АЛЕКСАНДРА БРАКЕН

НЕИЗЧЕЗВАЩА

Превод: Вера Чубар

chitanka.info

Руби никога не е искала да притежава способностите, които едва не й костват живота. А сега трябва да ги използва ежедневно и да влиза в умовете на враговете си по време на опасните мисии, които ръководи. В „Детската лига“ я наричат Водач, но тя знае, че в действителност е нещо друго: Чудовище.

В тази втора част на поредицата Тъмна дарба Руби се отправя на най-опасната си мисия досега — да достигне до истината за вируса, донесъл смъртта на повечето от децата на Америка и превърнал нея и останалите оцелели в мразени аутсайдери. И сякаш това само по себе си не е достатъчно, ами съдбоносната тайна е скрита във флашка в ръцете на Лиъм Стюарт — момчето, с което някога е виждала бъдещето си… и което сега не може дори да я разпознае.

Руби е разкъсвана между старите си приятели от една страна и обещанието да служи на Лигата от друга. Ами ако спечелването на войната би означавало да изгуби самата себе си?

В памет на баща ми, чиято обич към живота и безгранична храброст продължава да ме вдъхновява всеки ден.

ПРОЛОГ

Сънят се яви за пръв път по време на втората ми седмица в Търмънд. Продължи да ме посещава поне два пъти месечно. Предполагам, че има смисъл в това, че той се роди там — зад жужащата електрическа ограда на лагера. Всичко в това място те караше да вехнеш, докато напълно те съсухри. Нямаше никакво значение колко години са минали — две, три или шест. Облечен в зелена униформа, залостен в един и същи монотонен дневен ред, сякаш усещаш как времето спира и започва да дрънчи като разпадаща се кола. Знаех, че остарявам. Зървах беглите отражения на променящото ми се лице в металните повърхности на масите от Столовата. Но поне не се чувствах така. Коя съм и коя бях — това бяха две напълно откъснати едно от друго понятия, които ме оставяха заседнала някъде по средата. На моменти дори се чудех дали все още съм Руби. В лагера нямах име извън колибата си. Аз бях номер: 3285, бях файл, записан на сървър или заключен в сребристосив картотечен шкаф. Хората, които ме познаваха отпреди лагера, вече не си спомняха за мен.

Винаги всичко започваше с един и същи гръм, една и съща звукова експлозия. Аз съм стара — усукана, прегърбена и в болки — и стоя насред оживена улица. Възможно бе тя да се намира някъде във Вирджиния, откъдето бях родом, но от толкова време не съм си била у дома, че не бих могла да го твърдя със сигурност.

Коли се движеха и в двете платна, пътуваха в противоположни посоки надолу по ивицата тъмен път. Понякога чувах тътена на задаващата се буря. В други случаи — какофонията от клаксони, които ставаха все по-силни с приближаването на колите. Друг път не долавях абсолютно нищо.

Но като изключим това, сънят ми винаги бе един и същ.

Идентична двойка черни коли спираше със стържещ шум в момента, в който достигаха до мен, а после — в мига, в който ги погледнех, те обръщаха посоката си. Всичко наоколо го правеше. Дъждът сякаш се остъргваше от смолистия черен асфалт и се възнасяше обратно във въздуха под формата на перфектни искрящи капки. Слънцето се плъзгаше обратно по небосвода в преследване на луната. И с преминаването на всеки нов цикъл усещах как древният ми, превит гръб се отвива кост по кост, докато накрая успявах отново да се изправя. Щом докоснех очите си с ръце, чувствах как бръчките и синьо-виолетовите вени се изглаждаха. Сякаш старостта се разтапяше и отмиваше от мен.

И тогава ръцете започваха да стават по-малки и по-малки и още по-малки. Гледната ми точка към пътя се променяше. Дрехите ми като че ли ме поглъщаха цяла. Звуците ставаха оглушителни, по-груби и объркващи. Но времето не спираше хода си назад, а се ускоряваше, докато ме отвееше и влезеше без покана в главата ми.

Преди сънувах как ще обърна времето на обратно, ще си възвърна изгубените от мен неща… ще стана човекът, който бях.

Вече не го правя.

ПЪРВА ГЛАВА

Свивката на ръката ми се сключи около гърлото на мъжа. Затягах хватката, докато гумените подметки на ботушите му удряха по земята. Ноктите му захапаха черния плат на ризата и ръкавиците ми. Беше се вкопчил в тях от отчаяние. Приливът на кислород към мозъка му бе пресечен, но и това не помогна на проблясъците на мислите му да се закотвят на място. Виждах всичко. Спомените и мислите му горяха, нажежени до бяло зад очите ми. Но аз не отпусках — дори когато ужасеният ум на охранителя извика на повърхността образа на самия него, зяпнал с отворени от почуда очи към тавана на тъмния коридор. Дали не бе мъртъв?

