприемеше нещо, нямаше кой да го стори — светът щеше да бъде погълнат от Хармониите.

Калан го изблъска да вървят. Не бе нужно да настоява много. Впуснаха се в тъмнината през дъжда да приберат конете и останалите мъже. Ричард, направлявайки коня си с юздите, ги поведе по една странична уличка през Феърфийлд.

— Информацията, която получих, е била точна — каза той, навеждайки се към Калан. — Ясно е, че тези хора са манипулирани да се обърнат срещу нас.

— За щастие до гласуването остават само няколко дни — отвърна Калан през дъждовната пелена. — Може да загубим част от гласовете тук, но поне имаме шансове с останалите области на Андерия.

Докато си проправяха път в дъжда, Ричард премести юздите в една ръка и с другата прегърна Калан през раменете.

— Истината ще възтържествува.

Тя не му отговори.

— Важното сега са Хармониите — обади се Ду Чайлу. Изглеждаше едновременно натъжена и уплашена. — Каквото и да се случи оттук нататък, Хармониите трябва да бъдат прогонени. Не искам отново да умирам заради тях. Не искам детето ми да умре заради тях. Каквото и да се случи тук, Андерия е само едно място. А Хармониите са навсякъде. Не искам детето ми да се роди в свят, обитаван от Хармониите. Ако не бъдат прогонени, няма да остане сигурно място на този свят. Това е твоя работа, Кахарин.

Ричард прегърна и нея.

— Знам, знам. Може би все пак ще успея да намеря, каквото търся в библиотеката на имението.

— Министърът и Суверенът преминаха на вражеската страна — каза Калан. — Може да откажат да ни пуснат пак в библиотеката.

— Но ние ще се доберем дотам — независимо по какъв начин — отвърна Ричард.

Той ги поведе по една улица, успоредна на главната.

Тя щеше да ги изведе точно на пътя, водещ към имението на Министъра. Близо до този път бяха разположени частите им.

Ричард забеляза, че Калан напрегнато се взира в мрака. Проследи погледа й в дъжда и видя, че е насочен към едва забележима табела.

Надписът гласеше, че акушерка предлага услугите си и продава билки.

Ду Чайлу бе станала огромна. Ричард предполагаше, че наближава времето да ражда — независимо дали иска детето й да се появи в свят като този или не.

ШЕСТДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДЕНЯТ БЕ ДЪЛЪГ. Последният час премина във влачене през отвратителния порой към лагера с войниците. Близо половината от тях бяха разпратени из Андерия, за да надзирават наближаващото гласуване. Ду Чайлу не се чувстваше добре и не можеше да язди. Вървенето пеша бе ужасно и тя най-сетне се бе предала на умората и изтощението — а това не бе нещо, което би си признала с леко сърце. Ричард и Джиаан се сменяха да я носят на ръце през останалата част от пътя.

Въпреки всичко Ричард бе благодарен за дъжда по една причина — водната стихия бе охладила страстите на тълпата във Феърфийлд и бе разпратила хората по домовете им.

В друг случай Ричард би настоявал Ду Чайлу да се прибере веднага в палатката си, но след събитията във Феърфийлд си даде сметка за мрачното й настроение и осъзна, че тя се нуждае от присъствието им повече, отколкото от почивка. Калан също явно го разбираше, защото вместо да отпрати жената в палатката й, както бе правила неведнъж, й даде сухар от тава, който да посмуче, казвайки й, че това ще успокои стомаха й. След това й помогна да седне на разстланото одеяло, което им служеше за легло, и изсуши с кърпа лицето и косата й. В това време Джиаан отиде да й донесе сухи дрехи.

Ричард седна пред малката сгъваема масичка, която използваше за писане на съобщения, заповеди и писма — предимно до генерал Рейбич. След посещението в града отчаяно му се искаше да напише на генерала да тръгва към Андерия незабавно.

Откъм входа на палатката се чу приглушен глас, който поиска разрешение за влизане. Ричард позволи и капитан Мейферт повдигна тежкото покривало на входа на палатката, закрепяйки го на едно копие, за да образува нещо като стряха. Изтръска се колкото можа, след което влезе.

— Капитане — каза Ричард, — бих искал да ви похваля — вас и хората ви — за рапортите. Те описаха с ужасяваща точност случващото се във Феърфийлд. Духовете са ми свидетели колко ми се иска да мога да ви наругая и изгоня, задето сте ме информирали погрешно, задето сте преувеличили истината. Но, уви, не мога да го сторя. Всичко е точно така, както казвате.

Капитанът не изглеждаше доволен от похвалата за добре свършена работа. В нея нямаше нищо удовлетворително. Отметна кичур руса коса от челото си.

— Господарю Рал, струва ми се, че е време да призовем армията на генерал Рейбич на юг, в Андерия. Положението става все по-напрегнато с всеки изминал ден. Разполагам с цял куп рапорти за специални Андериански части. В тях се казва, че тези войници ни най-малко не приличат на Андерианската армия, с която вече сме има ли случаи да се срещнем.

— Съгласна съм с капитана — обади се Калан иззад Ду Чайлу. — Трябва да бързаме към библиотеката, за да се опитаме да намерим нещо полезно относно Хармониите. Нямаме време да обясняваме на хората, че всичко, което слушат срещу нас, са лъжи.

— Няма да е толкова трудно — възрази Ричард.

— Убеден ли си? Ами ако грешиш? Освен това, както вече казах, не можем да си позволим този лукс да отделяме време за това. Чакат ни по-важни дела.

— Майката Изповедник има право — настоя капитан Мейферт.

— Трябва да съм сигурен, че истината ще възтържествува. Иначе какво ни остава да правим? Да лъжем хората, за да ги убедим да се присъединят към нас? — Ричард отметна мократа коса от челото си. — Вижте, най-много от всичко на света би ми се искало да повикам генерал Рейбич веднага. Наистина. Но не мога.

Капитан Мейферт избърса дъжда от брадичката си. Явно бе осмислил причината за възраженията на Ричард и бе готов с отговор:

— Господарю Рал, разполагаме с достатъчно хора тук. Можем да изпратим вест на генерала и преди той да се появи, да завземем Домини дирч от Андерианската армия, за да осигурим безопасното преминаване на хората на Рейбич в Андерия.

— Премислял съм този вариант безброй пъти — каза Ричард. — Но има нещо, което непрекъснато ме държи нащрек.

— И какво е то? — попита Калан.

Ричард се извърна настрани от сгъваемата си масичка, за да може да говори едновременно на Калан и на капитана:

— Не знаем със сигурност как действа Домини дирч.

— Но бихме могли да попитаме някого — възрази Калан.

— Това не е оръжие, което те използват. Не можем да разчитаме на мнението им. Да, те са наясно, че ако някой ги нападне, трябва да ударят камбаните и врагът ще бъде унищожен.

— Господарю Рал, когато всички се завърнат от обиколката из Андерия, ще разполагаме с хиляда души. Можем да завземем Домини дирч в широк периметър и генерал Рейбич ще може безпроблемно да вкара армията си в Андерия. И тогава ще използваме хората му, за да завземем и останалите постове на Домини дирч, тоест цялата граница. Императорският орден няма да може да премине в страната. Може да се приближат с увереността, че ще успеят да влязат, и тогава ще имаме случай да използваме Домини дирч срещу тях.

Докато слушаше капитана, Ричард въртеше в ръка свещта на масичката. Продължи да го прави и в настъпилата тишина.

— С всичко това съществува един проблем — каза накрая. — И той се състои в онова, което вече ви споменах: не сме сигурни как действа това оръжие.

— Имаме обща представа — каза Калан с нарастващо объркване в гласа.

— Проблемът обаче е там, — прекъсна я Ричард, — че тази обща представа не ни е достатъчна. Първо на първо, не можем да завземем всички постове на Домини дирч из цялата граница. Твърде много са, обикалят цялата страна.

— Можем да успеем само с част, както предложи капитанът.

— И точно в това се състои проблемът. Спомняте ли си, когато приближавахме насам? Войниците на границата ни разказаха, че Домини дирч зазвънял внезапно и убил всичко пред себе си?

— Да, но не знаем защо — каза Калан. — Освен това какво значение има?

— Добре, да предположим, че завземем някои от постовете и извикаме генерал Рейбич — продължи мисълта си Ричард, гледайки ту Калан, ту капитана. — Ами ако точно когато той и хората му приближат, войниците от други постове на Домини дирч задействат своите оръжия?

— Е, и? — възрази Калан. — Те ще бъдат твърде далеч!

— Сигурна ли си? — за да подсили думите си, Ричард се наклони към нея. — Ами ако бъдат задействани всички едновременно? Какво ще стане, ако бъде задействана цялата система? Спомняш ли си, войниците на границата ни казаха, че изведнъж зазвънели всички камбани и всички хора, оказали се пред Домини дирч, загинали? Всички камбани зазвънели едновременно, като една.

— Но самите войници нямаха представа защо — продължи да настоява Калан. — Не ги бяха задействали те.

— А откъде можеш да си сигурна, че един-единствен войник някъде по веригата не е ударил своя Домини дирч и не е причинил звъненето на всички останали? Може би случайно, а сега се страхува да си признае поради заплахата от наказание. Или пък, че на някое от онези хлапета войници не му е щукнало да пробва оръжието, за да види какво ще стане? Ами ако същото се случи и точно докато нашата армия наближава и войниците са изправени лице в лице с тези ужасни оръжия? Можеш ли да си представиш? Генерал Рейбич разполага с близо стохилядна армия — може би вече и повече. Можеш ли да си представиш всички тези войници да загинат едновременно, в един миг?

Погледът на Ричард сновеше между спокойното лице на Калан и все по-притесненото на капитана.

— Цялата ни армия да загине изведнъж. Представете си.

— Но не мисля — започна Калан.

— Нима искаш да рискуваш живота на всичките онези млади мъже заради това какво мислиш? Сигурна ли си? А? — Ричард отмести поглед към капитан Мейферт. — А ти? Хазартен тип ли си, капитане? Можеш ли с лека ръка да заложиш живота на всичките тези хора?

Дъждът навън сякаш се поуспокои и тътенът понамаля. През отвора на палатката се виждаха войници, тръгнали да нахранят животните. Над по-голямата част от лагера тегнеше мъртвешка тъмнина. Огньовете бяха забранени, освен в изключителни случаи.

— Не мога да не се съглася с това — Калан вдигна ръце и безсилна ги отпусна в скута си. — Но Джаганг наближава. Ако не спечелим хората тук на своя страна, за да застанат срещу него, той ще завземе Андерия. Веднъж минал зад Домини дирч, ще стане непобедим, ще може да нахлуе в Средната земя, когато си пожелае и да удави в кръв всичко по пътя си.

Ричард се заслуша в трополящия по тавана на палатката дъжд. Явно щеше да продължи да вали през цялата нощ. След малко каза тихо:

— Според мен имаме само една възможност. Да се върнем в библиотеката в имението и да видим дали ще успеем да намерим там нещо полезно.

— Досега не открихме нищо — отбеляза Калан.

— А при положение, че срещу нас се надигат вълни от недоволство — намеси се капитанът, — е възможно да ни откажат достъп до там.

Ричард вдигна поглед към мъжа и сви юмрук върху масичката. Толкова му се искаше Мечът на истината да бе у него.

— Ако се възпротивят, капитане, ти и хората ти ще бъдете призовани да свършите онова, за което сте били обучавани цял живот. Ако се възпротивят и няма друг начин, ще се наложи да посечете всеки, дръзнал да вдигне пръст срещу нас. След това ще сравним имението със земята. Но не и преди да сме изнесли оттам книгите.

Лицето на капитана се отпусна. Явно войниците вече бяха започнали да се опасяват, че Ричард се страхува да предприеме решителни действия. Капитан Мейферт явно бе нетърпелив да действа.

— Тъй вярно, Господарю Рал. Хората ни ще бъдат готови на сутринта, заедно с вас.

Мнението на Калан, че в имението най-вероятно няма нищо ценно, бе притеснително. Ричард се бе ориентирал в общи линии с какво разполага библиотеката. Макар да не помнеше в детайли всичко, бе се запознал със съдържанието на книгите достатъчно добре, за да прецени, че ще им е доста трудно да стигнат до някакъв отговор. Така или иначе, нямаше какво друго да предприемат.

— Преди да се оттегля — капитанът извади от джоба си някакъв лист, — си помислих, че трябва да знаете, че има цял куп хора, които биха искали да се срещнат с вас, когато имате време, Господарю Рал. Предимно търговци, дошли с различни питания.

— Благодаря, капитане. В момента нямам време.

— Разбирам, Господарю Рал, позволих си да им кажа това от ваше име. — Той хвърли поглед на бележките си.

— Има и една жена. — Капитанът напрегна очи на слабата светлина. — Франка Гоуенлок. Каза, че било извънредно спешно, но не уточни за какво става въпрос. Чака почти цял ден. Накрая си тръгна, но ще се върне утре.

— Ако наистина е толкова важно, ще дойде пак и тогава може би ще успея да говоря с нея.

Ричард хвърли поглед на Ду Чайлу, за да види как се чувства. Грижите на Калан явно я успокояваха.

Изведнъж зад него нещо изтрополи. Капитанът отскочи назад с вик, сякаш докоснат от магия. Пламъкът на свещта се замята бясно под напора на внезапно нахлулия вятър, но не угасна.

Ричард се извърна по посока на шума. Свещта подскочи към ръба на масичката.

В следващия миг отгоре й се настани огромен гарван.

Ричард отскочи назад в изненада, в същия миг измъквайки меча си. За пореден път му се прииска да бе Мечът на истината с прилежащата към него магия. Калан и Ду Чайлу скочиха на крака.

В огромния клюн на птицата имаше нещо черно. При цялата суматоха — вятърът, почти прекатурената свещ, трептящият пламък, тресящата се масичка, Ричард не разпозна веднага предмета.

Птицата го остави на масата.

Мастилено черният гарван с пера, непрогледни като самата нощ, изглеждаше на края на силите си. Така както лежеше на масата с разперени криле, Ричард прецени, че сигурно е ранен.

Нямаше представа дали същество, обладано от Хармониите, може да бъде ранено. Спомни си, че кокошката, дето не бе кокошка, кървеше. Различи петно кръв на масата.

Всеки път, когато онова кокоше същество, обладано от Хармониите, биваше наоколо, косъмчетата на тила на Ричард настръхваха. А сега, в компанията на предполагаемия гарван, дето не е гарван, не усещаше нищо подобно.

Птицата килна глава на една страна и погледна Ричард в очите. Това бе най-решителният поглед, който бе получавал някога. Клюнът потупа предмета, оставен на масата.

Капитан Мейферт се стрелна напред с вдигнат във въздуха меч. В същото време Ричард разпери ръце и изкрещя едно неистово „Не!“.

Гарванът се изтърколи на земята миг преди острието на меча да го достигне и се шмугна между краката на офицера. В следващия миг разпери криле и отлетя.

— Съжалявам — промълви капитанът. — Помислих, че. Помислих, че ви напада с магия, Господарю Рал. Реших, че е някакво черно магическо същество, дошло да ви стори зло.

Ричард въздъхна дълбоко и махна с ръка, за да успокои мъжа. Та той само се опитваше да го защити.

— Не беше зъл дух — тихо промълви Ду Чайлу, приближавайки се заедно с Калан.

Ричард отново седна на масичката.

— Да, наистина.

Двете жени застанаха зад него и се взряха в предмета.

— Каква поличба ти донесе пратеникът на духовете? — попита духовната майка на Бака Тау Мана.

— Не мисля, че посланието е от света на духовете — отвърна Ричард.

Взе малкия плосък предмет. На слабата светлина изведнъж разбра какво е. Не можеше да повярва на очите си.

Беше съвсем същият, какъвто носеше Сестра Вирна. Беше я виждал да го използва безброй пъти.

— Това е дневник на пътуване.

Отгърна корицата.

— Сигурно е на високо Д’Харански — изкоментира Калан странните знаци.

— Добри духове — прошепна Ричард, след като прочете написаното на първата страница.

— Какво? — — не се стърпя Калан. — Какво е? Какво означава?

— Фуер Берглендурч. Права си. На високо Д’Харански е.

— Знаеш ли какво означава?

— „Планината“ — Ричард се извърна и я погледна на трепкащата светлина. — Това е прякорът на Джоузеф Андер. Книгата е неговият дневник на пътуване. Другата, която е унищожена, двойникът на този дневник, се нарича „Двойникът на планината“.

ШЕСТДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДАЛТОН, застанал край осмоъгълната маса от рядък черен орех в музейната стая на Кабинета за културно приятелство, се усмихна. По стените около него бяха окачени предмети, принадлежали на някогашни Директори: одежди, дребни вещи и оръдия на труда им, като например писалки и изящно гравирани попивки. Имаше и книжа. Далтон преглеждаше някои от по-новите рапорти, които самият той бе изискал от Директорите.

Каквито и смесени чувства да изпитваха Директорите, ги пазеха за себе си. Публично демонстрираха всеотдайност към новия Суверен. Бе им дадено да разберат, че съществуването им в този момент зависи не само от верността им към него, но и от степента на ентусиазма в отдадеността им.

Докато четеше, Далтон с раздразнение долавяше викове, долитащи през отворения прозорец, гледащ към градския площад. Сякаш идваха от разгневена тълпа. Съдейки по бурните окуражителни възгласи, можеше да предполага, че някой произнася прочувствено слово срещу Майката Изповедник и Господаря Рал.

Като следваха примера на изтъкнати личности като Директорите, обикновените хора бяха започнали да изливат на висок глас заучените фрази, с които бяха надъхани. Макар Далтон да го очакваше, не можеше да спре да се удивява на факта, че за да се превърне едно нещо в общоприета истина, е достатъчно да бъде повторено достатъчно пъти през устата на достатъчно хора. И не само това — скоро тази „истина“ напълно загубваше първоизточника си и обикновените хора започваха да вярват, че сами са стигнали до нея — сякаш ограничените им мозъци бяха способни на каквато и да е самостоятелност.

Далтон изсумтя презрително. Те бяха пълни нещастници и си заслужаваха съдбата. И вече принадлежаха на Императорския орден. Или поне съвсем скоро щяха да му принадлежат.

Погледна през прозореца и видя голяма група хора да си проправя път към градския площад. Пороят от предишната нощ се бе стопил в лек дъждец и хората отново започваха да излизат на улиците. Въпреки обилния, продължил цяла нощ валеж двете черни петна, обозначаващи местата, където бяха изгорели момичето и мъжът, не бяха заличени.

Тълпата, разбира се, обвиняваше за трагедията магията на Господаря Рал и изливаше яда и омразата си върху него. Далтон бе инструктирал хората си да отправят колкото се може по-тежки обвинения към този човек, знаейки, че сериозността им ще натежи повече от липсата на доказателства, камо ли пък от истината.

Какво точно се бе случило, Далтон нямаше представа. Знаеше, че в никакъв случай не е било инцидент. Каквото и да е било, бе потресаващо нещастие. Но ако така или иначе е било писано да се случи някакво нещастие, то не би могло да избере по-подходящо време. Инцидентът бе подсилил по възможно най-добрия начин речта на Директор Превот.

Далтон се запита дали огньовете нямат някаква връзка с онова, което му каза Франка за отслабването на магията. Не му бе ясно каква точно връзка, но и не мислеше, че тя му е казала всичко. Изобщо напоследък тя се държеше доста странно. На вратата се почука и той вдигна глава. Беше Роули, който застана на прага с поклон.

— Какво има?

— Министър — започна Роули, — жената, жената, която изпраща император Джаганг, е тук.

— Къде?

— В салона. Пие чай.

Далтон намести ножницата на хълбока си. Това не бе жена, с която можеше да се отнасяш непочтително. За нея се говореше, че притежава повече сила от която и да е жена от подобен род. Повече сила дори от Франка. Джаганг го бе уверил обаче, че за разлика от Франка, тази жена все още владее напълно силата си.

— Заведи я в имението. Настани я в една от най-хубавите стаи. Ако има някакви — Далтон си спомни за таланта на Франка да подслушва. — Ако има оплаквания, погрижи се да решиш проблема така, че да остане доволна. Тя е гост от изключителна важност и следва да се отнасяш с нея именно така.

Роули се поклони.

— Да, Министър.

Далтон забеляза, че Роули се усмихва под мустак. Той също знаеше защо е тук тази жена. И я очакваше с нетърпение.

Далтон просто искаше да приключи с това. Щеше да изисква вниманието му. Трябваше да изчакат и да подберат подходящия момент. Не биваше да насилват нещата, иначе всичко можеше да пропадне. Ако се справеха добре обаче, резултатите щяха да са удивителни. Джаганг щеше да им бъде повече от благодарен.

— Оценявам щедростта ви.

Далтон вдигна глава при звука на женски глас. Тя стоеше на прага. Роули се отстрани от пътя й.

Изглеждаше на средна възраст, с прошарена черна коса. Старомодната й тъмносиня рокля тръгваше високо от врата, покриваше цялото й — доста набито тяло и стигаше чак до петите.

Присъствието й бе озарено от усмивка, която едва докосваше устните й, но бе достатъчно забележима в кафявите й очи. Бе най-превзетата и изкуствена усмивка, която Далтон някога бе виждал. Усмивка, която демонстративно излъчва надмощие. Заради бръчките в краищата на устата и лицето й самодоволното изражение изглеждаше като залепено за лицето й.

През долната й устна минаваше златна халка.

— А вие сте? — попита той.

— Сестра Пентеа. Тук съм, за да разгърна талантите си в служба на Негово Сиятелство император Джаганг.

Гладкият поток на думите й потъваше в море от лед. Далтон сведе глава.

— Министър на културата Далтон Камбел. Благодаря, че дойдохте, Сестра Пентеа. Високо ценим жеста ви да ни удостоите с уникалната си помощ.

Всъщност тя бе изпратена да разгърне талантите си в служба на Далтон Камбел, но той реши, че няма да е целесъобразно да го подчертава още сега. Нямаше защо да й напомня, че през долната й устна минава халка. Това бе видно и за двама им.

Чул викове, Далтон отново извърна глава към площада. В първия момент си помисли, че родителите или близките на пострадалите в снощната трагедия са се върнали на мястото. Всъщност там през цялата сутрин се бяха изливали хора, които оставяха цветя и други дарове, докато пространството около двете черни петна заприлича на гротескно бунище от цветя. Мрачният ден от време на време бе разкъсван от сърцераздирателни писъци.

Сестра Пентеа премина направо към деловата част:

— Искам да видя избраните за работата.

Далтон махна с ръка.

— Единият от тях ще е това момче, Роули.

Без да каже нещо или да го предупреди, жената долепи длан до челото му, пръстите й потънаха в червената му коса, вкопчвайки се в главата му, сякаш възнамеряваше да я откъсне като зряла круша. Очите на Роули се обърнаха в орбитите си, цялото му тяло затрепери. Сестрата занарежда някакви думи, които не говореха нищо на Далтон. Всяка от тях сякаш се вграждаше в Роули още с произнасянето й. Когато жената натъртваше на определени звуци, ръцете на Роули подскачаха във въздуха. Докато произнасяше последната фраза, повишавайки тон, тя го удари рязко по главата. Роули се строполи с тих вик, сякаш костите му изведнъж се бяха размекнали.

