Тази книга се издава благодарение на приятелската подкрепа на Румен Попстоянов
Днес е мрачно, ръми, няма вятър и времето сякаш
се е спряло, преди да притисне отново с петата
и смаления град, и дома на първата пряка
от широкия път, който води към мене самата.
Как така се разминахме с пътя и той се оттече
като вечна река, безучастна към моите драми,
и с водите си бистри някъде властно повлече
всеки помисъл, всяка мечта и дори същността ми.
Не успях до заветния път, своя път да достигна,
да изпробвам крилете си в полет и просто да бъда,
но го виждам сега през решетките тънки на миглите,
както вижда навън свободата си някой осъден.
Не поисках по-друга съдба на света да намеря,
по-друг свят вместо този, от днешното време прегазен.
Ако знаех поне, че е смислена моята жертва
и не съм цял човешки живот пропиляла напразно.
Понякога искам да седна в ъгъла,
да проследя някоя мисъл мъглява,
да се почувствам по-малко излъгана
от това, че нататък почти не остава.
Да седна в ъгъла като бездомник,
който в свойта несрета отново се взира,
и ония хлъзгави риби на спомена
да ловя във водите сънливи на вира.
С поглед, втренчен в стъклото, да осъзная,
че тъмното не е само отвън.
Да си поискам и младостта накрая,
преди тежкия, непрогледен сън.
И както дремя сковано на стола,
да съхраня в дъха си недоловимо,
като останал след полета полъх,
тихата радост да знам, че ме има.
Далеч отлитат птиците на дните
и като мравка от брега познат
ще ме поемат някой ден водите
на времето и ще ме отнесат.
Усещам вече как се приближава
реката тъмна, но не ме е страх.
И ще я срещна, както подобава,
защото досега така живях.
И не за мен е думата, копнея
спокойно от живота да си ида,
да отнеса безличните трофеи
на делника като безценни идоли.
И да ги съхраня в света извечен
до своята душа поизвехтяла,
до свободата си недоизречена,
до режещата болка от раздялата…
Ала не съм сама и има друго:
не мога да оставя тая къща
сред някаква незнайна черна угар.
Аз просто трябва вечер да се връщам.
Светът и аз не бяхме много близки
и дълго се преструвах, че нехая,
ала усещах как ме е притиснал,
дори когато се заключвах в стаята.
Проникваше тогава през пролуките,
прокрадваше се откъдето свари
и като влага в мене се просмукваше,
превземаше ме алчно като старост.
С набръчканите си лица мечтите ми
разбягваха се, без да ме дочакат
и чувствата ми, още неизпитани,
пищяха като прилепи в сумрака.
Защо сред тоя странен свят не смогнах,
наместо неизменно да присъствам
на цялото умиране убого,
да се порадвам на едно възкръсване?!
Все това запотено стъкло, мразовитото утро
в изтрития край, откъдето се вижда полето,
и една неподвижна луна, и небе неуютно,
сред което тя с някаква мижава делничност свети.
И притисната грубо от чужди тела и враждебност,
в тоя въздух запарен, противен дори да го вдишаш,
изпълнявам дълга си — живея живот непотребен
и наум нещо свое повтарям и после го пиша.
Оголели дървета отвън се явяват в сумрака
и отнякъде птици внезапно изникнали литват,
а когато се мерне познатият схлупен параклис,
аз прошепвам набързо все същата кратка молитва.
Ала никой не чува. И няма къде да избягам,
и едно зло джудже стиска в шепа сърцето ми свито,
и дърветата тъмните клони грабливо протягат.
А пък аз пак се взирам навън и за нищо не питам.
Излинели треви, заскрежени бодили и храсти
и предутринно тъмно, в което не искам да бъда.
Там боли от студа и нощта е напълно безстрастна,
ако има любов, то и тя се оказва оскъдна.
Там извират от мрака все нови заплахи и сенки
на отишли си хора, без време и толкова близо.
И се крие една непосилно огромна вселена,
в умореното мое съзнание търсеща израз.
Не намирам какво да й дам, нямам нищо
освен своя живот с трайност някакви земни години
и онази способност, когато вървя, да разнищвам
ефимерния полет на няколко бегли снежинки.
Сънувах, че летя, и над света
издигах се във въздуха спокоен,
и беше ми привично да съм там
с една сълза, натегнала в окото.
Харесваше ми да летя така
и със завидна лекота го правех,
забравях, че е тялото от кал,
и ужаса на будните забравях.
Не ползвах тайни думи и крила,
не се усещах с нищо по-различна,
отколкото по принцип съм била,
и, въпреки това, летях над всичко.