Въпреки това не смятах да го убивам. Войникът доста ме превъзхождаше по ръст, а ръката му бе колкото моя крак. Единствената причина, поради която му скочих, бе, че бе стоял с гръб към мен.

Инструктор Джонсън наричаше тази хватка Захват на врата. Научил ме беше на нея и на множество други. Отварачка на консерви, Разпятие, Вратна манивела, Нелсън, Вихрушка, Заключване на китката и Пукнатина в гърба — да ви споделя само някои от тях. Всички те бяха начини, посредством които едно 165-сантиметрово момиче би могло да се справи с някого, който я превъзхожда физически. Достатъчно, за да успея да извадя истинско оръжие.

Мъжът вече почти халюцинираше. Проникването в ума му бе лесно и безболезнено. Всички негови спомени и мисли, които се издигнаха на повърхността на съзнанието му, бяха изцапани в черно. Цветът се процеждаше от тях като петно мастило върху мокра хартия. И чак тогава, когато куките ми вече бяха прикачени към него, аз отслабих натиска си върху врата му.

Това най-вероятно не беше онова, което бе очаквал, когато излезе от скритата странична врата на магазина, за да изпуши една цигара.

Хапещият въздух на Пенсилвания ярко бе зачервил бузите му под бледата набола брада. Издишах струйка горещ дъх иззад скиорската маска и прочистих гърлото си, съзнавайки напълно за десетте чифта очи, които се бяха вперили в мен. Пръстите ми трепереха, докато се приплъзваха по кожата на мъжа. Той излъчваше остър мирис на застоял дим и ментова дъвка, с която явно се опитваше да прикрие вредния си навик. Наведох се напред и натиснах врата му с два пръста.

— Събуди се! — прошепнах му.

Мъжът се насили да отвори очи. Бяха големи и много приличаха на детски. Нещо в стомаха ми се сви.

Погледнах през рамо към тактическия екип зад мен. Те тихо наблюдаваха всичко случващо се с лица, невидими зад маските.

— Къде е Затворник 27? — попитах.

Намирахме се извън обхвата на камерите за сигурност, което и бе причината войникът да се чувства достатъчно удобно, за да напусне поста си за няколко непредвидени почивки, но аз бях повече от нетърпелива да приключа с тази част.

— Побързай, по дяволите! — просъска стоящата до мен Вида през стиснати зъби.

Ръцете ми се разтрепериха от топлата вълна, обляла гърба ми, когато тактическият Водач на екипа приближи и застана зад мен. Поне вече не ме болеше както преди. Не успя да ме извие на две, завихряйки ума ми във възли от мъка. Но пък ме правеше чувствителна към силните емоции на всеки, намиращ се близо до мен — включително към отвращението на този човек. Неговата тъмна, всепоглъщаща омраза.

Кестенявата коса на Роб попадна в периферното ми зрение. Заповедта да продължат напред, без да ме изчакват, бе готова да се излее от устните му. От трите Операции, на които вече бях ходила с него като Водач, бях успяла да завърша само една.

— Къде е Затворник 27? — повторих аз, като побутнах ума на войника със собствения си.

— Затворник 27. — Докато повтаряше думите, големите му мустаци потрепваха. Едва доловимите сиви косми в тях го караха да изглежда по-стар, отколкото беше в действителност. Предварителният файл, който ни бяха раздали в Щаба, включваше информация за всички войници, охраняващи този бункер. Имаше и за него — Макс Бромел. На 41 години, родом от Коуди, Уайоминг. Преместил се в Питсбърг, Пенсилвания, за да започне работа като програмист. Загубил позицията си, когато икономиката се сринала. Симпатична съпруга, която в момента бе безработна. Две деца.

И двете мъртви.

Буря от мрачни образи наводняваше всеки тъмен ъгъл и процеп на ума му. Видях дузина мъже, всичките облечени в едни и същи светли камуфлажни дрехи, които изскачаха от задната част на ван, както и няколко други от високопроходим военен джип, които блокираха по-голямо превозно средство — пълно с престъпници и предполагаеми терористи. А ако информацията, която „Детската лига“ бе получила, се окажеше правилна — и с един от нашите топ агенти.

Гледах, обзета от внезапно спокойствие, как същите тези войници водеха един… двама… не, трима мъже, идващи откъм задната част на камиона. Те не бяха войници от Специален отряд Пси, ФБР или ЦРУ, нито пък от Спецчастите или Морските тюлени. Всяка от тези организации най-вероятно би могла да смачка малкия ни отряд с единичен бърз удар. Не, те бяха служители на Националната гвардия, принудени да се завърнат към активна служба заради ужасяващите времена. Разузнаването ни бе право поне за това.

Войниците бяха нахлузили на главите на затворниците стегнати качулки. После ги поведоха надолу по стълбите на изоставения магазин, към плъзгащата се сребриста врата на скрития отдолу бункер.