Той остана за известно време на пода, разтърсвайки глава. Усмивката на лицето му показа на Далтон, че е добре. Изправи се и изтупа кафявия си панталон. Не изглеждаше по-различно от обикновено въпреки добавените смъртоносни качества.

— Другите? — попита жената.

Далтон махна с ръка.

— Роули ще ви заведе при тях.

Тя леко се поклони.

— В такъв случай приятен ден, Министър. Незабавно ще се заема. Освен това императорът искаше да изразя пред вас задоволството му от факта, че е могъл да ви бъде от помощ. Дали със сила или с магия, Майката Изповедник е обречена.

Тя се завъртя на пети и излезе от кабинета с Роули по петите. Далтон не можеше да каже, че изпитва съжаление, задето го оставя сам.

Преди да е успял да се съсредоточи върху съобщенията си, отново чу възгласите на тълпата. Гледката, която го посрещна, щом вдигна глава към прозореца, бе неочаквана. Влачеха някого към площада. Вече насъбралото се множество се разделяше на две, за да стори път, посрещайки с радостни възгласи новопристигащите, някои от които носеха парчета от дървени щайги, клони и стиски слама.

Далтон се приближи до прозореца и се облегна с две ръце на рамката, за да надзърне долу. Беше Серин Райак начело на няколкостотин свои последователи, всички облечени в бели роби.

Когато видя кого влачат на площада и кой надава крясъците, Далтон ахна с глас.

С препускащо от ужас сърце той гледаше през прозореца и се чудеше какво да направи. Разполагаше със стражи, истинска охрана, а не Андериански войници. Но бяха само двадесетина души. Осъзна, че идеята е нелепа. Колкото и да бяха въоръжени, неговите хора нямаха никакъв шанс срещу хилядите на площада. Далтон не бе глупав да се изправя срещу побесняла тълпа, жадна за насилие. Така само щеше да обърне гнева им срещу себе си.

Независимо от чувствата си, не можеше да се изправи срещу побеснялата тълпа. Не и в този случай.

Сред множеството долу забеляза тъмна униформа: Стейн.

Обзе го леден ужас, когато осъзна защо е там този човек и какво иска.

Далтон се дръпна от прозореца. На самия него насилието не му бе чуждо, но това, което ставаше пред очите му, си бе чиста жестокост.

Най-сетне успя да излезе в коридора, изведнъж изпълнил се с екота на стъпките му, слезе по стълбите и се затича през салона. Не знаеше какво да прави, но ако имаше нещо.

Стигна до фоайето зад резбованите каменни колони на входа на сградата, на площадката над каскадата от стълби. Спря се в сянката, за да прецени ситуацията.

Отвън пред стълбите имаше стражи, които избиваха на хората всякакви мисли относно влизане в Кабинета за културно приятелство. Жестът бе по-скоро символичен. Толкова много хора с лекота щяха да преодолеят преградата от няколко стражи. Далтон не дръзваше да докара тълпата в толкова мрачно настроение, че да възбуди гнева й срещу себе си. Една жена, стиснала за ръчичката малко момченце, си проправи път напред през тълпата.

— Казвам се Нора — обяви тя на хората. — Това е синът ми Брус. Той е всичко, което ми остана на този свят — заради вещиците! Съпругът ми Джулиан се удави, настигнат от черното проклятие на вещица! Прекрасната ми дъщеря Бетани бе изгорена жива от вещерско заклинание! Момченцето заплака, едва мълвейки, че е вярно, плачеше за сестра си и баща си.

Серин Райак вдигна ръката на жената.

— Ето я поредната жертва на вещерствата на Пазителя! — Той посочи една виеща жена в предните редици на тълпата. — А ето още една! Мнозина от вас пострадаха от клетвите и проклятията на вещиците! Вещици, които си служат със злото, дадено им от Пазителя на мъртвите!

При положение, че тълпата бе тъй бойно настроена, Далтон знаеше, че няма да се стигне до нищо добро, и не можеше да измисли начин да я спре.

Нали затова в крайна сметка бе освободил Серин Райак: за да настрои хората срещу магията. Народът на Андерия трябваше да бъде изпълнен с омраза срещу онези, притежаващи магия, да вижда само злото в тях. Кой би могъл да насади в душите им повече ненавист към магията от един неин фанатичен противник.

— А ето я и вещицата! — Серин Райак се обърна и по сочи жената, чиито ръце бяха вързани на гърба, същата, която Стейн стискаше за косата. — Тя е долно оръдие в ръцете на Пазителя! Тя хвърля зли заклинания, за да ви причини болка и мъка!

Тълпата крещеше и виеше за мъст.

— Какво да направим с вещицата! — изкрещя Райак.

— На кладата! На кладата! На кладата! — чу се отговор в един глас.

Серин Райак стрелна ръце към небето.

— Скъпи Създателю, отдаваме тази жена в пламъците на твоите грижи! Ако е невинна, спести й болката! Ако е виновна за вещерство, изгори я!

Докато няколко мъже издигаха кол, Стейн повали пленничката си по лице на земята. Вдигна главата й за косата. Другата му ръка стискаше ножа. Далтон, широко отворил очи, не можеше да мигне, нито да диша, докато гледаше безпомощно как Стейн изрязва скалпа на Франка от едното ухо до другото. Крещейки от болка и неописуем ужас, тя бе вдигната и вързана на кола. На фона на кървавата маска, обхващаща лицето й, се виждаха две побелели очи.

Франка не твърдеше, че е невинна, и не се молеше за живота си. Просто пищеше от неописуем ужас.

Около нея бяха натрупани слама и дърва. Тълпата се сгъсти напред, хората искаха да са близо, да видят всичко. Някои протягаха ръце към лицето й, за да оцапат пръстите си с кръвта на вещицата, която да им даде сила, преди да я изпратят при Пазителя.

Парализиран от ужас, Далтон заслиза по стълбите. Няколко мъже с факли си проправиха път в предната част на тълпата. Серин Райак, подивял от ярост, се изкачи на купчината дърва и слама, за да извика в лицето на Франка, да я нарече, с каквито се сети отвратителни имена, да я обвини във всякакви престъпления.

Далтон, застанал безпомощен на стъпалата, знаеше, че всичко, което крещи този човек, е лъжа. Франка не бе нито едно от тези неща.

И тогава се случи нещо необяснимо. От сивото небе се стрелна огромен гарван и впи ядните си нокти в главата на Серин Райак.

Серин изкрещя, че това е слуга на вещицата, дошъл да защити господарката си. Тълпата му отвърна, като започна да замеря птицата, с каквото свари, в същото време Серин се опитваше да я прогони. Гарванът размахваше криле и надаваше крясъци, но продължаваше да се държи за косата на мъжа.

С ужасяваща решителност, която започна да посява в главата на Далтон съмнението, че птицата наистина може да е слуга на Франка, огромният клюн на мастилено черното същество се заби в здравото око на Серин Райак.

Мъжът изкрещя от ярост и болка и се строполи върху кладата. В същия миг тълпата поднесе факлите.

Вой, какъвто Далтон никога през живота си не бе чувал, се разнесе от гърлото на Франка в мига, в който пламъците възпламениха сухата слама и я обгърнаха. Дори от мястото си встрани от тълпата Далтон усети миризмата на изгоряла плът.

Тогава, в болката, в лапите на смъртта, Франка извърна глава и видя Далтон, застанал в мрака на стълбите.

Изкрещя името му. През бушуващата тълпа той не успя да чуе гласа й, но прочете името си по устните й.

Тя го изкрещя отново и добави, че го обича.

Щом Далтон прочете второто по устните й, сърцето му сякаш се разби на парчета.

Пламъците продължиха да лижат плътта й, докато воят, надигнал се от дробовете й, не зазвуча като писък на изгубена в света на мъртвите душа.

Далтон стоеше вцепенен, гледаше, едва тогава осъзнал, че ръцете стискат главата му и че той също крещи.

Тълпата настъпи напред, жадна за миризмата на изгоряла плът, жадна да види гледката на изпепеленото вещерско тяло. Всички бях подивели от въодушевление, в очите им блестеше безумие. Докато задните редици напираха, предните биваха притиснати толкова близо до огъня, че веждите и косите на хората се опърлиха, но това също им доставяше удоволствие заедно с писъците на вещицата.

Встрани на земята гарванът продължаваше да кълве диво окото на ослепения, почти забравен Серин Райак. Той размахваше ръце, незрящ, опитвайки се да прогони отмъстителната птица. Огромният клюн успяваше да избегне ударите и продължаваше да откъсва парчета плът от лицето му.

Тълпата отново се зае да замерва птицата с каквото намери, докато накрая животното явно загуби сили.

Без да разбира защо, хлипащ, Далтон се улови, че подвиква окуражително към гарвана — вероятно разбрал, че той също ще умре.

И тъкмо когато по всичко личеше, че краят на обезумялата птица е близо, на площада връхлетя кон без ездач.

Блокиран от насъбралото се множество, конят отстъпи и започна да раздава ритници, накъдето свари. Въртеше се и риташе бясно, чупеше кости, разбиваше глави. Хората отскачаха назад, докато кадифеното туловище на животното, свило уши назад, цвилещо от ярост, си пробиваше път напред. Ужасени хора се опитваха да му сторят път, но не успяваха, притискани от другите зад тях.

Конят, явно подивял от гняв, поваляше всеки, изпречил се на пътя му към центъра на площада. Далтон никога не бе виждал кон да тича към огън.

Щом конят стигна до центъра на мелето, гарванът с последен отчаян опит размаха огромните си черни криле и скочи на гърба му. Когато конят се извъртя назад, за миг Далтон си помисли, че на гърба му са се появили два гарвана, но веднага след това си даде сметка, че просто задницата на животното е украсена с черно петно.

С гарвана, вкопчен в гривата, конят направи последен пробив назад и изведнъж се впусна в див бяг. Който успя да отскочи встрани, го направи. Останалите бяха премазани от обезумелия звяр.

Писъците на Франка най-сетне замлъкнаха. Далтон, сам на стълбите, отдаде мълчалив поздрав към красивото животно и отмъстителния гарван, които се носеха като вятър далеч от центъра на града.

ШЕСТДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

БЕАТА ОГЛЕДА ПОЛЕТАТА на слабата утринна светлина. Радваше я мисълта, че слънцето скоро ще изгрее. Дъждът от последните няколко дена й се бе сторил изтощителен. По небето бяха останали само няколко тъмно виолетови облака, подобно детски драсканици с пръчка, които набраздяваха златистия хоризонт на изток. От каменната платформа на Домини дирч, под огромното покривало на небето, тя можеше да стои и да наблюдава, както й се струваше, цяла вечност безкрайните полета на Дивото.

Увери се, че Естел Ръфин е била права да я извика. В далечината приближаваше ездач. Препускаше по сухата ивица точно срещу тях. Все още бе на доста голямо разстояние, но по начина, по който пришпорваше коня си, явно нямаше намерение да спира. Беата го изчака да се приближи още малко, след което сви ръцете си на фуния пред устата и извика:

— Спри! Спри на място!

Той продължи напред. Вероятно бе твърде далеч, за да може да я чуе. Полетата понякога мамеха. Имаше случаи, когато ти се струва, че ездачът ще пристигне всеки момент, а той все не идва и не идва.

— Какво да правим? — попита Естел, която никога не бе виждала ездач да се приближава толкова бързо, при това с явното нежелание да спре.

Беата най-сетне бе свикнала с факта, че Андерианците от взвода й я питаха за всичко. Не само се бе приспособила към новото си положение на водач, но и започваше да й харесва.

Каква ирония. Бертранд Чанбоор бе човекът, въвел законите, според които Беата можеше да се запише в Андерианската армия и да командва Андерианци, и пак Бертранд Чанбоор я бе принудил да се възползва от тези закони. Тя го мразеше и в същото време не можеше да отрече, че той е нейният благодетел. Сега, когато бе станал Суверен, тя се опитваше, както й диктуваше дългът, независимо колко й бе трудно, да изпитва към него единствено обич.

Предната нощ на поста й се бе появил капитан Толберт с група Д’Харански войници. Те обикаляха границата от пост на пост, за да събират гласовете на взводовете, охраняващи всеки Домини дирч. Вече си бяха говорили за това и макар Беата да не бе видяла гласовете на другите, знаеше, че целият й взвод е гласувал с кръстче.

Беата изпитваше непреодолимо силното усещане, че Господарят Рал, който бе срещнала лично и който бе разговарял с нея, е добър човек. Майката Изповедник също изглеждаше доста по-мила, отколкото си я бе представяла. И въпреки това Беата и нейният взвод бяха горди да са в редовете на Андерианската армия, най-добрата армия на света, както им казваше капитан Толберт, армия, непобедена нито веднъж от създаването на страната им, непобедима и сега.

Беата се чувстваше отговорна. Тя бе войник, който се ползваше с уважението на колегите си — също както твърдеше законът на Бертранд Чанбоор. Не искаше нищо да се променя.

Макар и в подкрепа на Бертранд Чанбоор, новия им Суверен, и срещу Господаря Рал, тя с гордост бе поставила кръстче в своята листовка.

Емелин стоеше с ръка на кола, Карл също бе наблизо в очакване на заповедите на Беата. Тя обаче отпрати и двамата.

— Та той е сам-самичък — със спокоен властен глас им каза тя, за да успокои страстите.

Естел въздъхна тревожно.

— Но, сержант.

— Ние сме обучени войници. Сам човек не представлява заплаха за нас. Ние знаем как да се бием. Обучавали са ни да влизаме в битка.

Карл намести меча на колана си, нетърпелив да посрещне възможността да се впусне в истинска битка. Беата щракна с пръсти, посочвайки стъпалата.

— Върви, Карл. Извикай Норис и Анет. Ще се срещнем с вас пред браздата. Емелин, ти оставаш тук с Естел, но искам и двете да стоите далеч от пръчката. Няма да до пусна да задействате оръжието заради някакъв си самотен ездач. Ще се справим сами с него. Само стойте на поста си и наблюдавайте.

Двете жени поздравиха с ръка на челото. Карл се спусна надолу по стълбите, задъхвайки се от вълнение, че ще има възможност да действа в реална ситуация. Беата оправи меча на хълбока си и заслиза по стълбите с достойнство, подобаващо на ранга й.

Застана край огромното каменно оръжие на така наречената бразда. Отвъд нея Домини дирч започваше да убива. Сключи ръце на гърба си и зачака Карл да се върне с Анет и Норис. Анет дотича, обличайки пътьом ризницата си.

Беата най-сетне успя да разчлени виковете на яздещия стремглаво напред човек — крещеше им да не пускат в действие Домини дирч.

Гласът му й се стори познат.

Карл вдигна ръка към дръжката на меча си.

— Сержант?

Тя кимна и двамата мъже и жената издърпаха оръжията си. За пръв път се случваше да се изправят пред потенциална заплаха. И тримата засияха от вълнение.

Беата отново вдигна ръце пред устата си:

— Спри!

Този път ездачът я чу. Дръпна юздите и успя да спре коня си на известно разстояние от войниците. Беата зяпна.

— Фич!

Той се ухили широко.

— Беата! Ти ли си?

Фич скочи от седлото и поведе коня си към нея. Бедното животно имаше окаян вид. Фич също не бе много по-добре, но не пропусна да си придаде наперен вид.

— Фич — изръмжа тя, — приближи се насам.

Разочаровани, че Беата познава новодошлия и че по всяка вероятност няма да се стигне до бой, Карл, Норис и Анет прибраха мечовете в ножниците си. Очите на всички се втренчиха в оръжието на новодошлия.

Носеше го на кожен ремък през дясното си рамо, ножницата се поклащаше на левия му хълбок, балансирайки тежестта. Кожата, от която бе изработен ремъкът, бе изящно извезана и изглеждаше стара. Беата разбираше от кожени изделия и можеше да твърди със сигурност, че никога не е виждала по-прекрасна изработка. Ножницата бе украсена с несравнимо красиви фигури от злато и сребро.

Самия меч бе удивителен — поне онази част от него, която се виждаше. Предпазителят бе изтеглен към китката и също впечатляващо украсен. Дръжката сякаш бе обвита от сребърна жичка, усукана със златна, и блестеше на утринната светлина.

Фич, изпъчил гърди, й се усмихна.

— Радвам се да те видя, Беата. Радвам се, че си получила работата, за която мечтаеше. Предполагам, че мечтите и на двама ни са се изпълнили.

За своята мечта Беата бе сигурна. Но тъй като познаваше Фич от доста време, се съмняваше, че е успял да реализира своята.

— Фич, какво търсиш тук и какви ги вършиш с това оръжие?

Той повдигна брадичка.

— Това е моят меч. Нали ти казах, че един ден ще стана Търсач, и ето че станах. Това е Мечът на истината.

Беата плъзна поглед надолу. Фич извърна дръжката така, че да се види златно-сребърната нишка. Тя изписваше думата, която Фич й бе изрисувал един ден в прахта в имението на Министъра. Тя си я спомняше: Истина.

— Магьосниците ли ти го дадоха? — посочи Беата не вярваща. — Магьосниците ли те провъзгласиха за Търсач на истината?

— Ами — Фич хвърли поглед през рамо, към полетата на Дивото. — Дълга история, Беата.

— Сержант Беата — поправи го тя, не желаейки да я подценяват такива като Фич.

Той сви рамене.

— Сержант. Това е чудесно, Беата. — Той отново хвърли поглед през рамо. — Хм, мога ли да говоря с теб насаме?

— Фич, не.

— Моля те.

Той имаше притеснен вид, Беата никога не го бе виждала такъв. Въпреки превзетото си държание си личеше, че нещо го тревожи.

Беата го стисна за яката на мърлявата куриерска униформа и го отведе встрани от другите. Очите на всичките й войници ги проследиха. Беата не ги кореше — та това бе най-интересното събитие, случило се на поста им от появяването на Господаря Рал и Майката Изповедник насам.

— Какво си си наумил с тоя меч? Той не е твой.

Лицето на Фич придоби до болка познатото й умолително изражение.

— Беата, трябваше да го взема. Трябваше.

— Значи си го откраднал? — Откраднал си Меча на истината?

— Трябваше. Ти не…

— Фич, ти си крадец, би трябвало да те арестувам.

— О, това би било чудесно. Тогава ще мога да докажа, че обвиненията към мен са неверни.

Тя сбърчи чело.

— Какви обвинения?

— Че съм те изнасилил.

Тя го гледаше като гръмната. Не можеше да каже нито дума.

— Обвиниха ме в онова, което ти сториха Министърът и Стейн. Мечът на истината ми е нужен, за да ми помогне да докажа истината — че не съм го сторил аз, а Министъ рът и…

— Той стана Суверен.

Фич помръкна.

— Тогава и мечът няма да ми помогне. Суверен. Леле, наистина стана голяма каша.

— Виж, тук си прав.

Той като че се пооживи. Стисна я за раменете.

— Беата, трябва да ми помогнеш. Преследва ме една луда. Използвай Домини дирч. Спри я. Не бива да я пускате да премине границата.

— Защо? От нея ли открадна меча?

— Беата, ти не разбираш.

— Откраднал си този меч, а твърдиш, че аз съм тази, която не разбира, а? Това, което разбирам, е, че си лъжец!

Той отново помръкна.

— Беата, тя уби Морли.

Очите й се ококориха. Знаеше колко силен и здрав е Морли.

— Искаш да кажеш, че е използвала магия или нещо такова?

Фич вдигна глава.

— Магия. Да. Сигурно. Тя притежава магия. Беата, тя е луда. Тя уби Морли.

— Чуй се какво говориш — човек убива крадец и за това е обявен за луд. Ти си един безполезен Хакенец, Фич. Точно това си ти — Хакенец, който открадва меч, който не е негов и който никога не би могъл да спечели по друг начин.

— Беата, моля те, тя ще ме убие. Моля те, не я пускай да премине границата.

— Приближават ездачи — провикна се Йстел.

Фич подскочи като ужилен. Беата вдигна глава към Естел, но видя, че ръката й сочи към вътрешността на страната, а не към Дивото. Това малко я поуспокои.

— Какви са? — попита тя Естел.

— Не мога да видя още, сержант.

— Фич, трябва да върнеш това нещо. Когато се появи тази жена, трябва…

— Приближава ездач, сержант — този път Емелин сочеше към Дивото.

— Как изглежда? — провикна се Фич. В гласа му се долавяше ужас — сякаш бе котка, чиято опашка бе пламнала.

Емелин се взря за известно време в далечината.

— Не мога да кажа. Прекалено е далеч.

— Червена ли е? — провикна се наново Фич. — Има ли нещо червено по себе си?

Емелин продължи да напряга поглед.

— С руса коса е, облечена в червено.

— Пусни я да мине — заповяда Беата.

— Тъй вярно, сержант.

Фич разпери ръце, изведнъж ужасен.

— Беата, какво правиш? Искаш да ме убие ли? Искаш да ме видиш мъртъв? Та тя е луда! Тази жена е чудовище, тя е…

— Ще поговоря с нея. Не се тревожи, няма да допуснем малкото момченце да пострада. Ще видим какво иска жената и ще се погрижим за каквото трябва.

Фич явно остана засегнат. Това не бе неприятно за Беата, не и след всичките проблеми, които той бе създал, след това, че бе откраднал нещо толкова ценно като Меча на истината. Ценен магически предмет. Освен това глупавото момче бе забъркало в цялата каша и приятеля си Морли и бе предизвикало смъртта му.

А само като си припомни, че някога бе склонна да мисли, че е възможно да се влюби във Фич!

Той отпусна глава.

— Беата, съжалявам. Просто исках да те накарам да се гордееш.

— Кражбата не е нещо, с което човек може да се гордее, Фич.

— Ти не разбираш — продължаваше да повтаря той, едва сдържайки сълзите си. — Ти просто не разбираш.

От съседния Домини дирч до тях достигна някакъв шум — викове и крясъци, но не тревога. Беата се обърна да погледне и видя към поста й да се приближават трима от специалните Андериански стражи — същите, които бе забелязала Естел. Запита се какво ли ще искат.

Обърна се към галопиращия откъм Дивото кон. Бодна Фич в гърдите с пръст.

— А сега стой мирен и ме остави да говоря.

Вместо да отговори, той заби поглед в земята. Беата се извърна и видя конят да галопира покрай огромната каменна платформа. Жената наистина бе облечена в червено. Беата никога не бе виждала подобни дрехи — червена кожа от главата до петите. На гърба й се вееше дълга руса плитка.

Беата мигом застана нащрек. Никога не бе виждала по-решителен поглед от този в очите на приближаващата жена.

Дори не си направи труда да спре коня си. Просто скочи от него в движение и се стрелна към Фич. Беата го дръпна встрани. Жената се претърколи два пъти и скочи на крака.

— Спри! — изкрещя Беата. — Казах му, че ще оправя нещата с теб и той ще ти върне, каквото е твое!