Позната беше тая тишина
наоколо, дърветата и дворът…
И този път при любовта ми, знам,
влетях през свода на един прозорец.
С все по-голяма радост те откривам,
навлизам в свят от дървеса и камък,
от въздух и отблясъци игриви,
от слънчев прах и някаква измама.
Там мога да приседна уморено
и да заспя направо на тревата,
и през корони, щедро разклонени,
да съзерцавам дълго необята.
И някак си привично да пристъпя
към извора по стъпала високи,
в най-чистата вода да се изкъпя
и да поема после без посока.
Щедро се лее водата от извора топъл,
върху мозайката слънчеви струи извива,
голото тяло възкръсва от нейния допир,
своята женственост смаяно то преоткрива.
И до колоната с меки контури белее,
сякаш е мраморен торс да почива оставен.
Някой творец, подир своите мисли зареян,
да го заглади с длетото докрай е забравил.
Ала е вдъхнал живот и това е по-важно.
И сред блестящите капки, които се гонят,
може за миг да изникне над камъка влажен
като небесен вестител едно водно конче.
Може да блика сега изначалната същност
и да се слива с онази, дошла от дълбоко,
толкова чиста и щедра вода, може също
заедно двете да стигнат спокойно до Бога.
Тази сутрин лицето ти беше така просветлено,
като лека вълна, която се плисва в брега преди изгрев
и пречистена в нощните бездни игриво се пени,
беше толкова свой на лицето ти сънният израз.
Сякаш в него откриваше себе си тая предутрин,
изпълзяла от мрака да търси мира и покоя,
да даде светлина, след това да си иде нечуто,
да остави блестящи пасажи от риби безбройни.
Той стъпва безшумно в съня ми и някъде сяда
с притулен под веждите поглед и дълго седи
и знам, че не е само сън и не е само сянка,
защото наяве от него остават следи.
Той, крясък на гларус и мирис на диви простори,
почтително сяда и гледа незнайно къде,
той страда за своята младост, но толкова горд е,
че с нищо и никога няма да се издаде.
И щом силуетът му тъмен с нощта се изгуби
и дрезгаво утрото светне, пробожда ме жал.
Та той е руина, защо ми е толкова хубаво…
Дано е за малко, дано, дано е за малко.
Самичка с морето щастливо се смея и плача,
разтварям ръце да посрещна вълните високи,
и сякаш политам, когато нагоре подскачам,
и сякаш изчезвам, когато се гмурна в дълбокото.
Сега съм напълно безгрижна и толкова волност
в соления мирис и в лекия вятър усещам.
Вълните прииждат, връхлитат и бързат надолу
подобно на бели коне, устремени към нещо.
И толкова сила излъчват, с разпенени гриви
нарастват, прилични на хълмове от изумруди,
и после с внезапно бучене и рев се разбиват,
и теглят така, че след тях оцеляваш по чудо.
Изглежда, че всичко е само игра, но у мене
надига се радост, възторг и безкрайно блаженство
и тялото следва душата без капка съмнение,
душата ми в тялото чувства се толкова женски.
За няколко мига с море и небе се преплитам,
сред синия ден се разтварям и губя се вече,
и стигам дотам, докъдето ми стигат очите,
и още нататък — далече, далече, далече…
Да лежиш под огромен и бял ослепителен облак,
на места изтънял и прокъсан ефирно нагоре,
да съзираш един постоянно променящ се образ,
който с музика сякаш изпълва полека простора.
И сред ясния ден, натежал от лъчи и омара,
да следиш как лети с неподвижни криле и се рее
из прозрачния въздух спокойно и царствено гларус,
докато неусетно висока вълна те залее…
И навлезеш ли после в морето прохладно навътре,
да потънеш без памет в дълбоката синкава купел
и да станеш самата вода, тя да вземе дъха ти,
миг преди да проблесне самотно небесният купол.
Така ще е през всичките години,
които от живота ми остават.
Ще връхлети вълната, ще премине,
а аз след нея пак ще се изправя.
Загадката на земната ми участ
полека ще се стеле като пяна,
ще се загнездва в мидите беззвучно,
а водораслите ще й се кланят.
Морето набраздено ще приижда,
ще ме събаря сред солени пръски,
повърхността му ще ми се привижда
като лице, което някой бръсне.
Душата ми — ни риба, нито птица,
ще се диви при всеки следващ удар
и ще се свива в миг като зеница,
докосната от слънчевото чудо.
Вълните тя сама наподобила,
с извивката и гребена отгоре,
ще търси в тях дълбочина и сила
и пак ще се отправя към простора.