След като значителна част от Вашингтон, окръг Колумбия, бе унищожена от — както твърдеше президент Грей — група извратени деца от поколение Пси, той се бе погрижил да изгради тези така наречени миникрепости по Източното крайбрежие, в случай че отново възникне извънредна ситуация от подобна величина. Някои бяха издигнати под хотели, други се намираха в планини, а трети — като тази — бяха скрити и същевременно леко оставени на показ в малки градове, под магазини или правителствени сгради. Те бяха предвидени, за да се опазят Грей, кабинетът му и важните военнокомандващи, но от време на време в тях се затваряха и високорискови заплахи към националната сигурност.

Включително и нашият Затворник 27, който, изглежда, получаваше специално отношение.

Килията му бе в края на дълъг коридор, намиращ се два етажа по-долу. Стаята бе пуста, а таванът — нисък и тъмен. Стените сякаш започнаха да падат върху мен, но споменът успя да се задържи. Те не му бяха махнали качулката, а краката му бяха завързани за металния стол в центъра на килията. Така той попадаше под ореол от светлина, процеждащ се от единичната висяща открита крушка.

Отлепих се от ума на мъжа, като отслабих и физическия, и мисловния си натиск над него. Той се свлече по нарисуваната с графити стена на изоставената Пералня — все още в плен на мъглата на собствения си мозък. Премахването на спомена за моето лице и на мъжете в алеята зад нас бе като събирането на камъни от дъното на плитко езеро с бистра вода.

— Два етажа по-долу. Стая 4Б — казах аз, обръщайки се към Роб. Имахме повърхностен най-общ план на бункера, но нищо по-детайлно. Не бяхме слепи, но, така да се каже, не избивахме рибата в областта на точността. Макар че в повечето случаи схемата на бункерите бе винаги една и съща. В единия край на постройката имаше стълбище или асансьор и на всяко ниво от него тръгваше дълъг коридор.

Той вдигна ръкавицата си и така прекъсна остатъка от инструкциите ми, за да изпрати сигнал на екипа зад него. Дадох му кода от паметта на войника: 6-8-9-9-9-9 и пристъпих настрани, като дръпнах и Вида с мен. Тя ме избута в най-близкия войник и изсумтя.

Не можах да видя очите на Роб под очилата му за нощно виждане в момента, в който светлината стана зелена, но пък и нямах нужда от това, за да разбера какви са намеренията му. Той не бе поискал помощта ни и определено не държеше да ни влачи със себе си, при положение че той — бивш рейнджър от армията, както обичаше да ни напомня — можеше най-спокойно да се справи с това само с няколко от мъжете си. Мисля си, че най-много го вбесяваше фактът, че изобщо му се налага да провежда тази Операция. Лигата следваше политика, според която, ако бъдеш хванат, просто се превръщаш в изоставен. Никой нямаше да дойде за теб.

А след като Албан си искаше този агент обратно, очевидно имаше причина за това.

Часовникът се включи в момента, в който вратата се отвори. Имахме петнайсет минути, за да влезем, да вземем Затворник 27 и да се ометем. Но кой знае дали действително щяхме да разполагаме с толкова време. Роб просто беше пресметнал колко време ще отнеме на подкрепленията да пристигнат, след като вече сме активирали алармата.

Входната врата се отваряше към стълбище, намиращо се в края на бункера. То се виеше надолу в тъмнината — част по част. По протежение на металните стъпала имаше само няколко лампи, които ни упътваха. Чух как един от мъжете сряза кабела на охранителната камера, кацнала високо над нас. Усетих как ръката на Вида ме бута напред, но ми отне време — доста време — за да могат очите ми да се настроят. В рециклирания сух въздух все още се долавяха остатъци от химикалите, ползвани в Пералнята, които прогаряха дробовете ми.

Изведнъж тръгнахме. Бързо и тихо, доколкото това бе възможно за група, обута в тежки ботуши. Превземахме стълбището надолу.

Щом аз и Вида достигнахме до първата площадка, кръвта ми вече барабанеше в ушите ми. Шест месеца тренировки не беше дълъг период, но бе достатъчен, за да ме научи как да издърпам познатата броня на концентрацията по-близо до сърцевината си.

Нещо твърдо се удари в гърба ми. А после друго, още по-твърдо — рамо, пушка, сетне още една, и други — докато ритъмът стана толкова настойчив, че ми се наложи да се притисна към вратата на площадката на бункера, за да ги избегна. Вида издаде остър звук в мига, в който последният от екипа премина покрай нас.

— Покривайте ни, докато стигнем, а после наблюдавайте входа. Оттук! Не напускайте позицията си!

— Ама ние трябва да… — започна Вида. Аз застанах пред нея и я прекъснах. Да, това не бяха заповедите, които ни бяха спуснали от отдел Операции, но пък беше по-добре за нас. Реално нямаше причина, поради която да ги последваме в бункера и потенциално да се изложим на опасността да бъдем убити. А пък и тя знаеше — беше ни набито в мозъците поне милион пъти, — че тази вечер Роб е нашият Водач. А първият закон, единственият, който важеше в моментите между ужасяващите удари на сърцето, беше, че винаги — дори в лицето на огън, смърт или плен — винаги трябваше да се следва Водачът.