Беата с удивление установи, че в ръката си жената стиска мастилено черна бутилка. Да скочиш от кон с бутилка в ръка. Може би Фич бе прав, че е луда.

Макар да нямаше вид на такава. Затова пък изглеждаше така, като че е готова на всичко, за да довърши започнатото, ако ще да отиде и на оня свят.

Жената, заковала небесносините си очи върху Фич, не обърна никакво внимание на Беата.

— Дай ми го и няма да те убия. Само ще те накарам да съжаляваш, че си се родил.

Вместо да й го даде, Фич извади меча от ножницата. Той издаде звук, какъвто Беата, макар да бе привикнала към звъна на оръжие, никога не бе чувала.

Лицето на Фич придоби странно изражение. Очите му станаха огромни, сякаш всеки миг щеше да припадне или нещо такова. Погледът в тях бе определено странен — в него затрептяха пламъчета, от които тръпки я побиха. Беше някакъв дълбок поглед, изпълнен като че ли с прозрение.

Жената вдигна бутилката в една ръка, сякаш бе оръжие. Размаха пръстите на другата си ръка, мамейки Фич да я нападне.

Беата пристъпи напред, за да усмири жената и да могат да поговорят.

В следващия миг се намери на земята. Лицето й щеше да се пръсне от болка.

— Ти не се меси — с леден глас изрече жената. — Няма защо да пострадаш. Направи си услуга и остани където си.

Сините й очи се обърнаха към Фич.

— Хайде, момче. Или ми дай меча, или направи нещо с него.

Фич избра второто. Замахна. Беата чу свистенето на острието във въздуха.

Жената отстъпи назад и в същия миг хвърли бутилката към меча. Острието я разби на хиляди малки парченца, които заваляха като порой около Фич.

— Ха! — триумфално извика жената. — Засмя се злобно. — А сега ще си взема меча.

Замахна с китка. В следващия миг в дланта й щръкна червена кожена палка, привързана за китката й със златна верижка. В първия миг изглеждаше изпълнена с радостно очакване, което обаче скоро премина в объркване, докато най-сетне се превърна в чистосърдечно разстройване.

— Трябва да действа — промърмори на себе си тя. — Трябва да действа.

Вдигна глава и видя нещо, което я накара да дойде на себе си. Беата проследи погледа й, но не видя нищо странно.

Жената сграбчи униформата й и я вдигна на крака.

— Разкарай хората си оттук! Веднага!

— Какво? Значи Фич е бил прав. Ти си…

Онази стрелна ръка встрани.

— Гледай, глупачке!

Специалните Андериански стражи настъпваха към тях, бъбрейки помежду си.

— Тези са от нашите. Няма от какво да се притесняваш.

— Разкарай хората си моментално, иначе всички сте мъртви!

Беата изпуфтя, недоволна от факта, че някаква си полудяла непозната се държи с нея като с дете и раздава заповеди. Провикна се към сержант Мари Фовел, която бе на пет-шест метра от тях и идваше да види за какво е цялата суматоха.

— Ефрейтор Фовел! — провикна се Беата.

— Да, сержант? — отвърна Андерианката.

— Накарай тези мъже да почакат, докато свършим тук. — Беата вдигна ръце на хълбоците и се обърна към жената в червено.

— Доволна ли си?

Жената стисна зъби — и отново сграбчи Беата за униформата.

— Ах, ти, малка глупачке! Събери всичките си хлапета и изчезвайте моментално, иначе сте мъртви!

Беата започваше да се ядосва.

— Аз съм офицер от Андерианската армия и тези хора — Беата се обърна да посочи.

Мари Фовел се бе изправила пред новопристигащите и бе вдигнала ръка, казвайки им да изчакат.

Единият от мъжете безцеремонно издърпа меча си и го завъртя с небрежно, но мощно движение. Чу се характерният звук от удар на стомана в кост и тялото на Мари се разцепи на две.

Беата стоеше и не можеше да повярва на очите си.

Работейки при месар, тя бе виждала безброй пъти как се коли животно. Бе почиствала вътрешностите на безчет различни животни и за нея това бе нещо напълно нормално. Вътрешностите не можеха да я разстроят ни най-малко.

Гледката на строполилата се на земята Мари, чиито вътрешности плиснаха по тревата, от една страна, бе любопитна — вътрешностите й не бяха по-различни от тези на животно, само че човешки.

Мари Фовел, разсечена през кръста, ахна, вкопчила се в тревата, огромните й очи не можеха да проумеят току-що случилото се с тялото й.

Бе толкова невероятно ужасяващо, че Беата не можеше да помръдне.

Мари се опита да изпълзи по тревата към Беата, далеч от мъжете. Устните й се помръднаха, но не се чуха думи, а само дрезгаво, едва доловимо хриптене. Пръстите й изгубиха силата си. Тя се отпусна като прясно заклано агне.

Естел и Емелин, застанали на платформата на Домини дирч, изкрещяха едновременно.

Беата извади меча си и го вдигна така, че да го виждат всички.

— Войници! Атака!

Обърна се към мъжете — продължаваха към нея.

На лицата им грееха широки усмивки.

В следващия миг светът се преобърна надолу с главата.

ШЕСТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

НОРИС СЕ СПУСНА НАПРЕД и както ги бяха тренирали, се насочи към краката на единия от мъжете. Онзи го изрита в лицето. Норис отскочи назад, стиснал лицето си с ръце, пръстите му плувнаха в кръв. Мъжът взе падналия меч на момчето и го прониза през корема, забивайки го в земята, където той се загърчи и запищя в агония, стиснал острието на меча с две ръце.

Карл и Брайс приближаваха тичешком с извадени мечове. Карин се изстреля от бараките с копие в ръка. Анет я следваше по петите, насочила своето напред.

Беата дойде на себе си. Войниците й бяха тренирани да се бият, щяха да заградят нападателите и да ги обезвредят. Трима души не бяха проблем за тях.

— Сержант! — изкрещя жената в червено. — Назад!

Беата бе ужасена, но това не й пречеше да изпитва неприязън към жената, която явно не знаеше дори най-основното от войнишкия занаят. Чак се засрами заради глупостта й. Беата и войниците й щяха да се изправят срещу нападателите и да се бият. Щяха да защитят тази безполезна нещастница в червено, която се страхуваше да се изправи лице в лице с трима врагове.

Фич също, с гордост забеляза Беата, се спусна напред, стиснал безценния си меч в ръце.

С приближаването им само онзи от тримата, който бе разсякъл Мари, бе извадил меча си. Оръжията на другите двама все още бяха прибрани в ножниците им. Беата бе бясна, че приемат взвода й толкова несериозно.

Тя, привикнала към усещането да пронизва плът повече от всички останали във взвода си, с увереност се хвърли към мъжа. Не разбра как, но той без ни най-малко усилие избегна удара й.

Тя изумена си даде сметка, че това, което става в момента, не прилича ни най-малко на упражненията със сламеното чучело или пробождането на увесените на куката животински трупове.

Щом мечът на Беата уцели само въздух, Анет се шмугна изотзад, за да промуши мъжа в крака. Онзи обаче отстъпи и я хвана за червената коса. Извади нож и бавно, с лекота, усмихнат зловещо срещу Беата, преряза гърлото на Анет, сякаш колеше шиле.

Друг от тримата сграбчи копието на Карин, счупи го на две с една ръка и заби острието му в корема й.

Карл замахна към онзи, когото Беата не успя да улучи, насочил се към коляното му. Вместо това получи ритник в лицето. Мъжът завъртя меча си отгоре му. Беата скочи напред и блокира удара му.

Мощният сблъсък на стомана изби меча от ръката й. Изпита толкова силна болка, че не можеше да свие безчувствените си пръсти. Осъзна, че е паднала на колене.

Мъжът замахна към Карл, който вдигна ръце, за да предпази лицето си. Мечът проби дланите му през средата, преди да разсече лицето му на две чак до брадичката.

Мъжът се извърна към Беата. Кървавият му меч полетя към лицето й. Виждайки стремителното му движение, Беата не можа да направи нищо друго, освен да изкрещи.

Нечия ръка я сграбчи за косата и яростно я издърпа назад. Острието изсвистя на милиметър от лицето й и се заби в земята между краката й. Жената в червено току-що й бе спасила живота.

Вниманието на мъжа бе привлечено от нещо друго. Извърна се да погледне. Беата също изви глава и забеляза приближаващи войници. Може би около стотина. От същите специални Андериански части като тези тримата.

Жената в червено дръпна Брайс встрани миг преди да бъде застигнат от поредното острие. Щом вниманието й бе отвлечено от нещо друго, той отново се хвърли срещу врага, независимо от заповедта й да не го прави. Беата видя как от гърба на Брайс изригва червено острие, което го повдига от земята.

Огромният мъжага, убил Карл, насочи вниманието си към Беата. Тя се опита да отстъпи назад, но неговата огромна крачка бе по-бърза. В паниката си тя не можеше да се вдигне на крака. Знаеше, че ще умре.

Докато мечът се извиваше над главата й, не можеше да реши какво да прави. Започна молитва, която бе сигурна, че няма да успее да довърши.

Фич изскочи пред нея, блокирайки смъртоносния удар. Мечът на мъжа се удари в острието на Фич. Беата примигна удивено. Все още бе жива.

Фич размаха яростно меча си срещу мъжа. Онзи отстъпи и острието на Фич мина на милиметри от корема му.

Още докато острието на Фич не се бе отдалечило от мъжа, той с ледено спокойствие откачи от колана си с оръжия боздуган. Фич бе понесен от инерцията на удара и мъжът използва момента да нанесе мощен, изненадващ удар изотзад.

Темето на Фич отхвръкна нагоре. Кървави парчета мозък полепнаха по туниката на Беата. Фич се строполи на земята.

Беата се бе вцепенила от ужас. Чуваше собствените си викове, подобно на изпаднало в паника дете. Не можеше да се накара да спре. Сякаш се наблюдаваше отстрани, сякаш не беше тя.

Вместо да я убие, мъжът се обърна към Фич или по-точно към меча на Фич. Измъкна искрящото оръжие от отпуснатата длан на момчето и после издърпа кожения ремък и ножницата от мъртвото му тяло.

В мига, в който мъжът прибираше Меча на истината в ножницата му, се приближиха още конници. Онзи се усмихна на Беата и й смигна.

— Мисля, че командир Стейн ще остане доволен от тази придобивка. Ти какво ще кажеш?

Беата стоеше като вцепенена, точно пред нея бе проснато тялото на Фич, с мозъка му, разпилян навсякъде по нея, кръвта му изтичаше в тревата.

— Защо? — бе всичко, което успя да промълви тя.

Мъжът все още се хилеше.

— Сега, след като имахте възможност да гласувате, император Джаганг пуска решаващите бюлетини.

— Я да видим какво имаме тук? — провикна се един от новодошлите, скачайки от коня си.

— Няколко прилични на вид девойчета.

— Е, не ги убивай всичките — добронамерено възкликна онзи. — Предпочитам моята да е топла и да мърда.

Всички се изсмяха. Беата стенеше тихичко и се опитваше да изпълзи надалеч от групата.

— Май съм слушал за тоя меч. Ще го занеса на командир Стейн. За него ще бъде безкрайно удоволствие да изненада с такъв подарък императора.

Хвърляйки поглед през рамо, Беата забеляза още един мъж на платформата на Домини дирч, който небрежно обезоръжаваше Естел и Емелин. Двете отчаяно се бореха да защитят поста си. Емелин скочи от платформата, опитвайки се да избяга. При падането си счупи крака. Един от мъжете долу я сграбчи за червената коса и я повлече към бараките, сякаш влачеше пиле.

Онзи горе се нахвърли с целувки върху Естел, която започна да го удря с юмруци. На другарите му защитата й се видя комична. Навсякъде почерня от мъже в тъмни кожени униформи, колани и ремъци, покрити с шипове, и с ризници, и с кожи, обърнати с козината навън, и с огромни мечове, бухалки, брадви и всякакви оръжия. Други, все още на седлата си, обикаляха около Домини дирч и надаваха ликуващи възгласи.

Когато всички се обърнаха към Емелин, която поднови писъците си от ужас и болка, придружени от смеха на похитителя й, нечия ръка сграбчи Беата за яката и я издърпа назад по гръб.

Жената в червено зад нея прошепна в ухото й:

— Действай! Докато все още можеш!

Беата, обзета от нечовешка паника, се изправи на крака и се впусна в луд бяг заедно с жената, докато мъжете не ги гледаха. Двете скочиха в някаква падинка, закрита от трева.

— Престани с този рев! — заповяда й жената. — Престани веднага или ще ни издадеш!

Беата си наложи да не вдига шум, но не можеше да спре сълзите си. Току-що бяха изтрепали целия й взвод освен Естел и Емелин, които бяха заловени.

Фич, този глупак Фич, бе дал живота си, за да я спаси.

— Ако не млъкнеш, сама ще ти прережа гърлото!

Беата прехапа долната си устна. Винаги бе успявала да сдържи сълзите си. Но никога не се бе чувствала толкова ужасно.

— Съжалявам — проплака тя шепнешком.

— Току-що ти спасих кожата. В замяна би могла поне да не им позволиш да ни открият.

Жената проследи с поглед как мъжът с Меча на истината се отдалечава в галоп към Феърфийлд. Изруга тихичко.

— Защо спаси мен? — горчиво попита Беата. — Защо поне не се опита да спасиш някой от другите?

Жената вдигна ръка.

— А кой мислиш направи всичко това? Кой мислиш ти пази гърба? Някой от хлапетата ти войници ли?

Беата се огледа и видя нещо, което не бе забелязала досега. Наоколо лежаха труповете на цял куп вражески войници. Тя отново погледна сините очи на жената.

— Идиотка — промърмори онази.

— Държиш се така, все едно ме мразиш, все едно аз съм виновна.

— Виновна си, защото си глупачка. — Тя посочи яростно напред. — Трима души току-що пометоха поста ти, а дори не са се задъхали.

— Но те ни изненадаха.

— Нима мислиш, че всичко това е някаква игра? Не ти стига мозък дори да осъзнаеш, че си чисто и просто една жертва. Онези, от които зависи, са те надъхали с фалшива смелост и са те изпратили на гибел. И е ясно като бял ден, че дори не си даваш сметка за това. Дори сто от вашите момчета и момичета не могат да се справят с един-единствен от тези войници. Това са частите на Императорския орден.

— Но ако те…

— Мислиш, че врагът ще играе по вашите правила? Реалният живот е онзи, който отне живота на твоите млади колеги, и съдбата на мъртвите момичета е далеч по-приемлива от тази на останалите живи — това ти го гарантирам.

Беата бе толкова ужасена, че не можеше дума да каже. Разпаленият глас на жената поомекна:

— Е, не си виновна само ти. Предполагам, че е от възрастта — просто нямаш необходимите години, за да разбереш някои неща за действителността. От теб не може да се очаква да можеш да отделяш истината от лъжата. Само си мислиш, че можеш да го правиш.

— Защо толкова отчаяно искаше този меч?

— Защото принадлежи на Господаря Рал. Той ме изпрати да му го донеса.

— Защо ме спаси?

Жената я погледна. Зад тези студени, пресметливи очи не се виждаше и капчица страх.

— Предполагам, защото и аз някога съм била глупаво малко момиченце, хванато от лоши хора.

— И какво ти сториха те?

Жената се усмихна мрачно.

— Направиха от мен онова, което съм — Морещица. Ти нямаше да имаш този късмет. Тези тук са съвсем различни.

Беата никога не бе чувала за съществуването на Морещици. Вниманието и на двете бе привлечено от крясъците на Естел от платформата на Домини дирч.

— Трябва да продължа след меча. Предлагам ти да бягаш от тук.

— Вземи ме с теб.

— Не. Няма да ми помогнеш с нищо, само ще ме бавиш.

Беата знаеше, че е права.

— Какво ще правя?

— Ще си изнесеш задника оттук, преди тези мъже да са те хванали за втори път, в противен случай думата „съжалявам“ ще е нищожна в сравнение с това, което ще изпитваш.

— Моля те — промълви Беата и сълзите отново из пълниха очите й, — помогни ми да освободя Естел и Емелин.

Жената сви устни, сякаш обмисляйки молбата й.

— Онази — отсече накрая тя и посочи Естел. — На тръгване ще ти помогна да спасиш онази. После ще зависи от вас двете да избягате.

Беата видя как мъжът се залива от смях, опипвайки грубо и безочливо гърдите на Естел, която продължаваше да се съпротивлява. Усещането бе познато на Беата.

— Но трябва да спасим и Емелин — Тя посочи към бараките, където я бе отвел друг мъж.

— Тя е със счупен крак. Не можете да я вземете. Заради нея ще заловят и вас.

— Но тя…

— Забрави я. Какво ще я правиш? Ще я носиш ли? Престани да се държиш като глупаво дете. Мисли. Искаш ли да се опиташ да избягаш с тази, или искаш да те хванат със сигурност, докато се опитваш да измъкнеш и двете? Бързам. Решавай.

Беата с мъка си пое дъх, толкова й се искаше да не чува крясъците, долитащи от бараките. Не й се искаше да остава в лапите на тези мъже. Още пазеше спомена за един от тях.

— Избирам нея. Да вървим.

— Добър избор, дете.

Жената нарочно я наричаше така, за да я постави на мястото й с надеждата, че това ще й напомня коя е и ще спаси живота й.

— А сега ме слушай и прави точно каквото ти казвам. Не съм сигурна, че ще успееш, но това е единствената ти възможност.

Изпълнена с отчаяно желание да сложи край на този кошмар, Беата кимна.

— Ще се кача горе и ще нападна онзи мъж. Ще се погрижа да имате поне два коня. Докато ти се промъкнеш при конете, аз ще пратя момичето долу. Качи я на коня и изчезвайте. Не спирайте за нищо на света. — Жената посочи Дивото, отвъд Домини дирч. — Продължавайте напред, далеч от Андерия, отидете някъде в Средната земя.

— Как ще им попречиш да ни хванат?

— Кой е казал, че ще им преча? Просто вземете конете и бягайте, все едно от това зависи животът ви. Всичко, което мога да направя, е да се опитам да ви осигуря малко преднина. — Жената вдигна пръст пред лицето на Беата.

— Ако по някаква причина тя не успее да слезе по стълбите или да се качи на коня, остави я и бягай.

Беата, обезумяла от ужас, кимна. Единственото, което искаше, бе да се махне оттук. Вече не я интересуваше нищо и никой. Просто искаше да спаси кожата си. Тя стисна червения ръкав на жената.

— Казвам се Беата.

— Браво. Да вървим.

Жената скочи и се спусна напред приведена. Беата я следваше, имитирайки движенията й. Жената изненада в гръб един от войниците и го изрита през краката. Онзи се строполи и преди да успее да извика, тя скочи отгоре му, прекъсвайки дихателната му тръба с удар с лакътя. Още два бързи удара и той никога повече нямаше да проговори.

— Как го направи? — изумена попита Беата.

Жената се сниши заедно с Беата край високата трева зад мъжа.

— Години сериозни тренировки в занаята да убиваш. Това ми е професията. — Тя отново погледна към Домини дирч. — Стой тук, докато преброиш до десет, после тръгвай. Не брой много бързо.

Без да дочака отговор, тя се впусна в луд бяг. Някои от мъжете я проследиха с поглед, учудени, че не се опитва да избяга, а, напротив, тича към центъра на събитията. Жената се промъкна между всички коне, обикалящи около Домини дирч и дюдюкащите отгоре им ездачи.

От счупения нос на мъжа наблизо бълваше кръв, той вероятно скоро щеше да се удави, легнал по гръб.

Мъжът, хванал Естел, се обърна. Жената в червено изтръгна кола на Домини дирч от мястото му. Нанесе удар по главата на мъжа и тъкмо когато Беата стигна до десет, чу как черепът на онзи изпращява. Тялото му политна през парапета и падна под копитата на бягащите коне.

Обзета от ужас, Беата скочи на крака и се понесе напред.

Жената замахна с всичка сила и нанесе удар на камбаната с пръчката.

Светът потрепери от плътния звук на задействаното оръжие. Звънът бе потресаващ, сякаш можеше да отдели зъбите от венците и да разпарчетоса черепа на Беата.

Конниците от другата страна на границата закрещяха. Конете им зацвилиха. Крясъците секнаха в един миг, щом ездачи и коне се сринаха на земята в кървави купчини Онези, които продължаваха да обикалят Домини дирч, не можеха да спрат навреме. Плъзгаха се или прехвърчаха през линията на смъртта си.

Беата продължаваше да бяга с всички сили, макар да чувстваше, че от звъна на Домини дирч цялото й тяло може да се разпадне.

Размахвайки кола, жената свали още неколцина ездачи от седлата им. Стисна Естел за ръката и буквално я хвърли надолу по стълбите, докато Беата сграбчи юздите на две подивели от ужас животни.

Мъжете бяха изпаднали в паника. Нямаха представа какво още може да причини това оръжие, ако се задейства отново и се обърне към тях. Беата сграбчи ошашавената и ужасена Естел за ръката.

Жената в червено скочи от парапета и се озова на гърба на един ездач, който все още се държеше на седлото си. В ръката си тя още стискаше счупеното гърло на бутилката. Хвана мъжа през кръста и заби нащърбеното стъкло в очите му. Той падна от коня с нечовешки крясъци.

Тя се премести напред върху седлото и сграбчи юздите. Прелетя покрай умореното животно, с което бе дошла, и грабна самара си от гърба му, без да спира. С див вик пришпори коня си в отчаян галоп към Феърфийлд.

— Качвай се! — изкрещя Беата на замаяната и объркана Естел.

За щастие Андерианката осъзна, че това е единственият й шанс за спасение и се вкопчи в него. Двете едновременно се метнаха на конете. Животните се завъртяха в кръг, объркани от цялата суматоха.

Мъжете се бяха спуснали да гонят жената в червено. Беата не бе особено добра на седлото, но знаеше какво трябва да прави. Пришпори с пети животното в ребрата. Естел направи същото.

Двете момичета, една Хакенка и една Андерианка, се спуснаха да спасяват живота си.

— Къде отиваме, сержант? — извика Естел.

Беата нямаше представа дори в коя посока поемат, просто препускаше напред с все сила.

Искаше да свали от себе си тази униформа. Това бе поредната жестока шега, която й бе погодил Бертранд Чанбоор.

— Вече не съм сержант! — изкрещя в отговор Беата с плувнали в сълзи очи. — Вече съм просто Беата, една глупачка също като теб, Естел.

Толкова й се искаше да може да благодари на жената в червено, задето им спаси живота.

ШЕСТДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ДАЛТОН ВДИГНА ПОГЛЕД и видя Хилдемара, която тъкмо влизаше в новия му кабинет. Бе облечена в разголена рокля от златиста коприна, обшита с бяла нишка, сякаш някой можеше да се заинтригува от онова, което би могло да се покаже под роклята.

Той се надигна зад новото си, огромно писалище, каквото никога не си бе представял, че ще има.

— Хилдемара. Колко се радвам, че се отби.