Навярно все така ще е до края.
Когато някой дойде да ме види,
ще бъда сбръчкана старица в стая
със сухи водорасли, с празни миди.
Това е скала, откъдето съвсем безразсъдно
политах навремето и не помислях за нищо,
безсмъртна била съм тогава и исках да бъда
най-волната птица до сетния миг, в който дишам.
И исках, тъй както под мен си шумеше морето,
с една крачка само да стъпя напред в свободата
и цяла сияех от смях, от безгрижие светех,
когато я правех… И после се връщах обратно.
Катерех се дълго нагоре, достигах скалата,
откривах, че нови пространства в душата ми има,
и там, сред самото небе, над морето разлято
опитвах дори да достигна до неуловимото.
Отново на тази скала съм. На същото място
попивам простора на морския залив и гледам
как долу се блъскат вълните… И става ми ясно,
че най-съкровеният полет ще бъде последен.
В летния ден, връхлетени от хладния вятър,
се приютихме в една изоставена къща
и наблюдавахме бурята как над водата
сила набира и вече деня преобръща.
Полета плавен на гларуса рязко помете,
взе мекотата му и го направи тревожен,
и заличи всеки цвят, стана мътно морето
като облечено в чужда, набръчкана кожа.
Вярно, че бяхме на сухо и бяхме под покрив,
ала усещахме всичко, което се случва,
сякаш изчезна небето, а силният порив
облаци бързи довлече, над фара ги скупчи.
Неописуемо бе да се сливаш с простора,
като насън да се спускаш и да се изкачваш,
и да се носиш в ехтящия въздух нагоре,
докато бурята тебе самия те сграбчва.
Брулеше вятърът двете смокини отсреща,
вееше дъжд и го удряше косо в стъклото,
и със свистене из целия залив летеше.
После отвя старостта и ни върна живота.
Високата гора се е смълчала,
когато тъмни облаци се скупчват,
и с някаква тревога изначална
следи как огнени игли продупчват
небето и то отговаря с тътен.
И глухо пукат боровете снажни,
щом капките затрополят по пътя
и задълбаят кратерчета влажни.
Но като стражи те стоят на място
и пазят своите дълбоки тайни,
макар пороят да ги удря бясно,
светкавиците да напомнят края,
макар че може в миг подобно воин
да рухне някой с тяло овъглено…
Изглеждат само някак си по-стройни,
по-бляскави и някак вдъхновени.
А бурята навсякъде се вихри,
потоци с дребни камъчета влачи,
безсилно стене, постепенно стихва.
И после боровете дълго плачат.
Беше истински дъжд
и внезапно дойде с гръм и тътен,
непознатият мъж
с кон се спускаше бавно по пътя.
Планината отзад
беше някак си странно мъглива,
към безлюдния град
тоя конник видях да отива.
Станал бе вир-вода
и небрежно юздата държеше.
Върху него дъжда
тежко с едрите капки плющеше
като удар с камшик,
ала той продължи примирено
и така наруши
всяка скука на тая вселена.
Този миг свобода
си откраднах и даже се влюбих.
Но мъжът под дъжда
неусетно се беше изгубил.
Аз се връщам назад през камари от струпано време
и си търся живота, ограбен отдавна по пътя.
Колко малко за себе си някога исках да взема,
колко много неща премълчах и успях да преглътна.
Гледах вечно нагоре и в някакъв облак откривах
онова, от което човек на света се нуждае,
все нататък ме теглеше някаква муза щастлива
и в небето безкрайно намирах родина накрая.
Вече знам, ако иска земята да бъде родина,
не достигат реките, макар да са толкова бистри,
планините не стигат, макар да са толкова сини,
и пръстта й не стига, макар да е толкова близко.
И когато изсмуква от теб и последната сила,
и на твоята обич синовна отвръща с омраза,
шапка щом ти крои или готви отровното жило,
и в безумни години да бъдеш вграден те наказва…
За какво ти е? Бягай, където ти видят очите.
Но стоиш с подкосени крака като стълб и не можеш.
Няма даже кого с прималяло сърце да попиташ:
За какво ми е тоя живот, за какво си ми, Боже?
Пътувахме в мъждивото пространство
на нощ, която взе ни всичко свято,
и неусетно без очи останали,
приемахме мига като проклятие.
Родината с одрипавели пазви
притискаше ни с плач и ни душеше.
За някаква вина ли ни наказваше,
или самият ни живот бе грешка.
И като младенци, от страх сковани
пред майката, обсебена от лудост,
се питахме чии са тия длани,
които стягат гърлото и удрят.