Вида бе зад гърба ми — достатъчно близо, че да усещам горещия й дъх върху дебелата черна плетена маска за ски. Да почувствам яростта, която тя излъчваше и която сякаш прерязваше смразяващия филаделфийски въздух. От Вида винаги струеше някаква кръвожадна пламенност — особено когато Кейт бе Водач на Операция. Вълнението от това да се докаже пред нашия Закрилник винаги я лишаваше от наученото по време на тренировки. Това за нея бе игра, предизвикателство, начин да демонстрира перфектните си намерения, бойното си обучение и невероятно усъвършенстваните си способности на Синя. За мен това бе просто чудесна възможност да позволи да бъде убита. На седемнайсет Вида може и да беше перфектният ученик, стандартът, по който Лигата да оценява останалите си деца изроди, но единственото нещо, което тя така и не съумя да овладее, бе собственият й адреналин.

— Да не си ме докоснала пак, кучко! — озъби ми се тя с глас, изпълнен с ярост, и започна да се отдръпва от мен, за да ги последва надолу по стълбите. — Толкова ли си страхлива, че ще останеш тук да се снишаваш? Не ти ли пука, че той току-що прояви неуважение към нас? Ах, ти…

Стълбището се надигна изпод краката ми. Като че ли бе поело дълбоко дихание, само за да го издиша обратно под формата на експлозия. Шокът от случващото се сякаш забави самото време. Аз бях изхвърлена нагоре и запратена толкова силно във вратата, че помислих, че ще ми пробие черепа. Вида бе блъсната в пода. Тя покри главата си и чак тогава до нас достигна ревът на запалителната граната, която взриви входа отдолу.

Задимената горещина бе достатъчно плътна, за да ме задуши, но още по-страшна бе настъпилата дезориентация. Докато се опитвах да отворя клепачите си, ги усещах така, сякаш някой ги бе обелил и после ги бе разтъркал на голо. В тъмнината пулсираше пурпурна светлина, която си проправяше път през отломките от цимент. Приглушеното потупване в ушите ми не бе сърдечният ми ритъм. По-скоро бе алармата.

Защо бяха ползвали граната, след като знаеха, че кодът за вратата трябва да е същият като този отвън? Не се бе чул шум от стрелба с оръжие. Бяхме достатъчно близо, за да го доловим, ако тактическият екип бе успял да ги въвлече в престрелка. Сега вече всички бяха наясно, че сме тук. Не изглеждаше особено логично за отряд от професионалисти.

Свалих рязко маската от лицето си, одирайки дясното си ухо. Усетих остра, пронизваща болка и слушалката ми за свръзка се разпадна на части. Притиснах я с ръкавицата си, докато се препъвах в опит да стана, и преглъщах една след друга нападащите ме сковаващи вълни от гадене. Ала когато се обърнах, за да хвана Вида и да я издърпам нагоре по стълбите обратно в смразяващата филаделфийска нощ, открих, че тя бе изчезнала.

Преживях два ужасяващи удара на сърцето ми в търсене на тялото й през зеещата дупка на стълбищната площадка, наблюдавайки как тактическият отряд преминава оттам. Облегнах се на стената, като се стараех да се задържа на краката си.

— Вида! — усетих, че думата напусна гърлото ми, но сякаш изчезна под пулсацията в ушите ми. — Вида!

Вратата на моята площадка бе разбита, вдлъбната и опърлена, но очевидно все още функционираше. Тя изстена и започна да се плъзга, но по средата на отвора спря с ужасяващ стържещ звук. Прилепих се отново обратно към стената и изкачих две стъпала по разбитите стълби. Тъмнината ме загърна обратно под прикритието си и тогава първият войник си проправи път, промушвайки се през вратата с пистолет, насочен към тясното пространство. Поех си дълбоко въздух и се свих. Отне ми три примигвания, за да проясня зрението си. По това време войниците вече се биеха на вратата, прескачаха през нащърбената дупка в пода и продължаваха надолу по стълбите. Видях как четирима минаха по този начин. После станаха пет, след това шест. Всички бяха погълнати от дима. Серия странни бръмчащи пукоти сякаш се стелеше зад тях, но чак когато се изправих и ударих лицето си с ръка, установих, че това всъщност бе стрелба, която се чуваше отдолу.

Вида бе изчезнала. Тактическият екип бе навлязъл надълбоко в гнездо на стършели, което сами си бяха огледали, а Затворник 27…

По дяволите, помислих си, докато се придвижвах обратно надолу по площадката. Тези бункери се стопанисваха от двайсет или трийсет войници. Бяха прекалено малки, за да могат да подслонят повече — дори и за кратко време. Но това, че коридорът в момента бе празен, не означаваше, че престрелката долу е привлякла цялото внимание. Ако ме хванеха, това щеше да е краят. С мен щеше да е свършено. Щяха да ме убият по един или друг начин.