Тя се усмихна и го огледа с жадния поглед на хрътка, забелязала плячката си. Заобиколи писалището и застана близо до него, опряла задница в плота. Погледна го в Упор.

— Далтон, изглеждаш чудесно в тези дрехи. Нови ли са? Сигурно — заговори тя сякаш сама на себе си, докато прокарваше пръст по везания му ръкав. — И този кабинет също ти отива. Много повече, отколкото на безполезния ми съпруг. Придаваш му някаква класа.

— Благодаря, Хилдемара. Трябва да отбележа, че ти самата изглеждаш ослепително.

Усмивката й грейна — дали от удоволствие, или с престореност, той не можа да прецени. От внезапната смърт на предишния Суверен тя не преставаше да го залива с комплименти. В същото време той я познаваше достатъчно добре, за да не се остави отношението и приказките й да приспят бдителността му. Нямаше как да разбере дали се държи топло и приятелски, или крие зад гърба си екзекуторския сатър. При всички случаи трябваше да остане нащрек.

— В града гласовете вече са преброени. Всеки момент се очаква да пристигнат резултатите и от провинцията.

Сега вече му се стори, че предугажда причината за усмивката й и резултата от гласуването на хората. Но все пак в тези неща човек никога не можеше да бъде сигурен.

— И как отвръщат добрите хора на Андерия на призива на Господаря Рал да се присъединят към него?

— Опасявам се, че Господарят Рал по нищо не може да се сравнява с теб, Далтон.

На лицето му започна да се прокрадва предпазлива усмивка.

— Така ли? И доколко убедителни са резултатите?

Ако провалът му не е достатъчно категоричен, той може да пожелае да продължи да действа в своя полза. Тя кокетно повдигна рамене.

— Хората в града, разбира се, не биха повярвали на Господаря Рал. Седем от всеки десет гласуваха с кръстче.

Далтон вдигна глава, затвори очи и въздъхна с облекчение.

— Благодаря ти, Хилдемара — с широка усмивка каза той. — А останалите резултати?

— Едва започнаха да пристигат. Ще отнеме известно време, докато войниците се завърнат.

— Но досега. Какво е положението до момента?

Тя плъзна пръст върху плота на писалището.

— Изненадващо.

Отговорът й го обърка.

— В какъв смисъл?

Тя го погледна с грейнала усмивка.

— Най-лошите резултати са три от четири гласа за нас. На някои места има осем-девет от всеки десет души, отбелязали гласа си с кръстче срещу Господаря Рал.

Далтон вдигна ръка към гърдите си и още веднъж въздъхна с облекчение.

— И аз така предполагах, но човек никога не може да бъде сигурен в тези неща.

— Направо удивително, Далтон. Ти си цяло чудо. — Тя обърна ръцете си с дланите нагоре. — А дори не се налага да лъжеш. Представяш ли си!

Далтон стисна въодушевено юмруци.

— Благодаря ти, Хилдемара. Благодаря ти, че ми донесе такива чудесни новини. Би ли ме извинила, искам да отида веднага да ги споделя с Тереза. Напоследък съм толкова зает, че почти не съм я виждал. Тя ще се зарадва да разбере резултатите.

Той понечи да стане, но Хилдемара го спря с пръст в гърдите. Усмивката й отново придоби онзи вледеняващ оттенък.

— Тереза вече знае, сигурна съм.

Далтон смръщи чело.

— И кой би могъл да й каже, преди аз да знам?

— Бертранд, сигурна съм.

— Бертранд ли? И откъде накъде той ще споделя с жена ми такива важни новини?

Хилдемара се усмихна превзето.

— О, нали знаеш как му се развързва езикът, когато е между краката на жена, която му се струва възбуждаща.

Далтон замръзна на място. В главата му забиха предупредителни камбани, докато си припомняше колко пъти бе отсъствал от къщи от момента, в който Бертранд бе избран за Суверен. Докато си представяше страхопочитанието и удивлението, което Тереза изпитваше към личността на Суверена. Докато извика в съзнанието си факта, че Тереза бе прекарала цяла една нощ в молитва, след като я бе запознал с предишния Суверен. Спомни си благоговението й, когато Бертранд стана Суверен.

Насила се отърси от всички тези картини. Подобни мисли бяха коварен враг, който можеше да го изгризе отвътре. Хилдемара, знаейки колко зает е напоследък, вероятно просто иска да го стресне или да му създаде проблеми. Това би било типично в неин стил.

— Не го намирам за особено забавно, Хилдемара.

Опирайки длан върху писалището, тя се наведе към него и прокара пръста на другата си ръка по лицето му.

— Не съм и имала намерение да бъде.

Далтон не каза нищо, положи усилия да се въздържи от предприемане на грешен ход, преди да е разбрал какво става в действителност. Въпреки всичко това можеше да е поредният й глупав номер, предназначен да го настрои срещу Тес, да го предразположи да се хвърли в обятията на Хилдемара. Или пък можеше да е просто непроверена клюка. Но, от друга страна, си даваше сметка, че Хилдемара не е жена, която оставя непроверена подобна информация. Тя си имаше своите източници, на които можеше да разчита също тъй стопроцентово, както Далтон на своите.

— Хилдемара, не ми се струва уместно да разпространяваш подобни ужасни слухове.

— Не е слух, скъпи ми Далтон. А факт. Видях благочестивата ти съпруга да излиза от стаята му.

— Познаваш Тереза, тя обича да се моли.

— Дочух Бертранд да се хвали на Стейн, че е бил с нея.

Далтон едва се задържа на стола си.

— Какво?

Самодоволната й усмивка се разля върху лицето й в съвършена гримаса.

— От онова, което Бертранд твърдеше пред Стейн, е ясно, че жена ти е доста разкрепостена любовница и обича да бъде малкото лошо момиченце в леглото му.

Далтон усети как лицето му пламва яростно. За миг му мина през главата да пререже гърлото на Хилдемара в същия този миг. Ръката му докосна дръжката на меча и изведнъж мисълта му се стори напълно реална. Но в последния миг успя да се удържи, макар коленете му да омекнаха като глина.

— Просто си помислих, че трябва да знаеш, Далтон — добави тя. — Стори ми се доста тъжно: мъжът ми чука жена ти, а ти изобщо и не подозираш. Можеше да се по лучи неловка ситуация. Да изпаднеш в глупаво положение, след като не знаеш.

— Защо, Хилдемара? — успя да прошепне той. — За що това ти доставя такова огромно удоволствие?

Най-сетне усмивката й грейна истински щастливо.

— Защото винаги съм ненавиждала убедеността ти в истинността на клетвата ви за вярност. Начина, по който гледаше под вирнатия си нос, мислейки себе си и жена си за нещо повече от всички нас.

Далтон успя да се удържи с истинско усилие на волята. В напрегнати и драматични моменти той винаги бе съумявал да запази хладнокръвие и да мисли аналитично, за да намери най-правилното решение на създалата се ситуация. Успя да го стори и сега с безпощадна решителност.

— Благодаря ти за информацията, Хилдемара. Наистина можеше да се получи неловко.

— Направи ми една услуга и не се оставяй да ти потънат гемиите, Далтон. Имаш причина да бъдеш безкрайно доволен. Все пак говорим за Суверена. Нали в крайна сметка е чест за всеки мъж да предостави жена си на обожаваната и божествена личност на Суверена на Андерия.

Ще бъдеш уважаван и обичан още повече, задето жена ти се жертва в името на разтоварването на Суверена от стресовете на високото му призвание. Би трябвало да го знаеш, Далтон. Нали в крайна сметка ти направи от него онова, което е — съветник на Създателя в този свят. Жена ти просто е един верен поданик. — Тя се изкикоти. — Наистина верен, доколкото разбирам. О, май наистина трудно ще й се намери равна. — Тя се наведе напред и го целуна по ухото. — Но все пак ми се ще да се пробвам, Далтон. — Тя се изправи и го погледна в очите. — Винаги съм те харесвала. Ти си най-нечестивият и опасен мъж, когото съм срещала. А мога да се похваля, че сред познатите ми има истински шедьоври. — Тя, вече на прага, се извърна до го погледне още веднъж. — След като свикнеш с мисълта, ще видиш, че всъщност не е толкова важно. А после, както сам предложи преди време, щом клетвата ти е престъпена веднъж, аз ще съм първата, към която ще се обърнеш. Не си забравил, нали?

Далтон остана сам в кабинета си, в главата му препускаха всякакви мисли, не знаеше какво да предприеме.

Калан обгърна с ръце раменете му и се надвеси над главата му, допирайки бузата си до ухото му. Усещането бе топло и приятно, въпреки че не бе време да се разсейват. Целуна го по слепоочието.

— Как върви?

Ричард се протегна и се прозя.

— Този човек май сериозно не е бил в ред.

— Какво искаш да кажеш?

— Все още имам още доста за превеждане, но започвам да си изграждам картина на случилото се. — Ричард разтърка очи. — Бил е изпратен тук да прогони Хармониите. Веднага намира просто решение на проблема. Магьосниците в Кулата го мислят за истински гений и му го казват.

— Сигурно е останал много горд от признанието им — каза тя, очевидно иронично.

Ричард разбра тона й — бе съгласен с нея.

— Права си, Джоузеф Андер не е бил такъв човек. Не го казва направо, но от нещата му, които вече прочетох, си изградих представа за начина му на мислене. Джоузеф Андер не би изпитал гордост от онези, които са го разбрали, а презрение към другите, които не са.

— Значи — заключи тя — е намерил решение. И после?

— Казали са му да се заеме незабавно с прилагането му. Очевидно са имали проблеми с Хармониите, подобни на нашите сега, и са искали заплахата да бъде елиминирана незабавно. Той им се е опънал с довода, че след като са проявили достатъчно здрав разум, за да го оставят да се справи с проблема, трябва да престанат да му казват какво да прави.

— Това не е проява на особено добро отношение към висшестоящите нему магьосници в Кулата.

— Било му заръчано да прогони Хармониите, тъй като продължавали да измират хора. Очевидно са го познавали достатъчно добре, за да са наясно, че е по-добре да не го заплашват — не и при положение, че проблемът с войната също стоял на дневен ред. Така че му казали да действа по своя преценка, но го помолили да побърза с решението, за да се спасят хората от заплахата. Подобно поръчение било доста по-приемливо за него, но той го използвал като повод да започне да наставлява магьосниците в Кулата.

— Моля?

Ричард прокара пръсти през косата си. Беше му трудно да облече в думи намеренията на Джоузеф Андер.

— Имам още доста за превеждане. Работата върви бавно. Но не мисля, че книгата ще ни даде отговор на въпроса как да прогоним Хармониите. Джоузеф Андер просто не е бил такъв човек — за да го запише.

Калан се изправи и мина от другата му страна, за да го погледне в очите. Скръсти ръце.

— Добре, Ричард. Познавам те достатъчно. Какво криеш?

Той стана и й обърна гръб, притиснал с пръсти слепоочията си.

— Не ми ли вярваш, Ричард?

Той се обърна към нея. Взе ръката й в своята.

— Не, не е това. Просто, просто някои от нещата, които той казва не мога да преценя докъде се простира истината и откъде започва лудостта на този човек. Това над минава всичко, което някога съм чувал, на което съм бил учен или съм вярвал за магията.

Сега вече тя го погледна със загриженост. Той си помисли, че, от една страна, напразно възбужда страховете й. От друга обаче, не можеше да си позволи да я уплаши толкова, колкото самият той бе стреснат.

— Джоузеф Андер — започна накрая — е бил убеден, че е по-добър от всички останали магьосници.

— Това вече ни е известно.

— Да, но работата е там, че може да се окаже прав.

— Какво?

— Понякога в лудостта се крие гений. Калан, не мога да преценя къде да поставя границата. От една страна, това, че не знам много за магията, е слабост, но, от друга, означава, че не съм обременен от предразсъдъци като магьосниците в Кулата, така че имам шанса да разпозная истината в думите му там, където магьосниците не са успели. Виж, Джоузеф Андер е гледал на магията като на обикновен пакет от изисквания — нали разбираш, щипка от това, еди-коя си дума, произнесена три пъти, докато се обръщаш на левия си крак такива неща. Гледал е на магията като на форма на изкуството — като на изразно средство.

Калан се намръщи.

— Не те разбирам. Или хвърляш едно заклинание както трябва, за да го задействаш, или нищо не става. Както аз предизвиквам силата си с докосване. Както извикахме Хармониите, изпълнявайки определени изисквания на магията, които ги освободиха.

Той беше наясно, че с нейните магически способности, с познанията й и с цялото й обучение за магията тя щеше да има същите проблеми като останалите магьосници. Ричард усещаше лек нюанс на объркване — какъвто вероятно е изпитвал и Джоузеф Андер. В това той също разбираше този човек по-добре — разбираше какво е объркването хората да ти казват жестоката истина за нещо, с което ти си по-наясно, и въпреки това да не можеш да ги накараш да прозрат абстрактната идея на по-важната цялост пред очите им.

Както и Джоузеф Андер, Ричард реши да опита отново:

— Да, знам и не казвам, че не действа, но той е бил убеден, че има и още нещо. Магията може да бъде изведена на по-висше ниво — отвъд полето, в което повечето хора използват дарбата си.

Сега вече лицето й се намръщи сериозно.

— Ричард, това е лудост.

— Не мисля. — Той взе книжката пред себе си.

— Това тук е в отговор на нещо, което те са го попитали и което не е било свързано с настоящите проблеми. Но трябва да го чуеш, за да разбереш начина на мислене на Джоузеф Андер.

Той й прочете превода си.

— „Магьосник, който не може истински да разрушава, не може и да създава истински.“ — Той потупа книжката.

— Има предвид магьосниците като днешните, притежаващи само едната страна на магията, Адитивната. Като Зед. За Андер човек, който не притежава и двете страни на магията, изобщо не се е броял за роден с дарбата. За него такъв човек е бил просто грешка, нещастно ограбен. — Ричард се върна на текста и зачете: — „Магьосникът трябва да познава себе си, иначе рискува да предизвика лоша магия, която да навреди на собствената му воля.“ Тук говори за креативните аспекти на магията отвъд нейната структура. „Магията усилва и концентрира страстите, укрепва чувствата не само като радостта, но и разрушителните страсти и по този начин те могат да се превърнат в обсесии, да станат непоносими, докато не бъдат освободени.“

— Звучи ми като оправдание за собствените му разрушителни наклонности — обади се Калан.

— Не мисля. Струва ми се, че той е достигнал до нещо.

— В такъв случай как ще прогоним Хармониите?

Ричард поклати глава отчаяно.

— Не знам. Опасявам се, че на този въпрос няма отговор. Магьосниците от времето на Джоузеф Андер са били също толкова объркани от този човек, както и ние днес. В крайна сметка просто са приели, че това място е загубено за тях. Започвам да вярвам, че Джоузеф Андер е създал непобедима магия вътре в един ребус без решение.

Калан взе книгата от ръцете му, затвори я и я върна на масата.

— Ричард, струва ми се, че самият ти полудяваш, до като четеш писанията на един лунатик. Именно така действа магията.

Точно това бяха казали и магьосниците от Кулата на Андер — че не може да промени и контролира нещо, само по себе си неконтролируемо. Но Ричард не го каза на Калан. Тя не бе готова да мисли за магията по такъв начин.

Нито пък останалите магьосници.

Джоузеф Андер не е бил доволен ни най-малко от всеобщото отхвърляне на идеите му и просто си е взел сбогом.

Калан го прегърна през врата.

— Съжалявам. Знам, че правиш всичко възможно. Просто започвам да се изнервям. Скоро ще дойдат резултатите от гласуването.

Ричард обви с ръце кръста й.

— Калан, хората ще прозрат истината. Трябва да го направят.

Тя отмести поглед.

— Ричард — прошепна след малко, — искаш ли да се любим?

— Какво?

Тя го погледна право в очите.

— Толкова време мина. Искам да се любим.

— Тук? Сега?

— Можем да завържем входа на палатката. Пък и без друго никой не влиза, преди да е получил разрешение. — Тя се усмихна. — Обещавам да не вдигам шум и да не те поставям в неловко положение. — Повдигна брадичката му с пръст. — Обещавам дори да не казвам на другата ти жена.

Това извика на устните му бърза усмивка, която обаче не успя да се задържи.

— Не можем, Калан.

— Е, що се отнася до мен, струва ми се, че ще мога. А се обзалагам, че ти също скоро ще си промениш мнението.

Ричард вдигна малкия черен камък на шията й.

— Калан, магията се срина. Това вече не действа.

— Знам. Точно затова го искам. — Тя се вкопчи в ризата му. — Ричард, не ме е грижа. Какво като си направим бебе? Какво от това?

— Знаеш какво от това.

— Ричард, толкова ли ужасно ще е? Мислиш ли? — Зелените й очи се напълниха със сълзи. — Толкова ли ще е ужасно, ако двамата си направим дете?

— Не, Калан, разбира се, че не. Не става въпрос за това. Знаеш, че го искам. Но точно в момента не можем. Не можем да си позволим от всяка сянка да ни дебне Шота, опитвайки се да изпълни обещанието си. Не можем да си позволим да пренебрегнем дълга си.

— Дълга си. Ами ние? А нашите желания?

Ричард извърна поглед.

— Калан, нима наистина искаш да родиш дете в този свят? В лудостта на този свят? В лудостта на Хармониите и изпречилата се пред очите ни ужасна война?

— Ами ако отговоря положително?

Той се обърна към нея и й се усмихна. Ясно му беше, че само я амбицира. Вероятно присъствието на Ду Чайлу я караше да иска и свое дете.

— Калан, след като го искаш, и аз го искам. Съгласна ли си? Ще направим всичко, каквото искаш, а после ще му мислим за Шота. Но междувременно може ли да почакаме, докато поне сме сигурни, че светът на живите ще продължи да съществува, за да можем да родим в него детето си.

Най-сетне и тя се усмихна.

— Разбира се. Прав си. Вероятно просто съм се отнесла. Трябва първо да се оправим с Хармониите, с Императорския орден.

Ричард я прегърна, за да я успокои. В същия миг отвън се провикна капитан Мейферт.

— Виждаш ли? — прошепна й той.

Тя се усмихна.

— Да, капитане, влезте.

Мъжът с неохота пристъпи през прага. Не смееше да повдигне очи към Ричард.

— Какво има, капитане?

— Хм, Господарю Рал, Майко Изповедник гласовете във Феърфийлд са преброени. Пристигнаха и някои от пратениците ни от провинцията. Но не всички — добави той припряно. — Очакваме завръщането на останалите. Ще са нужни още няколко дни, докато се приберат всички.

— Е, капитане, какви са резултатите?

Мъжът му подаде лист хартия. Ричард го прочете, но му трябваше известно време, за да осъзнае написаното.

— Седем от десет срещу нас — прошепна накрая.

Калан внимателно взе листа от ръката му и погледна сама. Без да каже нито дума, го остави на масата.

— Добре — каза той, — знаем какви лъжи бяха наговорени на хората в града. Но трябва да си даваме сметка, че в провинцията ще е по-различно.

— Ричард — прошепна Калан, — тези лъжи са плъзнали из цялата страна.

— Но нали лично говорихме с хората. Толкова време прекарахме с тях. — Той се обърна към капитан Мейферт.

— Какво е положението на другите места?

— Ами…

— Какво е положението в онзи град — той щракна с пръсти — Уестбрук. Там, където останахме, за да разгледаме нещата на Джоузеф Андер. А, какво е положението там? Дойде ли обратна информация?

Мъжът отстъпи крачка назад.

— Да, Господарю Рал.

— Е?

Калан постави ръка на рамото му.

— Ричард — прошепна тя, — капитанът е на наша страна.

Ричард притисна с пръсти слепоочията си и си пое дълбоко въздух.

— Какви са резултатите от Уестбрук, капитане?

Мъжът, пребледнял, се покашля.

— Девет от десет са гласували с кръстче срещу нас, Господарю Рал.

Ричард бе зашеметен. Той лично бе разговарял с онези хора. Дори си спомняше имената на някои от тях, помнеше лицата на прекрасните им деца.

Почувства как губи почва под краката си, как пропада в някаква безумна пропаст. Не бе мигвал ден и нощ, за да се опита да помогне на тези хора да вземат в ръце собствената си съдба, да бъдат свободни. И те го бяха предали.

— Ричард — с топло съчувствие каза Калан, — не си виновен ти. Наговорили са лъжи на хората. Уплашили са ги.

Ричард махна неясно с ръка.

— Но нали говорих с тях, обясних им, че всичко се прави заради тях, за тяхното бъдеще, за свободата на децата им.

— Знам, Ричард.

Капитан Мейферт стоеше, без да помръдва. Калан му направи знак с ръка да си върви. Той се поклони и тихо се измъкна от палатката.

— Отивам да се поразходя — прошепна Ричард. — Имам нужда да остана сам. — Той махна към одеялата. — Не ме чакай, лягай си.

И потъна в тъмнината.

ШЕСТДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ТОЙ ТИХО ОСВОБОДИ за вечерта жената, която бършеше праха от изящните дървени скулптури в апартамента им и след като затвори вратата след нея, се запъти към спалнята. Тереза го чу да приближава и се обърна.

— Далтон — усмихна му се тя. — Ето те и теб, съкровище.

— Тес.

Бе прекарал цялата ситуация хиляди пъти през главата си, докато накрая бе намерил мястото, където ще може да се изправи лице в лице с нея и ще е способен да се контролира.

Трябваше да се контролира.

Пристъпи към най-сигурния си метод за свършване на дадена работа. Единствено тук можеше да е, сигурен, че ще се владее. Щеше да се справи с това, както се бе справил с толкова много други неща.

— Не те очаквах толкова рано.

— Тес, чух нещо.

Тя седеше пред огледалото, разресвайки красивата си коса.

— Така ли? Някаква интересна новина ли?

— В известен смисъл. Чух, че споделяш леглото на Суверена. Вярно ли е?

Вече бе сигурен, че е вярно. Бе задействал всички механизми на паяжината си.

Тя спря да се реши и го погледна в огледалото. По лицето й се четяха най-различни чувства. Сред тях преобладаваше предизвикателството.

— Далтон, той не е обикновен мъж. Той е Суверенът. — Тя стана и се обърна към него, не знаейки каква ще бъде реакцията му. — Той е следващият след Създателя.

— Мога ли да те попитам как стана?

— Бертранд каза, че Създателят му е говорил. — Тя зарея поглед някъде в далечината. — Създателят му ка зал, че тъй като съм ти била вярна и никога не съм докосвала друг мъж и понеже ти също си ми бил верен, Създателят ме е избрал, за да освобождавам Бертранд от светските напрежения. — Тя отново го погледна. — Така че, Далтон, това е награда за теб. За верността ти към мен.

Далтон се накара да отговори:

— Да, ясно.

— Бертранд казва, че това е мое свято задължение.

— Свято задължение.

— Когато съм с него, е като не знам. Толкова е особено. Да помагаш на Суверена тук, на този свят, е чест и дълг. Само като си помисля, че му помагам да се освободи от ужасното напрежение, което се натрупва в него от това, че е Суверен. Това е страхотна отговорност, Далтон — да бъдеш Суверен.