За кой ли път побягвахме от храма
на бедната, измъчена родина,
но тя беляза пътя ни измамен,
а нейната съдба и нас постигна.
От тъмната й власт освободени,
да можехме да полетим на воля,
а после пред олтара й смирено
да коленичим и да се помолим.
Там, в края на нощта, един отблясък
просветна по лицето й далечно
и очерта контурите неясни
на някакво усещане за вечност.
На площада Сан Марко камбаните бият тържествено
и разнася се щедрият звън до самата лагуна,
съпровожда по целия път карнавалното шествие
и заглъхва, потъвайки в своя следобеден унес.
И пристъпват в магично мълчание странните фигури,
същества от друг свят с бледи маски и пищни костюми
и сред този разкош и изтънченост в няколко мига
постепенно се стапя и губи се всичко разумно.
Тържествуват сега кринолини, ефирни воали,
шапки, взети от някой халиф, украшения, перли,
най-изящни дантели от черна до бисерно бяла
и пера в лекомислени тонове — цяла феерия.
Колко много цветя, ветрила, причудлива суетност!
Сдържан жест, театрална целувка, безгрижна походка…
Тези хора не крият охолството, чак до небето
разточително славят и празнично честват живота.
Докато край Двореца на дожите шестват безшумно
и излъчват готическа строгост и източен блясък,
там, в музея Корер парцалива египетска мумия
безучастна към всичко отдавна лежи. И тя с маска.
Тя стои на брега на морето
край извитите мраморни стълби,
като перла блести силуетът й,
над главата й стрелва се гълъб.
Осветява я късното слънце
и със златни лъчи я облива,
а наоколо фигури тъмни
запечатват мига с обективи.
Недалече почиват гондоли
и се свеждат почтени фенери,
над водата в канала надолу
светлината изглежда химерна.
С бяла маска, загадъчно скрила
по лицето най-лекия трепет,
тя разтваря старинно ветрило,
а очите й сякаш са слепи.
И когато с немирния кичур
заиграе полека ветрецът,
тя се слива с мига магнетичен,
а под нея потъва Венеция.
Той е само един Пиеро, толкова тъжен,
върху каменен мост е застанал съвсем неподвижно.
Перилото е място, където едва се задържа,
но отвсякъде виждат го там, а и той всичко вижда.
Малка лаврова вишна наблизо е спуснала клони,
на шега някой път къса нейните плодчета с устни,
от едната страна на лицето му бяло на клоун
откроява се черна сълза, очертана изкусно.
Ако някой се спре или вгледа се някак потайно,
той прикрива онази събрана в сърцето горчилка
и разперил ръце, прави няколко стъпки нехайни,
хвърля вишна във въздуха, лапва я, плюе костилката…
И отново застива на място, за нещо се чуди
и се пита дали паметта този път не го лъже,
и от време на време повтаря на глас едва чуто:
Аз съм само един Пиеро, толкова тъжен.
Пазачът в музея прилича на стар експонат,
стои достолепно до входа, тъй както приляга,
но тайно се взира в искрящата вън светлина
и я благославя с очи, замъглени от влага.
Зад него почиват съкровища от векове,
оръжия, статуи древни и ценни картини,
но вън светлината с настойчива власт го зове
и в нейния храм го избива на плач безпричинно.
От много години той гледа към този площад,
потънал до гуша сега в карнавално пиянство,
там кукленски фигури някак безцелно стърчат
и странно напомнят обърнати чаши с шампанско.
Край тях се промъква замаяна от суета,
но все тъй безцветна и алчна за празник тълпата
и най-съвършения тайнствен град на света
превръща в банален декор за безличен театър.
Пазачът със своя изрядно изгладен костюм,
с безупречна стойка и лачени черни обувки,
се взира навън в светлината. Неясният шум
долита неспирно до него, но той не го чува.
Безмълвно следва своя път детето,
което влиза в тъмната си стая
и там попада в плен на часовете
и в свят за другите непроницаем.
Одеве то премина в коридора
без поздрав и без поглед като сянка.
Това, че с никого не си говори
и няма смях в очите му, е странно.
Къде се лута винаги, къде ли
потъва сам-само и пребледняло.
Какво е в крайна сметка то, дете ли,
или е само образ в огледало.
Безсилни сме сега. Да ни изпитат
поискали са горе боговете.
И чак до безприютността на дните
ни водят по следите на детето.
Там, над тебе небето едва розовее
и душата ти търси дома си изгубен,
направи нещо толкова просто за нея,
чуй гласа, детски глас, ала ангелски хубав.