Сетих се обаче за мъжа, когото видях — онзи с качулката върху главата.

Не изпитвах някаква особена лоялност към „Детската лига“. Между нас имаше договор — странно устно споразумение, което хем беше делово, хем кърваво. Като изключим екипа ми, нямаше други хора, за които да ме е грижа, а пък и със сигурност нямаше някого, когото да го е грижа за мен отвъд необходимия минимум да ме поддържат жива и на разположение, за да нападам целите им като вирус.

Краката ми не можеха да помръднат. Още не. Имаше нещо в тази сцена, което я караше да започва отново и отново в ума ми. Имаше нещо в начина, по който му бяха вързали ръцете или по който бяха отвели Затворник 27 надолу в тъмната неизвестност на бункера. Нещо в блясъка на оръжията или в невъзможността на бягството. Чувствах как отчаянието се издига в мен като облак пара, разпростираща се из тялото ми.

Знаех какво е да си затворник. Да усещаш как времето те застига и спира, защото с всеки ден губиш още малко надежда, че ситуацията ти ще се промени, че някой ще дойде, за да ти помогне. И си помислих, че ако някой от нас просто успее да стигне до него и му покаже, че сме били там, преди Операцията да се провали, това щеше да си заслужава опита.

Но надолу нямаше безопасен път, а престрелката бе в разгар, какъвто само автоматичните оръжия можеха да осигурят. Затворник 27 щеше да усети, че са дошли хора, които не са успели да стигнат до него. Трябваше да се отърва от това състрадание. Да престана да мисля, че тези хора заслужават каквато и да е милост — особено агентите на Лигата. Дори новобранците ми воняха на кръв.

Ако останех тук, точно както Роб ми бе заповядал, можеше и да не открия Вида. Но ако напуснех, без да му се подчиня, той щеше да освирепее.

Може пък той да е искал да стоиш точно тук, когато избухна експлозията — подшушна ми едно гласче някъде далеч в съзнанието ми. — Може да се е надявал…

Не. Нямаше да мисля за това сега. Вида бе моя отговорност. Нито Роб, нито Затворник 27. Скапаната пепелянка Вида. Когато се махнех оттук, когато откриех Вида, когато се завърнехме в безопасност в Щаба, щях да разиграя ситуацията отново в ума си. Не сега.

Ушите ми все още дрънчаха от собствения ми пулс — прекалено силно, за да мога да доловя тежките стъпки, идващи от наблюдателния пост в Пералнята. Буквално се блъснахме един в друг в момента, в който ръката ми докосна външната врата.

Този войник бе млад. Ако съдех по външния му вид, можех да предположа, че е само с няколко години по-голям от мен. Райън Дейвидсън — мозъкът ми услужливо попълни данните, изкашляйки всякакви видове ненужна информация от файла, посветен на мисията. Роден и израснал в Тексас. Служител в Националната гвардия след затварянето на колежа му. Завършил история на изкуството.

Едно нещо беше да четеш за живота на някого, отпечатан с чисти черни букви и поставен на хартия пред теб. Съвсем друго бе да се изправиш лице в лице с личността от плът и кръв. Да усетиш топлото зловоние на дъха и да видиш как пулсът се качва в гърлото му.

— Х… Хей! — той се протегна странично към пистолета си, но аз ритнах ръката му и оръжието излетя, дрънчейки по площадката и надолу по стълбите. И двамата се метнахме към него.

Брадичката ми се блъсна в сребристия метал, а ударът направо разбърка мозъка ми. В рамките на една ослепяваща секунда не виждах нищо друго пред очите си, освен чиста бяла светлина. А после всичко се завърна в брилянтни ярки цветове. След това се процеди болката. Когато войникът се зае с мен и се строполих на пода, зъбите ми се впиха в долната ми устна и тя се сцепи. По стълбището се разпръска кръв.

Охраната ме прилепи към земята с помощта на цялата си тежест. В момента, в който го усетих, че мърда, разбрах, че ще потърси радиостанцията си. Чувах женски глас, който каза: Докладвай статус и Идвам горе. Чувството за това колко зле прецакана щях да бъда, ако, което и да е от двете се осъществеше в действителност, ме запрати в състояние, което Инструктор Джонсън обичаше да нарича контролирана паника.

Паника, защото ситуацията май ескалираше доста бързо.

Контролирана, защото в случая хищникът бях аз.