Той кимна.

— Права си.

Убедила се, че той няма да се ядоса и да я удари, тя пристъпи към него.

— Далтон, аз те обичам все така.

— Радвам се да го чуя, Тес. За това се тревожех най-много. Да не съм загубил любовта ти.

Тя го стисна за раменете.

— Не, глупаче. Никога. Аз те обичам все така. Но Суверенът ме призова. Трябва да го разбереш. Той има нужда от мен.

Далтон преглътна.

— Разбира се, скъпа. Но ние можем ние все пак можем, можем ли въпреки това да сме заедно в леглото?

— О, Далтон, разбира се, че можем. Това ли те притесняваше? Че няма да имам време и за теб? Далтон, аз те обичам и винаги ще те искам.

— Добре — кимна той. — Това е добре.

— Хайде да се гушнем, съкровище, и ще ти покажа. Може дори да ти се сторя още по-привлекателна. Освен това, Далтон, е висока чест да бъдеш със самия Суверен. Така хората само ще си повишат още повече мнението за теб.

— Сигурен съм, че си права.

— Ами тогава хайде да си лягаме — тя го целуна по бузата. — Нека ти покажа колко щастлив мога да те направя.

Той се почеса по челото.

— О, наистина бих го искал повече от всичко на света, но ме чакат още цял куп спешни дела. Току-що пристигнаха резултатите от гласуването.

— Знам. Бертранд ми каза.

— Бертранд.

Тя кимна.

— Суверенът, глупаче. Той ми каза. Толкова се гордея с теб, Далтон. Знам, че ти също имаш роля в това. Заслугата не е само на Бертранд. Знам, че ти много си му помогнал.

— Роля. Колко мило от страна на Суверена да забележи помощта ми.

— Той има много високо мнение за теб, Далтон.

— Радвам се да го чуя. — Той се покашля. — Хм, виж, Тес, трябва да се връщам на работа. Чакат ме важни дела.

— Да те чакам ли?

Той махна с ръка.

— Не. Не, скъпа. Трябва да отида до Феърфийлд да проверя някои неща.

— Тази нощ? Тепърва?

— Да.

— Далтон, не бива да работиш толкова много. Обещай ми, че ще отделяш малко време и за себе си. Обещай ми. Тревожа се за теб.

— Не бива. Добре съм.

Тя му се усмихна с най-лъстивата си усмивка.

— Обещай ми, че ще намериш време да ме любиш!

Той се усмихна.

— Разбира се. Обещавам. — Целуна я по бузата. — Лека нощ, скъпа.

Жената със стъкленицата в ръце смръщи чело.

— Познавам ли те?

— Не — отвърна Калан и сведе глава, за да остане лицето й скрито в сянката на лампата. — Едва ли. Не съм от тук. Дойдох до Феърфийлд специално за това.

Калан бе облякла дрехите, с които обикновено пътуваше, и бе увила главата си с шал, за да скрие дългата си коса. Направи го след като напусна лагера. Тъй като Ричард бе заминал нанякъде, войниците бяха настояли да я придружат в разходката й, за глътка въздух. Тя грубо им бе заповядала да останат по местата си.

Подобни заповеди никога не биха действали пред Кара. Тя не би ги чула. Войниците нямаха толкова кураж, нито пък бяха толкова безразсъдни и умни като Морещицата.

Жената въздъхна.

— Е, разбирам, скъпа. Не една и две жени предприемат пътешествия с такава цел.

Тя повдигна запушената стъкленица, очевидно намекваща първо да си получи парите. Калан й подаде златен суверен.

— Задръж го. В замяна очаквам мълчание от твоя страна.

Жената сведе глава.

— Напълно те разбирам. Благодаря ти, скъпа. Много щедро от твоя страна. Благодаря ти.

Калан взе стъкленицата и я задържа в дланта си, взирайки се през мътното й стъкло в бистрата течност вътре. Осъзна, че другата й ръка е върху корема. Отпусна я встрани.

— И така — каза жената и посочи стъкленицата, — забърках сместа току-що и ще действа през нощта. Можеш да я изпиеш, когато искаш, но ако чакаш до сутринта, е много вероятно да престане да действа. Предлагам ти да го направиш, преди да си легнеш.

— Ще боли ли?

Жената смръщи лице загрижено.

— Най-вероятно не повече, отколкото при обикновен мензис, скъпа. Не и при положение, че е толкова рано. Но ще има кървене, подготви се за това.

Калан имаше предвид дали ще е болезнено за бебето. Но не можа да се насили да повтори въпроса си.

— Просто го изпий всичкото — продължи жената. — Не е чак толкова отвратително на вкус, но може да ти се прииска да пийнеш и малко чаец.

— Благодаря.

Калан се обърна да си върви.

— Почакай — спря я жената. Приближи се и хвана Калан за ръката. — Съжалявам, скъпа. Ти си млада, ще имаш и други деца.

Калан изведнъж си помисли нещо.

— Няма да повлияе на способността ми да…

— Не, скъпа, няма. Всичко ще е наред.

— Благодаря ти — каза Калан и тръгна към вратата, изведнъж изпитала непреодолимо желание да се махне от малкия дом, да потъне в тъмнината, да остане сама — в случай че й се доплаче.

Жената я стисна за ръката и я обърна към себе си.

— Обикновено нямам навика да изнасям лекции на младите жени, защото когато дойдат при мен, вече е късно за това, но се надявам да се омъжиш, скъпа. Помагам, когато има нужда от мен, но предпочитам помощта ми да се изразява в раждането на детето ти, а не в премахването му. Наистина.

Калан кимна.

— И аз бих искала. Благодаря ти.

Улиците на Феърфийлд бяха тъмни, но все още се виждаха хора, запътили се по работа. Калан знаеше, че когато Императорският орден пристигне, целият ритъм на живота им внезапно ще се преобърне.

Точно в този момент обаче не й бе до мисли за това.

Реши да го направи, преди да се е върнала в лагера. Опасяваше се Ричард да не открие стъкленицата и да се наложи да му обяснява. Той никога няма да й позволи да го направи, но при положение, че не знаеше за състоянието й, тя бе успяла да разбере от него истинските му чувства и желания.

Беше прав. Трябваше да се грижат за толкова много хора. Не биваше да допуснат личните им проблеми да засенчат отговорностите им. Шота би спазила обещанието си относно подобно нещо и тогава те нямаше да могат да се грижат за своите задължения. Така щеше да е най-добре.

На излизане от града мерна Далтон Камбел, който приближаваше по една улица на кон, така че свърна в сенките встрани. Винаги го бе смятала за сериозен и разумен мъж. Тази вечер й се стори като отнесен в друг свят. Запита се какво ли прави в тази част на града, славеща се с не особено добрата си репутация.

Изчака го да отмине и едва тогава продължи пътя си.

Щом стъпи на пътя към имението на Министъра, близо до който бе разположен лагерът им, в далечината й се мерна карета, в чийто метален покрив за миг блесна луната. Беше на доста разстояние от нея, но тя все пак свърна встрани от пътя. Не искаше да среща никого, особено пък такъв, който би могъл да я разпознае.

Буцата в гърлото й заплашваше да я задуши, докато краката й я носеха към житната нива. По бузите й се изтърколиха безмълвни сълзи. Когато се поотдалечи от пътя, се свлече на колене и даде воля на чувствата си.

Загледана в стъкленицата в ръката си, проблясваща на светлината на луната, си помисли, че едва ли някога се е чувствала по-мизерно. Преглътна поредния стон, напомняйки си, че е за доброто на всички. Така беше. В това бе убедена.

Отпуши стъкленицата и остави тапата да падне на земята. Вдигна ръка, за да разгледа съдържанието й на светлината. Притисна с другата си ръка детето им; детето й; детето на Ричард. Преглътна сълзите си и вдигна стъкленицата към устните си. Спря, докато успее да уравновеси дишането си. Не искаше да си напълни устата с течността, а после да не успее да я глътне.

Свали съда от устните си. Отново се загледа в него на лунната светлина, мислейки си за всичко, което означава това.

В следващия момент обърна стъкленицата към земята.

Внезапно изпита вълна на облекчение, сякаш собственият й живот бе спасен и надеждата се бе възвърнала на света.

Когато се изправи, сълзите й бяха само спомен и вече изсъхваха на бузите й. Усмихна се с облекчение, с радост. Детето им беше спасено.

Захвърли празната стъкленица в нивата. Докато го правеше, забеляза недалеч мъж, който я гледаше. Замръзна. Той вървеше към нея целенасочено, бързо. Калан се обърна на другата страна и видя още мъже. Отзад я притискаха други. Всичките бяха млади и както забеляза, червенокоси.

Без да губи нито миг повече, утежнявайки допълнително положението си, тя се поддаде на инстинкта си и се спусна презглава към лагера им.

Вместо да се опитва да разкъса обръча, се насочи към онзи, когото бе забелязала първо. Той застана в готовност, приклекнал, разтворил крака.

Калан се хвърли отгоре му и го стисна за ръката. Вгледа се в очите му и разпозна в тях куриера на име Роули. Без да си даде труда да се замисли, в същата тази минута освободи силата си в него, готова за предстоящия тътен, който щеше да го погълне.

След като не се случи нищо такова, си припомни, че Хармониите бяха отнели силата й. Мислеше си, че я усеща вътре в себе си както винаги, но нея я нямаше.

В същия този миг на осъзнаване, разбиране и провал тя изведнъж наистина почувства магията си. Калан познаваше гъделичкащото й усещане, което те обзема с мощна сила, плъзва в теб подобно на змия в леговището си и е също толкова смъртоносна.

Дръпна ръката си, но знаеше, че е твърде късно. Отвсякъде я притискаха мъже, станали по-смели сега, след като вече я бяха пипнали. Прииждаха нови и нови.

Бе изтекъл само един миг, откакто бе хванала Роули и го бе пуснала. През този миг тя взе единственото правилно решение. Имаше един-единствен шанс — да се бие или да умре.

Изрита мъжа пред себе си в корема. Усети чупенето на кост при удара на ботуша й. Той се строполи на земята със сподавен вик. Калан го изрита в слабините. Замахна към очите на мъжа, настъпващ отляво.

Осигури си пролука. Спусна се към нея, но бе принудена да спре рязко, дръпната назад за косата с истинска жестокост. Завъртя се и изрита мъжа, като в същото време заби лакти в прииждащите от двете й страни.

Бе последният й удар. Хванаха я за ръцете. Получи тежък удар в корема. Веднага си даде сметка, че той й бе причинил нещо ужасно. Последва удар по лицето, после още един, от който остана като замаяна. Не можеше да си поеме дъх. Опита се да прикрие лицето си, но ръцете й бяха хванати. Последва порой от юмруци в корема й, от които остана съвсем без дъх. Други се нахвърлиха върху главата й, която се замята във всички посоки. Опита се да преглътне кръвта, бликнала в устата й, преди да се е задушила. Чу ръмженето на мъжете около себе си — подобно глутница кучета, че сумтенето, придружаващо усилията им да удрят с все сила. Обзе я нечовешкият ужас на безпомощността.

Дъждът от удари не спираше. Тя увисна безпомощна. Болката я пронизваше отвсякъде. Повалиха я на земята.

Обви я тъмнина, черна като самата смърт. В следващия миг болката потъна в нищото и тя полетя в милостивия покой на Светлината.

Ричард бродеше из житната нива като замаян. Всичко така се обърка. От товара, легнал на плещите му, сякаш не можеше да си поеме дъх. Не знаеше какво да прави. Хармониите, Императорският орден — — всичко вървеше наопаки.

И всички хора зависеха от него — без значение дали го разбират или не. Жителите на Средната земя разчитаха на него, за да отблъсне Императорския орден. Д’Харанците разчитаха на него, за да застане начело на страната им; Всички бяха изложени на опасност от Хармониите, които ставаха все по-силни с всеки изминал ден.

На всичко отгоре бе пожертвал толкова труд и усилия за народа на Андерия, а те му бяха отвърнали с предателство — и това бе съкрушително.

Най-лошото обаче бе това, че двамата с Калан трябваше да поставят всичките тези проблеми пред мисълта да имат дете. Той бе готов да рискува Шота, както бе готова и Калан. Бе наясно с опасността, която можеше да си навлекат с появата на едно дете, но бе готов да се бори за правото им на собствено бъдеще. Но как можеха да си позволят да се грижат за дете сега, когато Хармониите и Императорският орден с все сила се опитваха да разрушат този свят! Да се прибави и Шота към цялата каша, щеше да е напълно извън силите им. Калан също го разбираше, но той знаеше, че за нея е по-трудно, защото целият й живот бе минал в служба на дълга.

Но ако двамата не изпълнеха своята роля, своите задължения, целият свят щеше да попадне под робството на Джаганг. Ако Хармониите не го унищожат предварително. А идването на Хармониите на този свят бе станало единствено по вина на Ричард. И сега негова бе отговорността за изгонването им.

Както и да е, дори да успееше да разбере какво е направил Джоузеф Андер, оставаше Джаганг, с когото трябваше да се преборят, преди да мислят за дете. Калан разбираше и това. Той благодари на добрите духове за единственото хубаво нещо в живота му: Калан.

Осъзна, че вероятно е приближил доста до Феърфийлд. Калан щеше да се тревожи. Бе прекарал навън доста време. Не искаше да я притеснява. И без друго тя си имаше достатъчно грижи. Надяваше се да не се е разстроила от отказа му да имат дете точно в този момент.

Обърна се с намерение да се връща в лагера и сякаш до него достигна някакъв звук. Изправи се и се заслуша. Не можеше да каже от колко време се чува, защото досега не бе обръщал внимание на нищо друго освен на собствените си мисли, опитвайки се да намери разрешение на проблемите. Сега обаче напрегна слух. Счуха му се приглушени удари.

Без да спре и да се замисли, Ричард се насочи тичешком към шума. С приближаването си осъзна, че чува пръхтящи от някакво усилие мъже, задъхани, напрегнати.

В следващия миг ги видя — бяха цяла банда, биеха някого на земята. Ричард сграбчи най-близкия за косата и го дръпна назад. Под него забеляза кърваво тяло.

Бяха пребили до смърт нещастната си жертва.

Ричард позна човека, когото бе стиснал за косата. Бе един от куриерите. Доколкото си спомняше, името му бе Роули. В очите му блестеше див, безумен поглед.

Роули, видял срещу себе си Ричард, моментално нададе вик:

— Хванете го!

Ричард обви с другата си ръка врата му, стисна го за брадичката, наведе го напред, после дръпна рязко назад, Прекършвайки му врата. Роули се строполи на земята в безжизнена купчина.

Към Ричард се хвърли друг от мъжете. Инерцията на полета бе най-сериозната му грешка. Ричард го посрещна с разперена в лицето длан.

Докато вторият нападател все още летеше към безжизненото тяло на Роули, Ричард сграбчи трети за косата, дръпна го напред и забоде коляното си в брадичката му. Челюстта на онзи изпука, тялото му се свлече на земята.

Вече всички от бандата се бяха изправили, готови да се нахвърлят отгоре му. Той си даде сметка, че съвсем скоро може да сподели съдбата на бедната жертва в прахта. Единственото му предимство бе, че разбойниците вече бяха изтощени от боя. За сметка на това имаха огромно числено превъзходство, освен това бяха подивели от кървава жажда за мъст.

Точно когато се канеха да се нахвърлят едновременно отгоре му, явно забелязаха нещо, което ги накара да застинат по местата си. Ричард се обърна и видя майсторите на острието на Бака Тау Мана да изпълват нощта със свистящи във въздуха мечове.

Предположи, че сигурно са го последвали в самотната му разходка. Дори не бе разбрал, че са наблизо. След като те се заеха с бандата разбойници, Ричард коленичи край окървавеното тяло в утъпканото жито.

Който и да бе човекът, най-вероятно бе мъртъв. Ричард се изправи с мрачна въздишка. Загледа се в тъмната фигура, доскоро представлявала живо същество. Вероятно краят е бил ужасен.

Де да бе дошъл по-рано, по-бързо, този човек вероятно щеше да има шанса да оцелее. Изведнъж изпита непоносимост да гледа окървавеното тяло, както и околните, и отстъпи встрани.

Не бе изминал и няколко крачки, когато внезапно му хрумна мисъл. Обърна се и погледна. Примигна пред безумната мисъл, но тя не го напускаше — ами ако бе някой негов близък? Нима не би искал случайно оказалият се наблизо странник да направи за него каквото може? Той бе единственият, който можеше да помогне — ако изобщо бе възможно да се помогне. Сигурно си струваше да опита — дори човекът вече да е мъртъв, нямаше какво да губи.

Затича се и отново коленичи до тялото. Дори не можеше да каже дали е мъж или жена. Успя да разбере само, че носи панталон, така че прие, че е мъж. Постави ръка под врата му и изтри кървавата маска от подпухналите, разбити устни, долепи своите до тях.

Спомни си какво бе правила с него Дена, когато бе на косъм от смъртта. Спомни си как Кара бе сторила същото с Ду Чайлу.

Вдъхна дъха на живота в безжизненото тяло. Отдели устни и се заслуша. Опита отново, после отново и отново.

Остана коленичил край тялото сякаш цяла вечност, макар да бе сигурен, че са минали не повече от няколко минути. Отчаяно се надяваше тази бедна нещастна душа да съумее да се върне при тях. Помоли добрите духове за помощ.

Толкова му се искаше да има поне едно хубаво нещо, което да е научил от Дена, Морещицата. Кара вече бе върнала Ду Чайлу към живота, доказвайки, че Морещиците могат не само да отнемат живот.

Отново се помоли горещо на добрите духове за помощ, да задържат бедната душа при тялото й, да не я вземат при себе си.

Животът се завърна с тежък стон.

Ричард чу стъпки. Вдигна поглед и видя двама от майсторите на острието да се завръщат при него. Бе излишно да ги пита дали са свършили успешно мисията си. Бандата разбойници нямаше да има възможност за повече злини тази нощ.

Но освен двамата идваше и още някой. Беше възрастен господин в тъмни дрехи. Бързаше към тях някак уплашено, но и припряно.

Остана потресен от гледката.

— О, скъпи Създателю, още един ли!

— Още един? — попита Ричард.

Мъжът се свлече на колене, явно не чул въпроса на Ричард. Вдигна кървавата ръка и я допря до бузата си.

— Слава на Създателя — прошепна след малко. Вдигна поглед към Ричард. — Имам карета. — Посочи към пътя. — Ето я там, на пътя. Помогнете ми да отнеса бедното същество вътре и ще мога да му помогна у дома.

— Къде живеете? — попита Ричард.

— Във Феърфийлд — отвърна мъжът и като не откъсваше очи от майсторите на острието, нежно, внимателно повдигна от земята изпадналия в безсъзнание, но все пак дишащ човек.

— Добре — каза Ричард, избърсвайки кръвта от устните си. — Вероятно е по-близо от моя лагер.

Ричард понечи да помогне, но онзи отказа.

— Значи в такъв случай вие сте Господарят Рал?

Ричард кимна. Мъжът спря и подаде ръка за поздрав.

— Господарю Рал, за мен е чест, макар обстоятелствата да не са особено приятни. Казвам се Едуин Уинтроп.

Ричард стисна ръката му.

— Господин Уинтроп.

— Едуин, ако обичате. — Мъжът стисна Ричард за раменете. — Господарю Рал, това е просто ужасно. Моята любима съпруга Клодин…

Едуин избухна в сълзи. Ричард внимателно го подхвана, опасявайки се, че човекът може да се строполи на земята.

— Любимата ми съпруга Клодин бе убита по съвсем същия начин. Пребита до смърт на това място.

— Наистина съжалявам — отвърна Ричард, едва сега давайки си сметка за реакцията на мъжа.

— Нека да помогнем на това бедно същество. За жалост на Клодин не е имало кой да помогне. Моля ви, Господарю Рал, нека помогнем поне на този човек.

— Наричай ме Ричард, Едуин. Не бих искал нищо повече от това да помогна.

Ричард проследи с поглед как Джиаан и другарят му помагат тялото да бъде положено внимателно в каретата.

— Искам да придружите Едуин. Не можем да сме сигурни, че онзи, който е направил това, няма да опита отново.

— Не остана никой, който да докладва, че са се провалили — отвърна Джиаан.

— Рано или късно ще разберат. — Ричард се обърна към Едуин. — Не бива да казваш никому за случилото се, в противен случай може да се окажеш изложен на опасност. Може да се опитат да довършат работата.

Едуин кимна и се качи в каретата си.

— Имам лечителка, дългогодишна приятелка, на която мога да се доверя напълно.

Ричард и другите майстори на острието извървяха мълчешком пътя до лагера. Преди време те бяха изразили пред него абсолютната си увереност, че Ричард ще успее да прогони Хармониите, опитали се да отнемат живота на тяхната духовна майка. Ричард нямаше сили да им признае, че сега не е напреднал повече, отколкото в онзи злощастен ден.

Когато се върна в лагера, почти всички вече спяха. Не бе в настроение да разговаря с постовите. Мисълта му бе заета с Джоузеф Андер и Хармониите.

Не намери Калан в палатката им. Вероятно бе отишла при Ду Чайлу. Ду Чайлу бе започнала да цени присъствието на Калан — явно имаше нужда от друга жена до себе си. Наближаваше времето да ражда.

Ричард взе книгата на Джоузеф Андер и една свещ и се запъти към палатката, използвана от офицерите за срещи. Искаше да поработи още върху превода, но не му се щеше да пречи на Калан да спи, когато тя се върне. Знаеше, че ако остане да работи в тяхната палатка, тя ще поиска да будува с него. Нямаше нужда да отнема от съня й.

ШЕСТДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

РИЧАРД СЕ БЕ СЪСРЕДОТОЧИЛ върху едно изключително трудно и заплетено място в превода, опитвайки се да прекоси лабиринта от заплетени смиели, когато в палатката се плъзна Джиаан. Д’Харанските войници винаги искаха разрешение за влизане. Майсторите на острието приемаха безусловно, че могат да влизат навсякъде и по всяко време. На фона на скучната дисциплинираност на войниците Ричард го намираше за забавно.

— Кахарин, трябва да дойдеш с мен. Ду Чайлу ме изпраща.

Ричард скочи на крака.

— Бебето ли? Бебето идва? Ще повикам Калан. Да вървим.

— Не. — Джиаан го спря с ръка. — Не е твоето дете. Прати ме да повикам теб и каза да дойдеш сам.

— Не иска да взема Калан?

— Не, Кахарин, трябва да постъпиш така, както иска нашата духовна майка, твоята съпруга.

Ричард никога не бе виждал Джиаан по-разтревожен. Този човек винаги бе съумявал да остане като камък с меч. Ричард протегна ръка в знак да тръгват.

С изненада установи, че навън се развиделява. Бе прекарал в работа цялата нощ. Надяваше се Калан да си е легнала. Ако не беше, със сигурност щеше да му се кара, задето не е почивал.