Там, в небето върхът на една катедрала
предвещава отдавна очаквано чудо.
Не отправяй гореща молитва нахалост,
в този ранен час Господ не се е разбудил.
Просто влез при гласа и постой вътре в храма,
ако имаш късмет, още малко ще пее…
Направи го за мен. И постой вътре само
докато вън небето едва розовее.
Ела да посрещнем снега, милостивия сняг,
дошъл от самото небе да напомни кои сме.
Той кротко засипва света, сякаш дава ни знак
полека напред да пристъпим и да се пречистим.
Отдавна се лутаме, губим се в чуждия град
с лица, отразени накриво в парче огледало.
Жадуваме чудо сега, неочакван обрат
и танц на снежинки, и нещо наистина бяло.
Тук всяко добро намерение води до срив
и толкова истини носят лъжливи одежди,
и всичко е криво, лицето на Бога дори,
и страда човешката същност без капчица нежност.
Ела да намерим утеха, да идем натам,
където снегът, милостиво затулил нещата,
издига във въздуха лек и величествен храм.
И влезем ли в него, едва ли ще тръгнем обратно.
Тя не искаше нищо, а просто така да вървят
и не можеше нищичко в снежната нощ да му каже.
Острие под краката й бе заледеният път,
а пък стъпките — леки, дъхът й — прозрачен и влажен.
Може би някой друг би разбрал, че тя нищо не иска,
ала той с колебание следваше нейния порив.
И внезапно почувствал се някак унил и потиснат,
като странно оръжие рязко чадъра разтвори.
Не намираше смисъла с тая жена да премине
през града, да се прави на весел, да слуша смеха й,
по лицето, премрежено с палави мокри снежинки,
да съзре крадешком, че тя чувства това и го знае.
А пък тя не му каза, че нищичко друго не иска,
само леко да стъпва до него с очи просветлени
и за няколко мига светът да изглежда измислен,
и сред този ефирен покой да намери спасение.
Те не можеха просто да тръгнат в различни посоки,
нито някога щяха нататък в нощта да се срещнат.
А над тях в светлината на лампите горе високо
се зараждаше шеметен сняг и неспирно валеше.
Сякаш влизам в дълбока и чиста вода,
щом с дъха си безмълвният хлад ме докосне
и усетя желание да му отдам
тая болка, която открай време нося.
По самотния път се придвижвам напред
и оставям в снежеца уверени стъпки,
заскрежените клони, висулките лед
едва чуто скриптят в моя мозък изтръпнал.
Няма нищо, което да дразни окото,
само дрехите, тъмни ненужни следи,
и ръждата от някакви стари окови,
и разсеяна струйка от някакъв дим.
Тишина като в сън се простира над тях
и наоколо всичко е глухо и бяло.
И внезапно дочувам най-звънкия смях,
с който някога в моя живот съм се смяла.
Той нехайно над целия свят се извива
и звукът му трепти като сребърна струна.
А лицето ми още е светло и живо,
щом по устните вечният хлад ме целуне.
Има някъде град, който с нещо небесно, въздушно
непрестанно сред моите литнали мисли витае.
Съществува единствено в мен, там в главата ми, сгушен
в една малка кутийка и никой за него не знае.
Той е целият в сняг и прилича на бяла дантела,
прекосен е навред от канали с гондоли и лодки.
И по тесните улички няколко часа в неделя,
непозната за никого, с шала загърната, ходя.
Влизам в ниски дюкянчета, срещам забързани хора,
виждам често жени пред дома да прибират прането
и когато чаршафите ледени мятат нагоре,
да приличат на ангели, вдигнали сякаш крилете си.
Колко пъти съм искала в белия град да остана,
да си имам любим и снежец моя танц да поръси,
да проникна навътре до най-съкровената тайна.
Може би някой ден… Или някога нощем, в съня си.
Над болката пространствата са чужди
и с мраморно лице е самотата.
Понякога те подлудява нуждата
да се превърнеш в безучастна статуя.
В главата ти да откънтяват звукове
като следи от светове предишни,
дъждът отгоре тихо да почуква,
а ти да не усещаш вече нищо.
Какво ли е да не боли, когато
подминеш просяка на тротоара,
а той седи направо на земята
и с погледа си тежък те изгаря.
И с кишавия сняг, с калта се смесва
и вкочанен мълчи, глава обронил,
А над града виси като обесен
студът и стига чак до хоризонта.
Къде така в пронизващия вятър
със стъпките на свръхчовек отиваш…
И ти си само просяк пред съдбата,
която прошумя край теб свидливо.