Едната от ръцете ми бе притисната под гърдите ми. Другата бе между гърба ми и неговия корем. Избрах именно нея. Придърпах униформата му в търсене на гола кожа. Шляещите се пръсти на мозъка ми се протегнаха към главата му и надзърнаха вътре един след друг. Пребориха се със спомена за моето изплашено лице зад вратата, унили тъжни образи на танцуващи жени върху сцени с приглушена светлина, друг мъж, който го цели с юмрук…

Тогава тежестта намаля и въздухът се завърна, наводнявайки дробовете ми. Бе студен и застоял. Застанах на ръце и колене, задъхвайки се за още. Надвесилата се над мен фигура го бе хвърлила надолу по стълбите като смачкано парче хартия.

— … горе! Трябва да… — думите звучаха така, сякаш се носеха под водата. Ако не бяха кичурите шокиращо виолетова коса, стърчащи изпод ски маската, вероятно въобще нямаше да успея да разпозная Вида. Тъмната й риза и панталоните бяха разкъсани, а самата тя като че ли се придвижваше с някакво накуцване. Но най-важното беше, че е жива, че е тук и общо взето… цяла. Долових гласа й през заглушеното звънтене в ушите ми.

— Боже, колко си бавна! — крещеше ми тя. — Да вървим!

Вида се запъти надолу по стълбите, но аз хванах яката на жилетката й от кевлар и я дръпнах обратно.

— Отиваме навън. Ще покриваме входа оттам. Работи ли ти още слушалката?

— Ама те все още се бият там долу! — извика тя. — Можем да сме им от полза. Той ни каза да не напускаме поста си…!

— Тогава го приеми като заповед от мен!

Наложи й се да го стори, защото така действаше схемата. Именно това тя мразеше най-много в мен и във всичко останало — факта, че аз имах решаващия глас, че аз преценявах как да постъпим.

Тя се изплю в краката ми, но усетих, че ме следва нагоре по стълбите, ругаейки съвсем тихичко. През главата ми мина мисълта, че би могла много лесно да извади ножа си и да разсече гръбначния ми стълб.

Войникът, на когото налетях навън, очевидно не ме очакваше. Повдигнах ръка, протягайки се за нейната, за да й наредя да си тръгне, но звукът от изстрела от пистолета на Вида, който дойде иззад рамото ми, ме обърна назад и настрани от войника по-бързо, отколкото кървавият плисък от врата й.

— Стига с тези глупости! — каза Вида, повдигайки пистолета, който все още някак бе прикачен към мен, и го притисна в дланта ми. — Върви!

Пръстите ми обгърнаха познатата форма. Това бе типичното бойно оръжие — черен Зиг Зауер Р229 DAK, — което дори след месеци на учене как да стрелям с него, как да го чистя и сглобявам все още усещах като твърде голямо в ръцете си.

Нахлухме в нощта. Пак се опитах да хвана Вида, за да я забавя, преди отново да се озове в положение без изход, но тя успя рязко да ми се изплъзне. Затичахме се по тясната алея.

Стигнах до ъгъла тъкмо навреме, за да видя трима леко обгорели и кървящи войници, които издърпваха две фигури с качулки от нещо, което приличаше на голяма улична шахта. Тази точка за достъп определено не беше в папката за Операцията, която ни бе раздадена.

Затворник 27? Не можех да съм сигурна. Затворниците, които вкарваха в микробуса, бяха мъже — почти едни и същи на височина, — но все пак имаше шанс. А той щеше да влезе в него и да изчезне завинаги.

Вида притисна ръка към ухото си. Устните й побеляха.

— Роб каза, че ни иска обратно вътре. Имал нужда от подкрепления.

Тя вече почти се бе обърнала, когато отново я хванах. За пръв път, откакто се познавахме, бях малко по-бърза от нея.

— Нашата цел е Затворник 27 — прошепнах, стараейки се така да се изразя, че да се свържа с нейното чувство за лоялност и дълг към организацията, граничещо с глупост. — И си мисля, че това е той. Албан ни прати тук именно за него и ако той сега се измъкне, цялата Операция отива на кино.

— Той… — запротестира Вида, но после спря, каквато и да се канеше да изрече. Стисна челюстта си и успя да ми кимне едва-едва. — Ако ни потопиш, моят задник няма да потъне с твоя. Да си знаеш.

— Всичко ще е моя грешка — съгласих се аз. — Няма да има нищо срещу теб в досието ти.

Никакви недостатъци в девственото й оперативно досие, никакви белези върху доверието, което Албан и Кейт имаха в нея. И в двата случая ситуацията за нея бе печеливша — или щеше да се окичи със славата от успешната операция, или щеше да гледа как ме наказват и унижават.

Задържах поглед върху сцената пред нас. Имаше трима войници. Можех да се справя с тях с оръжие, но за да бъда наистина полезна, се налагаше да се доближа до тях, за да ги докосна. Това бе единствената обезсърчаваща граница на способностите ми, която все още не бях съумяла да преодолея, независимо от това колко практика ми налагаха от Лигата.

Невидимите пръсти, които живееха в черепа ми, потропваха нетърпеливо като че отвратени от това, че не мога да тръгнат, когато си пожелаят.