Джиаан го заведе при два оседлани коня. Това също изненада Ричард. Мъжът би предпочел да тича, вместо да язди, освен, ако Ду Чайлу не му нареди да използва кон — а това бе почти невероятно.

— Какво става тук? — Ричард посочи към палатката на Ду Чайлу. — Мислех, че Ду Чайлу ме вика.

Джиаан скочи на седлото.

— В града е.

— Какво прави във Феърфийлд? Там едва ли е безопасно за нея, не и след като всички се обърнаха срещу нас.

— Моля те, Кахарин. Умолявам те, ела с мен и побързай.

Ричард скочи върху коня си.

— Разбира се. Съжалявам, Джиаан. Да вървим.

Ричард започваше да се притеснява, че Ду Чайлу вече си има неприятности с хората във Феърфийлд. Те знаеха, че тя е от хората на Господаря Рал и Майката Изповедник. Освен това бяха наясно и че е негова съпруга. Пришпори коня. Притеснението го сви за гърлото.

Вратата на една къща, сгушена сред дърветата, се отвори. Едуин надникна навън. Ричард, който вече наистина се бе притеснил, се поотпусна малко. Вероятно човекът, когото бяха спасили, не вървеше на добре и домакините сигурно искаха Ричард да се види с него, преди да е настъпила смъртта — нали все пак той бе върнал на нещастника дъха на живота.

Това, което не разбираше, бе какво ли търси тук Ду Чайлу. Но предположи, че сигурно просто изпитва привързаност към пострадалия — нали нея също я бяха върнали към живот по този начин.

Едуин, изплашен и притеснен, ги поведе през коридори и добре поддържани стаи в голямата къща. Отвсякъде се излъчваше някакво пусто, тихо, тъжно спокойствие. Ричард си го обясни със скорошната смърт на съпругата на домакина.

Стигнаха до една стая в дъното на къс, слабо осветен коридор. Вратата беше затворена. Джиаан почука тихичко, след това отведе встрани сломения Едуин.

Мъжът стисна Ричард за ръкава.

— Ако имаш нужда от нещо, Ричард, насреща съм.

Ричард кимна и Едуин се остави Джиаан да го отведе.

Вратата се отвори. Отвътре надзърна Ду Чайлу. Щом видя Ричард, излезе навън и го бутна назад, опирайки ръка в гърдите му. Затвори вратата след себе си, без да свали ръката си от гърдите му.

— Ричард, трябва да ме чуеш. Трябва да ме чуеш много внимателно и да не пощуряваш.

— Да пощурявам ли? Защо?

— Ричард, моля те, важно е. Трябва да ме чуеш и да правиш онова, което ти кажа. Обещай ми.

Ричард усети как лицето му пребледнява. Кимна.

— Обещавам, Ду Чайлу. Какво има?

Тя пристъпи напред. Ръката й остана на гърдите му, другата се плъзна към ръката му.

— Ричард, човекът, когото намери снощи е Калан.

— Това е невъзможно. Бих познал Калан.

Очите на Ду Чайлу бяха пълни със сълзи.

— Ричард, моля те, не знам дали изобщо ще оживее. Ти си я върнал към живот, но не знам дали, исках да дойдеш.

Той не можеше да си поеме дъх.

— Но — Мисълта му отказваше да работи. — Но аз бих я познал. Ду Чайлу, сигурно грешиш. Бих познал Калан.

Тя го стисна за ръката.

— Самата аз не я познах, докато не изтрихме част от…

Ричард се спусна към вратата. Ду Чайлу го спря.

— Ти ми обеща. Обеща да ме чуеш.

Ричард едва разчленяваше думите й. Не можеше да мисли. Пред очите му бе единствено кървавото, натрошено тяло в полето. Не можеше да се накара да повярва, че това наистина е било Калан.

Прокара пръсти през косата си. С мъка се накара да проговори:

— Ду Чайлу, моля те, не ми причинявай това. Моля те, не ми го причинявай.

Тя го разтърси за ръката.

— Трябва да си силен, иначе тя няма никакъв шанс. Моля те, не си го изкарвай на мен.

— Какво ти трябва? Само кажи. Назови го, Ду Чайлу. — По бузите му се стичаха сълзи. — Моля те, кажи ми какво ти трябва.

— Трябва ми да ме чуеш. Готов ли си?

Той кимна. Не знаеше за какво точно го моли тя, но кимна, докато мисълта му препускаше бясно. Той може да я излекува. Нали притежава магия. Лекуването изисква Адитивна магия.

Тя го разтърси отново.

— Ричард.

— Съжалявам. Кажи. Слушам те.

Ду Чайлу не издържа на погледа му.

— Загубила е детето.

Ричард примигна.

— Значи грешиш. Не може да е Калан.

Ду Чайлу заби очи в пода и въздъхна дълбоко.

— Калан беше бременна. Каза ми го, когато бяхме в онова градче, където ти четеше нещата на онзи човек — Андер.

— Уестбрук?

Ду Чайлу кимна.

— Там, преди двамата да отидете сами до планинското езеро, тогава ми го призна. Накара ме да обещая да не ти казвам. Било дълга история. Мисля, че сега имаш право да го знаеш, затова престъпвам обещанието си. Тя загуби детето.

Ричард се свлече на пода. Ду Чайлу го прегърна, докато той ридаеше неудържимо.

— Ричард, разбирам болката ти, но това няма да й помогне.

Той някак си успя да се накара да спре. Облегна се на стената, безчувствен и ням, в очакване Ду Чайлу да му каже какво трябва да направи.

— Трябва да прогониш Хармониите.

Той скочи на крака.

— Какво?

— Ако си върнеш магията, можеш да я излекуваш.

Нещата изведнъж си дойдоха по местата. Трябва да прогони Хармониите. Това е. Само да ги прогони и после да излекува Калан.

— Ричард, когато бяхме на онова място, където Калан ми каза, че чака дете…

Думите „чака дете“ отново го хвърлиха в безумен пристъп. Осъзна, че Калан е била бременна, а той дори не е разбрал. И сега детето им вече бе мъртво.

— Уестбрук, Ричард, слушай ме. Когато бяхме там, хората разправяха, че имало ужасен вятър и дъжд, и огън, които унищожили почти всичко, останало от онзи човек.

— Да, сигурно са били Хармониите.

— Те са го мразили. Ти трябва да изпитваш същата омраза в сърцето си, за да можеш да ги прогониш. Само тогава ще можеш да си върнеш магията и да излекуваш Калан. Мисълта на Ричард препускаше бясно. Хармониите са мразили Джоузеф Андер. Защо? Едва ли, защото ги е отпратил от този свят — подобно нещо Андер не бе направил. Вместо това ги бе превърнал в свои роби и ги бе принудил да му служат. Домини дирч по някакъв начин бе свързан със стореното от него.

Когато Ричард и Калан са ги освободили, Хармониите са излели част от отмъщението си върху вещите на Андер. Но защо точно на онези от тях, намиращи се в Уестбрук, а не на книгите в библиотеката на имението?

В главата на Ричард зазвъняха думите на Джоузеф Андер:

„В крайна сметка стигнах до заключението, че трябва да отхвърля както Създателя, така и Пазителя. Вместо това създадох свое собствено решение, свое собствено прераждане и смърт и по този начин винаги ще защитавам народа си. Така че сбогом, тъй като потапям душата си в бурни води, за да наблюдавам оттам за вечни времена тъй внимателно изкованото от мен, което вече е защитено и непробиваемо.“

Бурни води.

Ричард най-сетне разбра какво е направил Джоузеф Андер.

— Трябва да вървя, Ду Чайлу. Трябва да вървя. — Той я стисна за раменете. — Моля те, поддържай я жива, докато се върна. Трябва да го направиш!

— Ричард, ще направим всичко възможно. Имаш думата ми като твоя жена.

— Едуин!

Мъжът се запрепъва забързано по коридора.

— Да, Ричард. Какво мога да направя за теб? Само кажи.

— Можеш ли да укриваш тези хора при теб? Жена ми — Ричард трябваше да преглътне, за да се овладее. — Можеш ли да укриваш тук Калан? И Ду Чайлу, заедно с петимата й бойци?

Едуин описа кръг с ръка.

— Къщата ми е голяма. Има много място. Никой няма да знае кой е вътре. И без друго нямам много приятели, а онези, които имам, са ми верни до гроб.

Ричард го стисна за ръката.

— Благодаря ти, Едуин. Искам още да те помоля, когато се върна, да напуснеш къщата си.

— Моля? Защо?

— Императорският орден идва.

— Но няма ли да успееш да ги спреш?

Ричард разпери ръце.

— Как? Хората тук отхвърлиха шанса, който им дадох. Едуин, те убиха жена ти по същия начин, по който се опитаха да убият и моята. И ти искаш от мен да рискувам живота на добри хора, за да запазя тяхното благополучие?

Едуин посърна.

— Не, едва ли. Сред нас имаше хора, които бяха на твоя страна, Ричард. Опитахме се.

— Знам. Точно затова те предупреждавам. Кажи на приятелите си и се махайте оттук, докато още можете. Отпращам хората си още днес. Императорският орден ще е тук след не повече от две седмици.

— Колко време ще отсъстваш?

— Може би десетина дни — най-много. Трябва да отида в пустошта над долината Нарийф.

— Отвратително място.

Ричард кимна.

— Представа нямаш.

— Ще се грижим за Майката Изповедник както никой друг.

— Имаш ли варели, Едуин?

Мъжът се намръщи.

— Да, в склада.

— Напълни ги с вода. Запаси се с храна. След няколко дни водата и всичко, което расте от земята, може би ще е отровено.

— Защо?

Ричард стисна зъби.

— Джаганг идва тук за храна. Най-малкото, което мога да направя, е да му осигуря едно малко разстройство.

— Ричард — тихо каза Ду Чайлу и го погледна в очи те. — Не съм сигурна. Искаш ли да я видиш, преди да тръгнеш?

Ричард се стегна.

— Да, ако обичаш.

Ричард препуска в галоп из целия път обратно до лагера. Там щеше да смени коня си, така че не щадеше силите на бедното животно. Пътьом му се стори, че капитан Мейферт е вдигнал тревога сред войниците си. Постовете бяха удвоени, имаше патрули доста по-напред от обичайното. В армията без съмнение се бе разчуло, че става нещо.

Ричард се надяваше капитанът да не го пита за Калан. Едва ли щеше да успее да запази присъствие на духа, ако се наложеше да му обяснява, ако трябваше да му описва гледката, която го бе посрещнала в леглото.

Макар да знаеше, че е тя, едва я позна.

Гледката бе повече от ужасна. Направо разби сърцето му. Никога не се бе чувствал по-самотен на света, никога не бе изпитвал по-непоносима болка.

Вместо да се отдаде на мъката си, се опитваше да се съсредоточи върху предстоящата работа. Трябваше да прогони Калан от мислите си, ако искаше да й помогне. Знаеше, че това е невъзможно, но се помъчи да се концентрира върху фигурата на Джоузеф Андер и онова, което трябваше да се направи.

Трябваше да си възвърне магията и да излекува Калан. Щеше да направи всичко, за да облекчи страданията й. За щастие поне не бе в съзнание.

Беше убеден, че е разбрал какво е направил Джоузеф Андер, но нямаше ни най-малка представа как може да оправи нещата. Реши, че все пак има няколко дни път до мястото, през което време щеше може да помисли спокойно.

Все още не бе загубил Субстрактивната страна на магията си. Беше я използвал и преди и имаше — макар и малка — представа за нея. Натан, Пророк и предтеча на Ричард, веднъж му бе казал, че дарбата му е по-различна от тази на останалите магьосници, защото е магьосник-воин. Силата на Ричард се задействаше от необходимостта. И се предизвикваше от гнева.

Сега необходимостта му бе крещяща.

А гневът му бе като за десет магьосници.

Изведнъж се сети — това бе част от нещата, които Джоузеф Андер описваше, че е направил. Бе създал онова, от което се е нуждаел. Ричард се запита как ли би могло да му помогне това прозрение.

Капитан Мейферт сви юмрук към сърцето си, докато Ричард скачаше от коня.

— Капитане, трябва ми отпочинал кон. Всъщност най-добре да са три. Трябва да тръгвам — Ричард допря пръсти до челото си, опитвайки се да си подреди мислите. — Искам да сте в готовност и веднага, щом се върнат и останалите наблюдаващи гласуването, да се махате оттук.

— Къде ще отидем, Господарю Рал, ако мога да попитам?

— Връщате се при генерал Рейбич. Аз няма да дойда с вас.

Капитанът го последва в палатката му, където Ричард искаше да събере багажа си и багажа на Калан. Пътьом капитанът разпрати заповеди на войниците си, поръча отпочинали коне за Господаря Рал, натоварени с провизии. Ричард се провикна към едно от момчетата, че му е нужно най-доброто оборудване за дълга и трудна езда. Онзи незабавно се отправи да изпълни заповедта.

Капитанът остана да чака отвън, докато Ричард приготви нещата в палатката. Започна да събира багажа. Когато стигна до бялата Изповедническа рокля на Калан, ръцете му затрепериха, свлече се на колене, победен от мъката.

Останал сам в палатката, се отдаде на молитва, умолявайки добрите духове по-горещо от всякога да му помогнат. Обещаваше им всичко, което пожелаят в замяна. Спомняйки си, че единственото, което можеше да направи, бе да прогони Хармониите, за да излекува Калан, се разбърза.

Навън го чакаха конете. Развиделяваше се.

— Капитане, искам да се върнете при генерал Рейбич възможно най-скоро.

— А Домини дирч? Дойдоха рапорти за специални Андериански части и ми се струва, че може да имаме проблеми. Ще бъде ли безопасно да преминем покрай Домини дирч?

— Не. От това, което прочетох, съм склонен да мисля, че тези специални части всъщност са войници от Императорския орден. Предполагам още, че ще искат да завземат Домини дирч, за да не позволят на Рейбич да приближи до Андерия. От този момент нататък считайте, че сте във вражеска територия. Имате заповед за оттегляне. Ако някой се опита да ви спре, убийте го и продължавайте напред.

Ако Орденът, както подозирам, завземе Домини дирч, можем да използваме единственото слабо място, което все още имат — войниците им ще са покрили цялата граница, което означава, че на отделните постове отбраната няма да бъде от много хора.

Приемете, че Императорският орден вече е завзел Домини дирч. Съсредоточете усилията си в конна атака и пробийте линията им. Тъй като Домини дирч е под техен контрол, едва ли ще упражнят голяма съпротива, мислейки си, че щом преминете линията, ще могат да ви унищожат.

Мъжът го погледна притеснено.

— Значи мислите, че дотогава каменните оръжия ще са загубили силата си, така ли, Господарю Рал? Ще неутрализирате магията им?

— Надявам се. Но може и да не успея. За всеки случай искам всичките ви хора да натъпчат ушите си с восък и памук или с някакъв плат. Натъпквайте ги добре, за да не можете да чуете никакъв звук, докато стигнете до хоризонта.

— Искате да кажете, че това ще ни спаси?

— Да.

Ричард мислеше, че е разкрил принципа на действие на Домини дирч. Ду Чайлу им бе казала, че докато се бе давила, чувала Хармониите на смъртта. Джоузеф Андер е имал нужда от начин да контролира и фокусира унищожителната сила на Хармониите. Той им бе дал отговора в сътвореното от него.

— Домини дирч са камбани. Те са камбани по една причина — за да бъдат чути. Ако не можете да ги чуете, няма да ви сторят нищо.

Капитанът се покашля.

— Господарю Рал, не бих се осмелил да поставям под съмнение познанията ви относно магията, но нима е възможно оръжие с такава унищожителна сила да бъде обезвредено по толкова прост начин?

— Правено е и преди, сигурен съм. Струва ми се, че Хакенците, които някога са нахлули в тази земя, са го разбрали и така са успели да преминат.

— Но, Господарю Рал.

— Капитане, аз съм магия срещу магия. Имайте ми доверие. Ще стане. Оставям на вас стоманата, вие ми поверете магията.

— Тъй вярно, Господарю Рал.

— След като минете границата, насочете се към генерал Рейбич. Важно е. Кажете му, че искам да се оттегли.

— Какво? Сега, когато знаете как може да се премине покрай Домини дирч, не възнамерявате да го използвате?

— Домини дирч ще бъде унищожен. Не мога да позволя на Джаганг да се крие зад тях, но не искам силите ни да идват насам. Освен другото, Джаганг идва тук, за да търси храна за армията си. Надявам се да отровя поне част от тази храна. Предайте на генерала, че искам от него да заварди всички проходи към Средната земя. В открито поле той няма никакъв шанс срещу многобройната армия на Джаганг. Има надежда единствено ако принудим Джаганг да се бие по нашите правила, а не по неговите.

— Да, сър. Мъдър съвет.

— Така е — този съвет ми го даде самият генерал. Надявам се още и да успея да намаля числеността на Ордена. Кажете на генерала да действа предпазливо.

— А вие, Господарю Рал? Къде можем да ви открием?

— Кажете му да се тревожи за хората си, не за мен. Аз ще съм, не знам точно къде. Рейбич знае какво да прави. Нали затова е генерал. Би трябвало да знае по-добре от мен как да се грижи за войниците си.

— Тъй вярно, сър. Генералът е добър човек.

Ричард вдигна пръст, за да подсили думите си.

— Искам да изпълните точно заповедите, и да накарате Рейбич да стори същото. Народът на Андерия направи своя избор. Не желая никой от нашите войници да вдига оръжие в тяхна защита. Не искам да проливаме кръвта си за тях. Ясно ли е? Никой!

Капитанът пребледня. Отстъпи крачка назад.

— Нито. Една. Капка. Наша. Кръв — повтори Ричард.

— Тъй вярно, сър. Ще предам на генерала точните ви думи.

— Заповедите ми — Ричард се метна на седлото. — Говоря сериозно. Вие всички сте добри хора, капитане. Мечтата ми е някой ден всички да се завърнете при семействата си. А не да умирате залудо.

Капитанът поздрави с юмрук в сърцето:

— Това е и нашата искрена надежда, Господарю Рал.

Ричард отвърна на поздрава му, после пришпори коня си, готов да изпълни последния си дълг.

ШЕСТДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

СКЪПА, ПРИБРАХ СЕ — извика Далтон към спалнята.

Бе поръчал да отнесат в апартамента им бутилка вино и плато с любимото ястие на Тереза — заешко от сукалчета, печено във винен сос. Майстор Дрюмонд бе особено щастлив, че може да направи нещо за новия си господар, изпълнявайки необичайната му поръчка.

Във всички стаи бяха запалени ароматизирани свещи, завесите бяха спуснати и всички слуги бяха отпратени.

Господарят и господарката искаха да останат насаме.

Тереза го посрещна на вратата на спалнята с чаша вино и усмивка.

— О, съкровище, толкова се радвам, че тази нощ успя да се прибереш рано. Чаках това цял ден.

— Аз също — каза той с най-пленителната си усмивка.

Тя го погледна палаво.

— Нямам търпение да ти докажа колко много те обичам и да ти благодаря, че проявяваш такова разбиране относно задълженията ми към Суверена.

Далтон плъзна раменете на копринената й нощница и целуна голата й плът. Продължи да я целува надолу по тялото, а тя се закикоти. Направи вял опит да забави темпото му.

Сведе глава към лицето му.

— Далтон, не искаш ли малко вино?

— Искам теб — каза той със сладострастно сумтене. — Толкова време мина.

— О, Далтон, знам. Толкова те желаех.

— Докажи го — предизвика я той.

Тя отново се изкикоти, посрещайки пороя от целувки.

— О, какво си си наумил, Далтон? — простена тя. — Каквото и да е, харесва ми.

— Тес, взех си свободен ден утре. Искам да се любим цяла нощ и целия ден утре.

Тя отвърна на ласките му, докато той я насочваше към огромното им легло с железни пилони в четирите краища, напомнящи на колоните пред Кабинета за културно приятелство — леглото, принадлежащо на Министъра на културата заедно с всичко останало в превъзходния апартамент.

Някога целият този разкош би го впечатлил и би му доставил огромно удоволствие. Удоволствие от постигнатото, от спечеленото, от доказателството за това колко далеч е отишъл.

— Далтон, не искам да те разочаровам, но Бертранд ме очаква утре следобед.

Той сви рамене и нежно я отпусна на леглото.

— В такъв случай ни остава тази нощ и цялата сутрин. Съгласна ли си?

Тя засия.

— Разбира се, съкровище. Тази нощ и утре сутринта. О, Далтон, толкова съм щастлива, че разбираш колко съм нужна на Суверена.

— Наистина разбирам, скъпа. Може да ти прозвучи странно, но в известен смисъл това ми се струва възбуждащо.

— Така ли? — Тя му се усмихна похотливо. — Тази идея ми харесва. Искам да кажа, дето се възбуждаш.

Тя проследи с поглед как той разтваря деколтето й и започва да я целува по гърдите. Главата му се вдигна нагоре, за да си поеме дъх.

— Да знам, че самият Суверен е избрал жена ми, моята красива Тес, и при това след директно откровение от Създателя — това е най-висшето признание, което би могъл да очаква един истински Андерианец.

— Далтон — успя да промълви тя, останала без дъх от целувките и ласките му. — Никога не съм те виждала такъв. — Придърпа го към себе си. — Харесва ми. Толкова много ми харесва. Хайде, ела насам, нека ти покажа колко ми харесва.

Преди да започне, тя се дръпна.

— Далтон, на Бертранд също му хареса. Каза, че отношението ти го радва. И че за него също е възбуждащо.

— Всички ние се нуждаем Суверенът да ни насочва в бъдещето ни и да ни предава думите на Създателя. Наистина се радвам, че можеш да помогнеш на Суверена да се освободи от стресовете си на този свят.

Тя вече се задъхваше.

— Да, Далтон, така е. Наистина го разтоварвам. Толкова е… Не знам, толкова е прекрасно да имаш такова високо призвание.

— Защо не ми разкажеш за това, скъпа, докато се любим. Искам да чуя всичко.

— О, Далтон, толкова бих искала.

След преживяното с Тереза Далтон си даде няколко дена за възстановяване. Беше нещо, което някога би го изпълнило с усещането за истински живян живот. Някога би намерил в това извор на радост.

След онази вечер той си даде сметка, че трябва да се лиши от Тес за няколко дни, за да се повиши достатъчно желанието му и да е способен да изпълни онова, което си бе наумил.

Фоайето пред покоите и кабинетите й бе пусто. Бертранд бе в другото крило с Тереза и освобождаваше стресовете на високото си положение. Далтон бе проверил точно времето, в което тя щеше да отиде при Суверена. Тази мисъл щеше да му помогне да се съсредоточи над действията си.

Бертранд и жена му организираха нещата си така, че рядко да се засичат един с друг. Това, че покоите им се намираха в различни крила, помагаше.

Но понякога Хилдемара го посещаваше. Шумните им престрелки бяха прочути сред персонала. Един ден дори Бертранд се появи с белег над окото. Обикновено успяваше да избегне предметите, с които тя го замерваше, но в конкретния случай го бе сварила неподготвен.

Отчасти заради популярността на Хилдемара, но най-вече поради опасните й контакти Бертранд не се осмеляваше да й възразява особено вдъхновено, не искаше да се карат или да прави каквото и да било срещу нея. Тя го бе предупредила да не й се пречка, ако не иска да умре от внезапна смърт.

Тази заплаха не му допадаше особено. Така че през по-голямата част от времето си просто избягваше жена си. Имаше обаче и случаи, когато рисковано правеше глупави коментари или по някакъв начин я злепоставяше и тогава тя отиваше при него. Без значение къде се намира той — в леглото, в кабинета или на среща с видни свои поддръжници. Бертранд обикновено гледаше да избягва проблемите, като стои постоянно нащрек, но имаше случаи, когато не съумяваше да си спести гнева й.

Връзката им се бе закрепила на подобно странно ниво от години и им бе донесла дъщеря, за която никой от двамата не го бе грижа. Напоследък Далтон я бе виждал само веднъж, когато я бяха извикали от колежа, за да застане до родителите си при публичните им изявления за ужасите, които ще донесат на народа Майката Изповедник и Господарят Рал.

Господарят Рал вече бе отхвърлен от народа на Андерия. Майката Изповедник бе… е, Далтон не бе сигурен какво точно бе станало с нея в крайна сметка, но нещо му подсказваше, че най-вероятно е мъртва. Вярно, бе загубил някои от най-добрите си момчета, но при война винаги имаше жертви. Когато се наложи, щеше да попълни наново редиците си.

Серин Райак също бе умрял — бе получил ужасна инфекция, превърнала ослепеното му лице в гноясала топка. Но Далтон не можеше да каже, че това го натъжава особено. Скърбящите последователи на Райак бяха разказали за ужасната и мъчителна смърт на предводителя си. Не, Далтон не бе ни най-малко недоволен от нея.

Хилдемара му отвори лично. Добър знак, помисли си той. Роклята й бе по-разголена от всякога. Още един добър знак, каза си, тъй като тя знаеше за посещението му.

— Далтон, колко мило от твоя страна да пожелаеш да ме навестиш. Вече се питах как я караш и отдавна исках да си поговорим. Е, как си, откакто жена ти обслужва нуждите на Суверена?

Той сви рамене.

— Намерих начин да се справя някак си.

Хилдемара се усмихна — сякаш котка, мернала мишка.

— О, значи чудните дарове?

— Бих искал да ти благодаря за… Може ли да вляза?

Тя отвори вратата по-широко. Той прекрачи прага, оглеждайки разточителното охолство на покоите й. Никога не бе стъпвал във владенията нито на Суверена, нито на жена му.

Разбира се, неговата собствена съпруга бе напълно наясно с обстановката там и му я бе описала — поне частта на Бертранд — в подробности.

— Какво казваше? Нещо за благодарност?

Далтон сключи ръце на гърба си.

— За това, че ми отвори очите. — Той махна е ръка зад гърба си и се усмихна. — И вратата си, разбира се.

Тя се усмихна любезно.

— Понякога се случва да отварям вратата си за красиви мъже. Намирам го за справедливо възнаграждение.

Той се приближи до нея и взе ръката й в своята, целуна я, вперил поглед в очите й. Цялата ситуация му се видя доста превзета, но тя се престори, че я намира за искрена, сякаш бе поласкана от проявата на уважение.

Далтон си бе направил труда да се порови в частните й дела. Беше му струвало използването на всичките му ресурси, изискването на всички дължими услуги, както и отправянето на няколко директни заплахи, плюс едно назначение. В резултат обаче познаваше вкусовете и предпочитанията й. Знаеше, че агресивните любовници не й допадат. Мъжът, кандитатстващ за леглото й, трябваше да бъде нежен, внимателен. Тя обичаше с нея да се отнасят с най-висше преклонение.

Обичаше да я печелят.

Далтон гледаше на посещението си като на изискано пиршество, на което се сервира според всички правила на етикета и където ястието на вечерта се превръща в истинска атракция. По този начин, съставил си план, не му бе трудно да действа.

— Милейди, това, че съм толкова близо до жена от вашия ранг, ме плаши. Но трябва да бъда искрен.

Тя се приближи до една маса, инкрустирана със злато и сребро. Взе от един сребърен поднос бутилка и си наля чаша ром. Наля и на него, без да го пита, и му подаде чашата с усмивка.

— Моля те, Далтон, историята ни е доста дълга. Бих искала да чуя само истината. В крайна сметка нали и аз бях искрена с теб за жена ти.

— Да — отвърна той — наистина.

Тя отпи и отпусна китка на рамото му.

— Все още ли се топиш от този факт? Или си започнал да свикваш с действителността?

— Трябва да призная, Хилдемара, че бях самотен, след като жена ми толкова често бе заета. Не бях очаквал да се окажа в положение на липса на жена.

Тя го щипна съчувствено.

— О, горкичкият ми той. Знам как се чувстваш. Моят съпруг също е зает твърде често.

Далтон извърна лице, сякаш объркан.

— След като жена ми престъпи клетвата ни, установих, че имам желания, които тя не може да задоволи. Срамувам се да го призная, но нямам опит в тези неща. Повечето мъже, предполагам, биха приели подобно нещо за нормално. Не и аз.

Тя се притисна към него, прилепи устни до ухото му.

— Продължавай, Далтон. Слушам те. Не се притесня вай, ние сме стари приятели.

Той се обърна, за да застанат лице в лице, давайки й възможност да му покаже отблизо деколтето си — нещо, което тя намираше за особено привлекателно у себе си.

— След като жена ми вече не спазва клетвата ни, бидейки призована от Суверена, не виждам причина аз да се придържам към своята. Особено при положение че имам желания.

— Ами, разбира се, че не.

— А ти веднъж спомена, че трябва да се обърна първо към теб, ако се промени нещо в клетвата ми. Е, ако все още проявяваш интерес, нещата се промениха.

Вместо отговор тя го целуна. Стори му се по-малко отвратително, отколкото си бе представял. Затвори очи и дори може да се каже, че му хареса — след като привикна. Все пак се изненада, когато тя премина към конкретни действия. Все едно, това нямаше да промени крайния резултат.

ШЕСТДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ПЛАТОТО НАД ДОЛИНАТА НАРИЙФ бе толкова негостоприемно, колкото Ричард си бе представял, че би могло да бъде подобно място: безрадостна пустош. Вятърът разнасяше с вой облаци прах.

Не бе учуден, че Джоузеф Андер е избрал именно такова място.

Планините, заобикалящи мъртвото езеро, бяха също тъй мъртви. Бяха скалисти, кафеникави, лишени от живот, със заснежени върхове. Хилядите ручеи, бягащи по склоновете, проблясваха на слънцето, сякаш острите зъби на див звяр.

В контраст с мъртвата пустош бе зеленото на растенията пака, които приличаха едва ли не на водни лилии, полегнали в ленивите води, протягащи снага в обширния скут на околните планини.

Ричард бе оставил конете по-долу и се бе изкачил пеш по тясната пътечка, която водеше към езерото. Конете бе вързал хлабаво на дълги поводи, за да могат да се освободят, в случай че той не се завърне.

Имаше само едно нещо, което го подтикваше да върви напред, и то бе любовта му към Калан. Трябваше да прогони Хармониите, за да може да я излекува. Това бе едничката цел в живота му. Изправен върху мъртвата земя край отровните води, той знаеше какво трябва да направи.

Трябваше да надхитри, да надиграе Джоузеф Андер. Не съществуваше ключ към загадката на Хармониите, нямаше отговор. Нито решение, очакващо да бъде открито. Джоузеф Андер не бе оставил никаква нишка в плетивото на магията си.

Единственият шанс на Ричард бе да направи нещото, което Джоузеф Андер никога не би очаквал да бъде сторено. Ричард вече познаваше древния магьосник достатъчно, за да е наясно с начина му на мислене. Знаеше в какво вярва и какво очаква от хората. Ако искаше да успее, не биваше да предприема никоя от тези стъпки. Щеше да стори онова, което Джоузеф Андер бе наредил на магьосниците от онова време да сторят, но което те не бяха разбрали.

Надяваше се само да има сили да го свърши до край. Бе яздил до изтощение през целия ден, сменяйки конете, за да не го оставят по пътя и същевременно да имат сили да го върнат обратно. През нощта ги бе водил за поводите, докато самият той не можеше повече да се държи на краката си.

Бе на края на силите си, но се надяваше да успее да издържи достатъчно дълго. Достатъчно дълго, за да спаси Калан.

Извади бял магьоснически пясък от извезаната в злато кесийка на колана си. С негова помощ внимателно започна да чертае знака на Милостта. Тръгна от лъчите, изобразяващи дарбата, преобръщайки нещата точно наопаки на онова, което му бе казал Зед. Застана в центъра, като полагаше лъчите на дарбата отвън навътре, към себе си.

След това изписа звездата, изобразяваща Създателя, после кръга на живота и квадрата на воала, най-накрая външния кръг, представляващ началото на отвъдния свят. Въображението, бе казал Джоузеф Андер, прави един магьосник велик, а само магьосник с въображение е способен да прескочи ограниченията на традицията.

Милостта може да се подчини на волята на едно творчески направено заклинание.

Ричард възнамеряваше да направи дори повече от това. От мястото си в центъра на Милостта повдигна юмруци към небето.

— Реечани! Сентроси! Васи! Призовавам ви!

Знаеше какво искат те. Джоузеф Андер му бе казал.

— Реечани! Сентроси! Васи! Призовавам ви и ви предлагам душата си!

Надигна се вятър и по повърхността на водата излязоха вълнички. Езерото оживя. Вятърът запали повърхността му в кълбо огън. Пристигаха.

Ричард, обладан от необходимост и гняв, отпусна ръце, насочвайки юмруци към ръба на езерото — там, откъдето водата тръгваше надолу към долината Нарийф. Съсредоточи там цялото си същество.

Чрез необходимостта и гнева си призова Субстрактивната страна на силата си — най-черната, извираща от дълбините на отвъдния свят, от сенките в света на нищото.

Избухна черна светкавица, назъбените линии, извиращи от юмруците му, се преплетоха в здравата нишка на бушуващо унищожение, концентрирано от необходимостта му, захранвано от гнева му.

Ръбът на планинското езеро избухна под натиска. Докосната от черната светкавица, скалата отвъд се взриви в дъжд от пушек и каменни отломки. В един миг долният бряг на езерото край ръба се стопи. Унищожителната сила на Субстрактивната магия го заличи от лицето на земята. Езерото започна да се изпразва със зловещ тътен. Врящата вода тръгна към ръба. Той се разпени и забълбука. Растенията пака затанцуваха във вихрушката, откъсвайки се от дъното на езерото. Огромната водна маса полетя през ръба.

Огънят, помитащ езерото, вятърът над водата и самата вряща вода забавиха ход. Това бе същността на Хармониите, тяхното проявление, доказващо присъствието им.

— Елате при мен — заповяда им Ричард. — Предлагам ви душата си.

Щом Хармониите започнаха да стесняват кръга около него, Ричард извади още нещо от кесийката на колана си.

В следващия миг, докато езерото се изпразваше, разкривайки калното дъно под отровните води, точно над падащата водна маса започна да се надига тътен. Нещо започна да се ражда. Да придобива форма в света на живите.

Трептяща във въздуха над водната повърхност, започна да се появява фигура. Фигура в роба. Старец от дим и искряща светлина. Фигура, мъчена от болка.

Ричард отново сви юмруци.

— Реечани! Сентроси! Васи! Елате при мен!

И те дойдоха. Обви го плътта на смъртта. Бремето, стоварило се върху плещите му, бе почти непоносимо. Той едва се държеше на крака във вихрушката на смъртта. Бе най-отвратителното чувство, което бе изпитвал някога.

Хармониите го зовяха с мамещи звуци, идващи от друг свят. Ричард не им попречи. Усмихна се на поканите им.

Остави ги да се приближат — тези крадци на души.

После вдигна ръка и посочи:

— Вашият господар.

Хармониите засвистяха около него, изпълнени с ярост. Познаха фигурата, материализирала се пред очите им.

— Ето го, роби, вашият господар.

— Кой ме зове! — долетя вик отвъд водата.

— Ричард Рал, наследник на Алрик. Аз съм човекът, дошъл да стане твой господар, Джоузеф Андер.

— Откри ме в моето убежище. Първият, който го направи. Поздравявам те.

— Аз пък те проклинам, Джоузеф Андер, в мястото ти в отвъдното, където всеки ще отиде, щом му дойде времето.

През езерото се понесе звънък смях.

— Да ме откриеш е едно, да ме безпокоиш друго. А да ми заповядваш, съвсем различно. Не притежаваш силата, за да го сториш. Дори не можеш да си представиш какво съм сътворил.

— О, напротив — извиси глас Ричард, за да надвика шума от падащата вода. — Вода, чуй ме. Въздух, виж какво ще ти покажа. Огън, почувствай истината на думите ми.

Около него трите Хармонии се завъртяха и завихриха, нащрек за онова, което щеше да последва. Ричард отново протегна напред ръка:

— Това е вашият господар, онзи, който ви подчини на волята си, вместо да останете верни на своята. Ето я душата му, оголена пред вас.

Фигурата на Джоузеф Андер помръкна притеснено.

— Какво правиш? Какво си мислиш, че ще постигнеш с това?

— Истината, Джоузеф Андер. Ще те освободя от заблудата на съществуването ти.

Ричард повдигна ръка, разтваряйки длан пред Джоузеф Андер — ръката, поддържаща равновесието, — пълна с черен магьоснически пясък. Усети между двамата да се пропуква ивица черна светкавица.

— Ето го, Реечани. Чуй го. Ето го, Васи. Виж го. Ето го, Сентроси, усети го чрез моето докосване.

Джоузеф Андер се опита да хвърли своя магия, но се бе затворил в друг свят, съграден от самия него. Не можеше да премине оттатък него. Ричард обаче го бе извикал по своя воля и можеше да го достигне.

— А сега, Хармонии мои, време е за вашия избор. Моята душа или неговата. Човекът, който не предаде душата си на отвъдното. Който не отиде при вашия господар там, вместо това ставайки ваш господар тук, в света на живите, за да ви зароби за вечни времена.

Или мойта душа, застанала тук, в центъра на Милостта, където ще ви притегля към себе си и ще ми служите на този свят така, както сте служили на него. Избирайте — отмъщение или ново робство.

— Той лъже! — провикна се духът на Джоузеф Андер.

Бурята от Хармонии около Ричард направи своя избор. Те разбраха истината, поднесена им от него. Прекосиха моста, който Ричард бе създал за тях, празното пространство в света на живите.

Целият свят се залюля.

Отвъд този мост с вой, какъвто може да се чуе само от света на мъртвите, се вкопчиха в душата на Джоузеф Андер и го отнесоха със себе си в света, от който бяха дошли. Отведоха го у дома.

В един миг, продължил цяла вечност, воалът между тези светове се отвори. В същия този миг смъртта и животът се докоснаха.

В последвалата внезапна тишина Ричард протегна ръце пред себе си. Стори му се, че отново е цял. Установи, че усещането е страхотно.

Изведнъж осъзна стореното току-що. Бе създал магия. Бе поправил онова, което Джоузеф Андер бе опорочил.

Сега трябваше да се върне при Калан — ако все още бе жива. Накара се да прогони тази мисъл от главата си. Трябваше да е жива.

Зед отвори очи с вик. Беше тъмно. Опипа земята наоколо и откри около себе си скала. Запрепъва се напред към светлината. Към шума.

Установи, че отново е в своето тяло. Вече не бе гарван. Не можеше да си обясни как е възможно това. Но така или иначе, бе истина. Погледна ръцете си. Не бяха пера, а ръце.

Бе си възвърнал душата.

Свлече се на колене и заплака с облекчение. Да загуби душата си бе по-странно, отколкото си бе представял. Бе очаквал най-лошото.

Без душа можеше да се прероди единствено в гарван.

Опита се да погледне по-ведро на нещата — това бе опит, който никога преди не бе имал. Никой магьосник не бе успявал да се превъплъти в животно. А като си помисли човек, че единственото, което бе нужно, бе да дадеш душата си.

Реши, че веднъж му стига.

Запъти се към светлината, към тътена на водата. Спомни си къде е. Стигна до ръба, потопи се във водата и заплува към другия бряг.

Излезе оттатък. Без да мисли, прокара ръка през тялото си, за да се изсуши.

И в същия миг осъзна, че силата му се е върнала. Магията, дарбата му отново бяха с него.

Доловил някакъв звук, вдигна глава. Паячка долепи муцуна до лицето му.

Грейнал в усмивка, Зед погали мекия влажен нос.

— Паячката ми, радвам се да те видя, приятелко. Наистина се радвам.

Паячка изпръхтя от задоволство.

Зед откри седлото и останалата част от багажа си там, където ги бе оставил. С огромно удоволствие метна на гърба на кобилата одеялото и седлото. Паячка бе наистина невероятно същество.

Някакъв звук отгоре го накара да вдигне глава. Нещо се спускаше откъм планината. Вода. Езерото по някаква причина бе потекло надолу. Зед скочи на гърба на Паячка.

— Време е да изчезваме оттук, момичето ми. Паячка не чака да й се повтори.

Далтон тъкмо влизаше в кабинета си, когато усети някой да се вмъква след него. Беше Стейн. Докато онзи се обръщаше да затвори вратата, Далтон плъзна поглед към наметалото му — в него бе пришит един нов скалп.

Далтон се приближи до страничната масичка и си наля чаша вода. Беше му топло, чувстваше се леко замаян.

Е, това можеше да се очаква.

— Какво искаш, Стейн?

— Просто идвам на визита.

— Аха — каза Далтон. Отпи от чашата си.

— Сдобил си се с чуден нов кабинет.

Наистина бе хубав. Всичко бе най-доброто. Единственото, което си бе донесъл от предишния кабинет, бе сребърната поставка за ножницата на меча край писалището. Харесваше си я и си я бе пренесъл. Сякаш подсетил се за нещо, опипа дръжката на меча си.

— Е — продължи Стейн, — заслужи си го. Няма две мнения по това. Направи добро за себе си. И за жена си.

Далтон махна с ръка.

— Нов меч ли си имаш, Стейн? Бих казал, че е прекалено изискан за вкуса ти.

Онзи явно остана доволен, че Далтон е забелязал оръжието му.

— Това тук — каза той, повдигайки меча за предпази теля — е Мечът на истината. Истинският меч, носен от Търсача.

На Далтон му се стори невероятно, че подобно оръжие е в ръцете на човек като Стейн.

— И за какво ти е?

— Донесе ми го един от хората ми. Заедно с новината за неприятности.

— Нима? — попита Далтон, симулирайки интерес.

— За да ми го доставят, са заловили Морещица. Истинският Меч на истината и истинска Морещица, представяш ли си!

— Какво постижение! Императорът ще остане доволен.

— Да, когато му представя меча. Той остана доволен и от новините, които получи от теб. Да бъде победен Господарят Рал е забележително постижение. Съвсем скоро частите ни ще са тук и ще го хванем. А Майката Изповедник, откри ли я?

— Не. — Далтон отпи още глътка вода. — Но при магията, направена от Сестра Пентеа, не виждам никакъв шанс за нея. Ако се съди по ръцете на моите момчета, те също добре са си свършили работата. — Той спря и сведе глава. — Поне докато не са били заловени и убити. Не, изключено е Майката Изповедник да е преживяла подобно нещо. А ако все пак още е жива, скоро ще се чуе. Ако пък е мъртва — той сви рамене, — може и никога да не открием тялото й.

Далтон се облегна на писалището си.

— Кога пристига Джаганг?

— Скоро. Може би след седмица. Авангардът му се очаква всеки момент. Ще огледат място, подходящо за императора във вашия град.

Далтон се почеса по челото. Чакаше го работа. Не че бе нещо чак толкова важно.

— Е, ще съм наоколо, ако имаш нужда от нещо.

Вече на вратата, Стейн се извърна назад.

— О, и, Далтон, Бертранд ми спомена, че по отношение на него и жена ти си проявявал повече от разбиране.

Далтон сви рамене.

— И защо не? Тя е просто жена? Само да щракна с пръсти, ще ми скочат още цял куп като нея. Не е нещо, към което човек може да изпитва собственическо чувство.

Стейн изглеждаше видимо доволен.

— Радвам се, че си го разбрал. Орденът ще остане доволен от такава позиция. Ние не толерираме собственическото отношение към жените.

Далтон се опитваше да мисли за местата, където е възможно да се е скрила Майката Изповедник.

— Е, значи Орденът ще ми хареса. Аз споделям тези виждания.

Стейн се почеса по брадясалото лице.

— Радвам се, че е така, Далтон. При това положение не мога да се въздържа да не те поздравя за добрия ти избор на курва за жена.

Далтон, свеждайки очи към книжата пред себе си, изтръпна.

— Моля, какво искаш да кажеш?

— Ами Бертранд ми я пуска от време на време. Непрекъснато се фука с нея и искаше и аз да я пробвам. Каза й, че Създателят му казал, че трябва да достави удоволствие и на мен. И трябва да ти кажа, че наистина е огън жена. Стейн се обърна към вратата.

— О, почакай малко… — започна Далтон.

— Какво? — извърна се Стейн.

Далтон завъртя меча си със свистене и с един замах разпори корема на Стейн точно под колана му с оръжията. Направи раната плитка, само колкото да могат червата да изтекат в краката му.

Стейн ахна от изненада, отпусна челюст, очите му се завъртяха надолу в шок. Падайки на колене, погледна Далтон. Започна да гъргори в агония.

— Знаеш ли — каза Далтон, — като се замисля, май съм от онези със собственическо чувство към жените. Трябва да си благодарен на добрите духове, че те даряват с бърз край.

Стейн се строполи на една страна. Далтон го прекрачи, заставайки му в гръб.

— Но само, защото е бърз, не ми се иска да пропуснеш нещо.

Далтон стисна в юмрук мазната коса на Стейн. Прокара меча си околовръст главата му, притисна гърба му с крак и изтръгна скалпа му. Завъртя се и го показа на виещия в краката му мъж. — Това ти е за Франка между другото. Да си знаеш.

Докато Стейн се гърчеше на земята с разпилени вътрешности и обляна в кръв глава, Далтон небрежно пристъпи към вратата и я отвори, доволен, че новите му подчинени не нахълтаха в кабинета му без разрешение въпреки ужасяващите викове.

— Фил, вземи Грегъри и елате вътре.

— Да, Министър Камбел?

— Фил, този Стейн направо ми съсипа кабинета. Моля те, изведи го навън.

— Да, Министър Камбел.

— И внимавай да не ми унищожи килимите. — Далтон вдигна някакви книжа от писалището си и се обърна към продължаващия да пищи мъж. — Донесете го насам и го изхвърлете през прозореца.

СЕДЕМДЕСЕТА ГЛАВА

РИЧАРД ВЛЕТЯ ПРЕЗ ВРАТАТА. Не обърна внимание на хората в коридора и се насочи право към Калан. Джиаан го спря за ръката.

— Ричард, чакай.