Взирах се в най-близкия войник, като се опитвах да си представя как дългите змиевидни пръсти се напрягат да го достигнат, разтягайки се през плочките, за да докопат неохранявания му ум. Кланси можеше да прави това, помислих си. Той нямаше нужда да докосне някого, за да добие контрол над ума му.

Преглътнах вика си на безсилие. Трябваше ни нещо друго. Нещо, което да отвлече вниманието им и да…

Вида имаше силен гръб и мощни крайници. Дори когато вършеше нещо опасно, действията й изглеждаха лесни и грациозни. Наблюдавах я как вдига пистолет и укротява ръката си.

— Способности — изсъсках аз. — Вида, без пистолети. Това ще извика другите!

Тя ме погледна така, сякаш съзерцаваше как разбърканият ми мозък изтича от носа ми. Да ги застреляме, щеше да е лесно решение. И двете го знаехме. Но ако пропуснеше и уцелеше някого от затворниците… или пък ако откриеха огън срещу нас…

Вида повдигна ръка и въздъхна с раздразнение. След което изтласка ръцете си напред във въздуха. Тримата представители на Националната гвардия бяха отместени с такава точност и сила, че бяха запратени по средата на улицата, удряйки се в паркираните там коли. Не стига, че Вида бе физически най-бърза и най-силна или пък се целеше най-добре от всички ни, но дори имаше и най-добър контрол над способностите си.

Накарах чувствената част на мозъка си да се изключи. Най-полезното умение, на което ме бяха научили в „Детската лига“, бе как да прочиствам страха си и да го замествам с нещо безкрайно по-студено. Наречете го спокойствие, наречете го фокус или пък вцепенени нерви — това ме обзе, докато тичах към затворниците, макар кръвта във вените ми да пееше.

Те миришеха на повръщано, кръв и човешки нечистотии. Така различно от незамърсените, спретнати линии на бункера и носещия се аромат на белина. Стомахът ми се надигна.

Най-близкият затворник се сгуши близо до канавката, повдигайки завързаните си ръце над главата си. Ризата, която висеше от раменете му, бе цялата на парчета. Тя бе като рамка от белези, рани от изгаряния и синини, които караха гърба му да прилича повече на сурово месо, отколкото на плът.

Мъжът се обърна по посока на звука от стъпките ми и вдигна лицето си, което вече не защитаваше с ръцете си. Дръпнах качулката от главата му. Бях достигнала до него с вече готови успокоителни думи на върха на езика ми, но онова, което съзрях, прекъсна връзката между устата и мозъка ми. Присвити сини очи ме гледаха изпод рошава топка руса коса, ала аз не можех да направя или да кажа каквото и да е — не и докато той не се наклони още повече към мен под бледата жълта улична лампа.

— Мърдай, тъпако! — извика Вида. — Какво ти пречи?

Усетих как всяка капчица кръв внезапно напусна тялото ми — бързо и точно, — все едно ме бяха уцелили право в сърцето. И изведнъж разбрах. Стана ми ясно защо Кейт така се бе борила, за да ме включи в тази задача, защо ми бе казано да не влизам в бункера, защо не ми бяха дали никаква информация за самия затворник. Нито име, описание или пък каквото и да е предупреждение.

Защото лицето, към което гледах сега, беше по-слабо, измъчено и изпито, но бе познато. Лице, което… което аз…

Не и той, помислих си, докато долавях как светът сякаш се отдръпва изпод краката ми. Не и той.

Щом зърна реакцията ми, той се изправи бавно. Усмивката му на пакостник се бореше с гримасата му от болка. Стана с усилие на краката си и залитна към мен. Помислих си, че изглежда някак разкъсан между облекчението и неотменимостта. За сметка на това, когато най-после заговори, южняшкият ритъм на акцента му си беше все така топъл, въпреки че гласът му вече бе по-дълбок и груб.

— Дали… изглеждам толкова красив, колкото се и чувствам?

И се заклевам — заклевам се, — усетих как времето се изплъзна изпод мен.

ВТОРА ГЛАВА

Ето как да намерите „Детската лига“: просто не я намирате.

Не можеш да разпиташ за нея, защото нито една жива душа в Лос Анджелис не би признала, че там съществува организация, която предизвиква на президента Грей обрив, от който доста го сърби. Дори само наличието на Федералната коалиция бе достатъчно лошо за бизнеса му. Хората, които можеха да ви информират за пътя, биха го издали единствено на цена, която малцина можеха да си позволят. Нямахме политика на отворените врати — не можеше да се проникне току-така. Всички имаха заповед да се отървават от когото и да било, стига дори само да си позволи да задържи погледа си малко по-дълго от обичайното върху наш агент.

Лигата те откриваше. Ако бе достатъчно ценен за тях, те щяха да те доведат. Ако бе готов да се бориш. Това бе първото нещо, което научих, седейки до Кейт при влизането си там. Или поне това беше първата ми истинска мисъл, която изкристализира в ума ми, докато нашият ван се движеше енергично по участък от магистралата, вливащ се директно в сърцето на града.