— Какво? Какво има? Как е тя?

— Все още е жива. Кризата премина.

Ричард едва не се строполи на земята от облекчение. Усети как по бузите му потичат сълзи, но някак си успя да се овладее. Беше толкова изморен, че едва се справяше с най-обикновените движения. Не успя да превърти топката на вратата, не можеше и да спре.

— Вече мога да я излекувам, силата ми се върна.

Ричард се извърна към фоайето. Джиаан отново го спря.

— Знам. Силата на Ду Чайлу също се върна. Трябва първо да се видиш с нея.

— По-късно ще й се обадя. Най-напред трябва да излекувам Калан.

— Не! — изкрещя в лицето му Джиаан.

Тази реакция дотолкова изненада Ричард, че той се спря.

— Защо? Какво има?

— Ду Чайлу каза да не ти позволяваме да се приближаваш до Калан, преди да говориш с нея. Накара ме да се закълна, че няма да ти позволя да влезеш при Калан дори ако трябва да изкарам меча си пред лицето ти. Моля те, Кахарин, не ме принуждавай да го правя. Умолявам те.

Ричард си пое дълбоко въздух и се опита да се успокои.

— Добре. Щом е толкова важно, къде е Ду Чайлу?

Джиаан го поведе към стаята в съседство с тази, в която бе настанена Калан. Пътьом Ричард хвърли продължителен поглед на вратата й, но Джиаан го подбутна да върви напред.

Ду Чайлу седеше на стол с бебето си в ръце. Погледна Ричард с грейнал поглед. Той коленичи пред нея и погледна спящото вързопче в ръцете й.

— Ду Чайлу — прошепна той, — прекрасно е.

— Имаш дъщеря, съпруже.

На фона на всичко, което трябваше да си кажат с Ду Чайлу, спорът относно бащинството на детето й бе най-маловажното нещо.

— Нарох я Кара, в чест на онази, която ми спаси живота.

Ричард кимна.

— Кара ще се зарадва много, убеден съм.

Ду Чайлу отпусна ръка на рамото му.

— Ричард, добре ли си? Имаш такъв вид, сякаш се връщаш от света на мъртвите.

Той едва се усмихна.

— В известен смисъл е точно така. Джиаан ми каза, че си си възвърнала дарбата.

Тя кимна.

— Да, и трябва да й повярваш. Дарбата ми усеща заклинание.

— Ду Чайлу, трябва да излекувам Калан.

— Не, не трябва.

Ричард прокара пръсти през косата си.

— Ду Чайлу, знам, че искаш да помогнеш, но това е лудост.

Тя го стисна за ръцете.

— Чуй ме, Ричард. Дойдох при теб с определена мисия. Сега вече знам каква е. Дойдох да ти спестя болката, че ще изгубиш Калан. В душата й е заложен капан, сътворен с магия. Ако я докоснеш със своята магия, за да я излекуваш, заклинанието ще се задейства и ще я убие. Това е било начин да бъдат сигурни, че Калан ще умре.

Ричард, опитвайки се да остане спокоен, облиза устни.

— Но нали имаш силата да унищожаваш заклинания. Когато се срещнахме за пръв път, Сестра Вирна ми го каза. Ду Чайлу, можеш да обезвредиш това заклинание, за да я излекувам.

Ду Чайлу го погледна в упор.

— Не. Чуй ме. Изобщо не си даваш сметка какво става. Чуваш само онова, което ти се иска да чуеш. Трябва да разбереш истината.

Това заклинание е такова, че не мога да го докосна с магията си. Не мога да го накарам да изчезне като другата магия. То е като острието на кука за риба. Магията, с която ще лекуваш Калан, ще го задейства и така Калан ще умре. Чуваш ли ме, Ричард? Докоснеш ли я с магията си, тя ще умре.

Той притисна челото си с длани.

— Тогава какво ще правим?

— Тя е още жива. След като изкара толкова време, значи има шансове. Трябва да се грижиш за нея. Трябва да се възстанови без помощта на магия. Когато състоянието й се стабилизира достатъчно, заклинанието ще се стопи. Докато се оправи напълно, то ще е изчезнало, но тогава вече няма да има нужда от твоята намеса, защото Калан ще се е оправила.

Ричард кимна.

— Добре, благодаря ти, Ду Чайлу. Наистина ти благодаря. За, за всичко.

Тя го прегърна с бебето помежду им.

— Но трябва да изчезваме оттук. Орденът пристига. Трябва да се махаме от Андерия. Този човек, Едуин, е добър. Набави карета, с която да отведеш Калан.

— Как е тя? Дойде ли в съзнание?

— От време на време. Храним я по малко, даваме й да пие, правим й отвари. Ричард, наистина е пострадала зле, но е жива. Мисля, че ще се оправи. Наистина.

Ду Чайлу стана с бебето на ръце и поведе Ричард към другата стая. Той бе изтощен, но сърцето му биеше толкова лудо, че отново се усети на себе си.

Завесите бяха спуснати и в стаята бе сумрачно. Калан лежеше по гръб, покрита почти догоре с одеяла.

Ричард погледна надолу към толкова добре познатото му лице, но то му се стори чуждо. Гледката го остави без дъх. С усилие се задържа на крака. С усилие задържа сълзите си.

Беше в безсъзнание. Леко пое безжизнената й ръка в своята, не почувства никакъв ответ.

Ду Чайлу заобиколи леглото.

Ричард й махна с ръка. Ду Чайлу разбра и му се усмихна. Внимателно постави мъничката Кара в свивката на ръката на Калан. Бебето, все още спящо, се сгуши на новото си място.

Калан се сепна. Ръката й обгърна малкото телце, на устните й се появи сянка от усмивка.

Тази усмивка бе първото, което Ричард позна у нея.

След като внимателно положиха Калан в специалната карета, която Едуин бе приготвил, подкараха напред в ранната утрин. Един човек на име Линскот, някога Директор и все още приятел на Едуин, им бе помогнал да покрият каретата и да омекотят конструкцията, така че да се движи по-плавно. Линскот и Едуин бяха членове на група, опълчваща се на покварените порядки в Андерия. Неуспешно, както се оказа. Сега, по настояване на Ричард, те щяха да напуснат страната си. Не бяха много, но само част от тях щяха да успеят да се спасят.

Встрани от къщата, в сянката на една череша, ги чакаше Далтон Камбел.

Ричард внезапно застана нащрек, готов за бой. Далтон Камбел обаче не изглеждаше настроен да се бие.

— Господарю Рал, дойдох да ви изпратя с Майката Изповедник.

Ричард огледа обърканите лица на придружителите си. Явно поведението на Камбел бе изненадало и тях.

— И откъде знаете, че сме тук?

Мъжът се усмихна.

— Това ми е работата, Господарю Рал. Да знам разни неща. Поне това беше.

Линскот изглеждаше така, сякаш всеки момент е готов да се вкопчи в гърлото на мъжа. Едуин също като че бе готов да се бие.

На Далтон май му беше все едно. Ричард кимна с глава и Джиаан и Ду Чайлу заповядаха на хората си да отстъпят. Този човек, дошъл сам, явно не можеше да представлява заплаха за тях.

— Бихте ли ми позволили да кажа, Господарю Рал, че на друго място и в друго време ние с вас вероятно щяхме да станем приятели.

— Не мисля — отвърна Ричард.

Мъжът сви рамене.

— Възможно е. — Измъкна изпод мишницата си сгънато одеяло. — Донесох ви това, в случай че на жена ви не й е достатъчно топло.

Ричард се почувства объркан от поведението на мъжа и се запита какво ли цели той. Далтон остави одеялото отстрани на каретата. Ричард реши, че ако е искал, Далтон е щял да им създаде куп неприятности досега, така че явно не това е била целта му.

— Просто исках да ви пожелая късмет. Надявам се Майката Изповедник да се оправи. Средната земя има нужда от нея. Тя е прекрасна жена. Съжалявам, че накарах хората си да я нападнат.

— Какво казахте?

— Аз изпратих онези хора. Ако си възвърнете магията, Господарю Рал, моля ви, не се опитвайте да я лекувате с нея. Една Сестра на мрака направи заклинание, с което да я убие чрез тъмната страна на магията, в случай че бъде направен опит за лечение чрез магия. Трябва да я оставите да се възстанови сама.

Ричард си помисли, че би трябвало да убие този човек, но по някаква причина просто стоеше насреща му и слушаше самопризнанията.

— Ако искате да ме убиете, моля, заповядайте. Все ми е тая.

— Какво искате да кажете?

— Имате жена, която ви обича. Радвайте се на това и го ценете.

— А вашата?

Далтон сви рамене.

— Ами опасявам се, че тя няма да се оправи.

Ричард свъси чело.

— Какво имате предвид?

— Сред проститутките във Феърфийлд върлува страшна болест. По някакъв начин жена ми, Суверенът, неговата жена и аз сме я пипнали. Вече сме зле. Голямо нещастие. Смъртта била ужасна, както чувам.

Горкичкият Суверен ридае неутешимо. Като, се има предвид, че това бе нещото, от което винаги се е страхувал най-много през живота си и че винаги внимателно е подбирал партньорите си. Домини дирч също, както чувам, бил сринат до основи. Май всичките ни усилия загиват едно по едно. Очаквам император Джаганг, когато пристигне, да остане доста разочарован.

— Да се надяваме — отвърна Ричард.

Далтон се усмихна.

— Е, чака ме работа, освен, ако, разбира се, не предпочетете да ме убиете.

Ричард му се усмихна.

— Веднъж една мъдра жена ми каза, че хората са съучастници на тиранията по своя воля. Те правят възможно съществуването на хора като вас. Аз ще ви причиня — на вас и народа ви — най-лошото възможно нещо: същото, което би сторил моят дядо. Ще ви оставя да страдате от последствията от собствените си действия.

Ан бе толкова прегърбена, че й се струваше, че ще остане инвалид за цял живот, че никога вече няма да може да ходи. Кутията подскачаше ужасно в каруцата по калдъръма, който правеше нещата още по-непоносими. Чувстваше се сякаш някой непрекъснато я налага с кол.

Ако не я освободяха скоро, със сигурност щеше да полудее.

Сякаш в отговор на молитвите й каруцата изведнъж забави ход и след малко спря. Ан се отпусна с облекчение. Болката в задните части и отстрани на тялото я бе докарала почти до сълзи — не можеше да използва ръцете си, за да се предпази.

Чу да се отключва катинар и след миг капакът над нея се вдигна. Вътре нахлу студеният вечерен вятър. Ан вдиша с пълни гърди, наслаждавайки се на усещането с цялото си същество.

Капакът на кутията изтрополи върху каруцата. През отвора надникна Сестра Алесандра. Ан се огледа, но не видя никой друг. Намираха се в малка странична уличка, която изглеждаше пуста. Поне донякъде. Покрай тях мина старица, но дори не ги погледна. Ан се намръщи.

— Алесандра, какво става?

Сестрата сключи ръце в молитвен жест.

— Прелате, моля те, искам да се върна при Светлината.

Ан примигна.

— Къде сме?

— В града, към който пътуваше императорът. Казва се Феърфийлд. Успях да убедя каруцаря да ме остави аз да те возя.

— Успяла си да го убедиш ли? Как по-точно?

— С едно копие.

Ан повдигна вежда.

— Разбирам.

— После, понеже съм ужасно зле с посоките, някак си се откъснахме от колоната и сега ми се струва, че сме се загубили.

— Колко ужасно.

— Предполагам, че това ни изправя пред две възможности — или да търсим частите на Джаганг и да се предадем, или да се върна при Светлината.

— Алесандра, сериозно ли говориш?

Жената всеки миг щеше да избухне в сълзи. Край с шегите.

— Моля те, Прелате, ще ми помогнеш ли?

— Алесандра, нямаш нужда от мен. Пътеката към Светлината минава през сърцето ти.

Сестра Алесандра коленичи край каруцата. Ан все още бе в кутията, окована във вериги.

— Моля те, скъпи Създателю — започна Алесандра.

Ан слушаше как жената излива сърцето си. Накрая целуна безименния си пръст. Ан задържа дъха си, очаквайки светкавицата да връхлети Алесандра, наказвайки я, задето е предала господаря си, Пазителя.

Не се случи нищо подобно. Алесандра й се усмихна.

— Прелате, чувствам я. Чувствам. — Думите заседнаха в гърлото й. Очите й щяха да изскочат от орбитите си.

Ан се хвърли към нея.

— Алесандра! Джаганг ли е? Джаганг ли е в съзнанието ти?

Алесандра направи усилие да кимне с глава.

— Закълни се във вярност на Ричард! Закълни се в сърцето си! Това е единственото, което може да попречи на пътешественика по сънищата да влезе в съзнанието ти!

Сестра Алесандра се бе строполила на земята, агонизираща от болка, като в същото време нареждаше думи, които Ан не можеше да чуе.

Накрая се отпусна и въздъхна с облекчение. Седна изправена и надзърна към каруцата.

— Стана, Прелате! — Тя вдигна ръце към главата си. — Джаганг си отиде. О, слава на Създателя! Слава на Създателя!

— Какво ще кажеш да махнеш тези неща от мен и по-късно да подновиш молитвите си?

Сестра Алесандра се спусна да й помогне. Не след дълго Ан беше без белезници и напълно излекувана. За пръв път от — както й се струваше — векове можа да докосне дарбата си.

Двете освободиха конете от каруцата и ги обяздиха с такъмите, захвърлени вътре. Ан не се бе чувствала толкова щастлива от години. И двете бързаха да се отдалечат колкото се може по-скоро от Императорския орден.

Проправиха си път през града, насочвайки се на север. По пътя си прекосиха площад, пълен с хора със свещи в ръце.

Ан се надвеси от коня си и попита една жена какво става.

— Това е бдение за мир — отвърна жената.

— Моля?

— Бдение за мир. Събираме се, за да покажем на настъпващите войници, че единственото, което искаме, е мир.

Ан свъси чело.

— На ваше място бих си плюла на петите, защото тези хора не вярват в мира.

Жената й се усмихна страдалчески.

— Когато ни видят как се молим за мир, ще се убедят, че сме сила, която трудно се преодолява с гняв и омраза.

Ан стисна Алесандра за ръкава.

— Да се махаме оттук. Съвсем скоро това място ще се превърне в кланица.

— Но, Прелате, тези хора са в опасност. Знаеш какви са войниците от Императорския орден. Жените, знаеш какво ще сторят с жените. Всеки мъж, който се изпречи насреща им, ще бъде съсечен.

Ан кимна.

— Предполагам. Но няма какво да направим. Те ще получат своя мир. Мъртвите получават своя мир. Живите също — като роби.

Двете успяха да се измъкнат тъкмо навреме от площада. След пристигането на войниците настана ад, какъвто дори Ан не можеше да си представи. Писъците ги съпровождаха километри напред. Тези на мъжете и децата угасваха сравнително бързо. Тези на по-големите момичета и жените тепърва започваха.

Когато най-сетне излязоха от града, Ан попита:

— Казах ти, че трябва да унищожиш Сестрите на светлината, които не пожелаят да избягат с нас. Направи ли го, преди да избягаш с мен, Сестро?

Сестра Алесандра не я погледна.

— Не, Прелате.

— Алесандра, знаеше какво трябва да се направи.

— Исках да се върна при Създателя. Не можех да унищожа живот, създаден от него.

— И сега, след като спаси живота на тази шепа хора, ще предизвикаш смъртта на незнайно колко други. Точно това би желала една Сестра на мрака. Как ще мога да ти вярвам?

— Защото не убих Сестрите. Ако бях Сестра на мрака, щях да го направя. Говоря истината.

Беше чудесно, че Алесандра пожела да се върне при Светлината. Бе нещо нечувано досега. Тя щеше да се окаже безценен източник на информация.

— Или доказва, че лъжеш. Че все още си вярна на Пазителя.

— Прелате, помогнах ти да избягаш. Защо не ми вярваш?

Ан втренчи поглед в жената, докато препускаха към Дивото, към непознатото.

— Никога няма да ти имам пълно доверие, Алесандра. Не и след лъжите, които ми наговори. Това е проклятието на лъжата, Сестро. Веднъж сложила на главата си короната на лъжата, можеш да я свалиш, но там завинаги остава едно петънце.

Ричард чу зад гърба му да се приближава кон и се обърна. Погледна Калан, положена вътре в каретата. Спеше или пък отново не бе в съзнание. Поне вече бе започнал да разпознава чертите на лицето й.

Ричард изчака конят да се приближи още малко и отново погледна. Този път различи конник в червено. След малко Кара изтрополи покрай него и скочи от седлото си. Стисна юздата в ръка и се запъти към него. Куцаше.

— Господарю Рал, толкова отдавна те гоня. Къде отиваш?

— У дома.

— У дома ли?

— Точно така, у дома.

Кара огледа пътя.

— И къде е „у дома“?

— В Западната земя, Града на елените. Или може би още по на запад, в планината. Там има едни чудни местенца, където винаги съм искал да заведа Калан.

Тя сякаш прие отговора му и тръгна редом с него, известно време не каза нищо.

— Господарю Рал, а всичко останало? Д’Хара? Средната земя? Всички хора?

— Какво те?

— Ами ще те чакат.

— Нямат нужда от мен, отказвам се.

— Господарю Рал, как можеш да говориш така.

— Аз наруших всички магьоснически правила. Наруших. — Той не довърши. Все му беше тая.

— Къде е Ду Чайлу? — попита Кара.

— Изпратих я в къщи, при народа й. Тя свърши работата си. — Ричард отмести поглед. — Роди детето си. Красиво малко момиченце. Нарече го Кара, на теб.

Морещицата грейна.

— В такъв случай се радвам, че не е грозно. Някои бебета са грозни, нали разбираш.

— Е, това е прекрасно.

— На теб ли прилича, Господарю Рал?

Ричард отвърна смръщено.

— Не.

Кара надзърна в каретата. Русата плитка се плъзна над рамото й.

— Какво се е случило с Майката Изповедник?

— Без малко да оставя да я убият.

Кара не каза нищо.

— Чух, че са те заловили. Добре ли си? — попита той.

Тя отметна плитката си на гърба.

— Бяха глупаци. Не ми взеха Агнела. Щом ти оправи магията, ги накарах да проклинат майките си, задето някога са срещнали бащите им.

Ричард се усмихна. Това бе онази Кара, която познаваше.

— И ги убих — заключи тя.

Вдигна в ръка счупеното гърло на черна бутилка. Все още се виждаше златната й филигранна запушалка.

— Господарю Рал, провалих се. Не успях да ти донеса меча. Но, но успях да счупя черната бутилка от Магьосническата кула с него — поне това. — Тя млъкна, сините й очи бяха пълни със сълзи. — Господарю Рал, съжалявам. Провалих се. Направих всичко възможно, кълна се. Но не успях.

Ричард спря. Прегърна я през рамо.

— Не, Кара, не си се провалила. Именно защото успя да счупиш бутилката с меча, успях да оправя магията.

— Наистина ли?

Той кимна и я погледна в очите.

— Наистина. Справи се чудесно, Кара. Гордея се с теб.

Те отново тръгнаха.

— Е, Господарю Рал, колко път има до дома ти?

Той помисли малко.

— Тъй като моето семейство е Калан, предполагам, че навсякъде, където съм с нея, е мой дом. Всичко свърши, Кара, свободна си. Можеш да се върнеш у дома си.

Тя спря. Той продължи.

— Но аз нямам семейство. Всички са мъртви.

Той я погледна през рамо — застанала насред пътя, самотна, толкова самотна, колкото никой друг на света.

Върна се и я прегърна през раменете. Подкани я да вървят.

— Ние сме твоето семейство, Кара. Ние те обичаме. Така че предполагам ще е най-добре да си дойдеш у дома с нас.

Това явно я удовлетворяваше.

— Ще има ли там хора, които трябва да бъдат убити?

Той се усмихна.

— Едва ли.

— Ами тогава защо отиваме там?

След като той не й отвърна с друго освен с усмивка, тя каза:

— Мислех, че искаш да завладееш света. С нетърпение очаквах от теб да стане тиранин. Предполагам ще трябва да го направиш. Майката Изповедник ще се съгласи с мен. Това означава двама срещу един. Печелим.

— Светът не ме иска. Гласуваха и казаха не.

— Гласували са! Ето къде ти бил проблемът.

— Няма да го направя отново.

Кара покуцука мълчаливо известно време, после продължи:

— Ще те открият, знаеш ли. Д’Харанците са свързани с теб. Ти си техният Господар Рал. Ще дойдат при теб.

— Може би. А може би не.

— Ричард — чу се немощен глас.

Той скочи към каретата.

Калан се бе събудила. Той я стисна за ръката.

— Кой е там? — попита тя.

Кара пъхна глава.

— Аз. Трябваше да се върна. Виждаш ли в какви каши се забъркваш, когато не се грижа за теб?

Калан успя да се усмихне. Пусна ръката на Ричард и стисна ръката на Кара.

— Радвам се, че се върна — прошепна тя.

— Господарят Рал казва, че съм спасила магията. Можеш ли да си представиш? А аз какво си мислех? Имах възможност да се отърва от магията си, а вместо това съм я спасила!

Калан отново се усмихна.

— Как се чувстваш? — попита Ричард.

— Ужасно.

— Не изглеждаш толкова зле — окуражи я Кара. — Имала съм къде по-тежки случаи.

Ричард нежно погали Калан по ръката.

— Ще се оправиш, обещавам. А магьосниците винаги изпълняват обещанията си.

— Студено ми е.

Зъбите й тракаха.

Ричард мерна одеялото, което му бе донесъл Далтон Камбел. Придърпа го.

Отвътре изпадна Мечът на истината. Ричард ококори очи.

— Мечът май също се прибра у дома — каза Кара.

— Май така излиза.

Издание:

ДУШАТА НА ОГЪНЯ. ЧАСТ І. 2000. Изд. Прозорец, София. Серия Мечът на Истината, No.5. Роман. Превод: [от англ.] Невена КРЪСТЕВА [The Soul Of The Fire / Terry GOODKIND]. Формат: 130×200 мм. Страници: 480. Цена: 7.80 лв. ISBN: 954-733-121-3 (ч. 1)

ДУШАТА НА ОГЪНЯ. ЧАСТ ІІ. 2000. Изд. Прозорец, София. Серия Мечът на Истината, No.5. Роман. Превод: [от англ.] Невена КРЪСТЕВА [The Soul Of The Fire / Terry GOODKIND]. Формат: 130×200 мм. Страници: 399. Цена: 6.80 лв. ISBN: 954-733-122-1 (ч. 2).

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

ПЪРВА ЧАСТ

ПЪРВА ГЛАВА

ВТОРА ГЛАВА

ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТА ГЛАВА

СЕДМА ГЛАВА

ОСМА ГЛАВА

ДЕВЕТА ГЛАВА

ДЕСЕТА ГЛАВА

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ТРИДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ВТОРА ЧАСТ

ТРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ЧЕТИРИДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ПЕТДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

ШЕСТДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

СЕДЕМДЕСЕТА ГЛАВА

Допълнителна информация

Заслуги