Основната им база за операции — Щабът, както всички го наричахме — представляваше два етажа скрити под действащ завод за производство на пластмасови бутилки, който продължаваше да крета и да допринася за добавянето на полепваща кафява мъгла над индустриалния район на Лос Анджелис. Много от агентите на Лигата и висшето й ръководство работеха, но само на хартия за Бутилираща компания P&C.

Държах ръцете си свити в скута. В Търмънд поне можехме да видим небето. Зървала бях дърветата през електрическата ограда. Сега дори и това не ми се полагаше, не и докато Лигата не решеше, че мога да излизам на повърхността и да разглеждам.

— Компанията е собственост на Питър Хендерсън. В някой момент най-вероятно ще го срещнеш. Той е верен поддръжник на усилията на Лигата от самото начало. — Кейт приглади косата си назад и я върза на опашка, докато колата ни навлизаше в нещо, приличащо на поредния гараж за паркиране. Такъв беше този град — избледняващи бои в цветове на слънчев залез и цимент. — Построиха Щаба с негова помощ. Сградата се намира директно под завода му, така че, ако сателитите се опитат да ни намерят, топлинните сигнатури, които биха прихванали от вентилационната ни система, биха могли лесно да се обяснят.

Тя звучеше толкова горда от този факт, а на мен въобще не ми дремеше за всичко това. Самолетният полет от Мериленд можеше да си съперничи с пътуването с кола от летището и неотслабващата градска смрад на бензин, която щеше да ми осигури възможно най-мащабното и ослепително главоболие. Всяка частица от мен копнееше за сладкия, чист въздух на Вирджиния.

Останалите агенти се изсипаха от колата си. Приказките и смехът им умряха в секундата, в която ни видяха. Бях ги усетила как ме зяпат още по време на полета. Очевидно не им бе нужно друго развлечение, освен това да разберат защо бях толкова важна за Кейт, че бе организирала такова издирване за мен. Подхвърляха ми разни думи като малки детски корабчета в езерце — шпионка, беглец, Червена. Всички те бяха грешни.

Изчакахме, докато другите агенти тръгнаха към сребристия асансьор в другия край на гаража, а стъпките им закънтяха по боядисания цимент. Кейт направи голямо представление около суетенето и изваждането на нещата ни от багажника. Всяко движение бе болезнено бавно, с перфектна хореография, целяща да им даде преднина. Притиснах коженото яке на Лиъм към гърдите си, докато не дойде и нашият ред.

Кейт доближи някакъв вид идентификационна карта към черния апарат за достъп, намиращ се до вратите на асансьора. Той избоботи нещо в отговор. Влязох вътре, придържайки погледа си към тавана, докато вратите не се отвориха наново и не бяхме блъснати от стена от тежък и влажен въздух.

Вероятно някога това бе функционирало като канал. Всъщност не. Ако се съдеше по плъховете, парливата миризма и слабата вентилация, категорично е било отводнителна шахта. Щом излязохме, активирахме някакъв вид детектор на движение и тъжен низ от малки крушки, който бе закачен по протежение на двете страни, се запали за живот, осветявайки ярки графити и локви, причинени от кондензацията, събиращи се върху циментовия под под формата на дълги и шумни капки.

Зяпнах Кейт в очакване на обяснение за тази очевидно ужасяваща шега. Но тя само сви рамене.

— Знам, че не е… красиво, но ще започнеш да… Е, никой не го обича. Но след няколко излизания и влизания обратно ще успееш да свикнеш.

Супер! Най-после нещо страхотно, на което да се надявам с нетърпение.

Дори преминаването през един сектор, вдишвайки влажния и плесенясал въздух на Тунела, бе достатъчно, за да ти разбърка стомаха. Четири сектора бяха нещо като предизвикателство пред човешката издръжливост. Бе достатъчно просторно, така че по-голямата част от нас да ходят изправени, макар че някои от по-високите агенти — включително Роб — трябваше да се навеждат, докато минаваха под всяка от металните носещи греди. Стените се извиваха около нас като следи от смях около нечия уста, обгръщайки ни в тъмнина. В Тунела нямаше нищо луксозно, но поне бе достатъчно широк, за да можем да пристъпваме по двама — един до друг. Имаше достатъчно въздух.

Кейт погледна нагоре и помаха на една от черните камери, когато минахме под нея, отправяйки се към сребристите врати от другата страна на Тунела.

Не знам какво от тази гледка ме накара да се отдръпна назад. Може би окончателността на всичко. Пълното осъзнаване на това колко усърдно ще трябва да работя, колко внимателна и търпелива ще трябва да бъда, за да осигуря на Лиъм време да стигне до място, на което няма да могат да го намерят, докато аз успея да се измъкна оттук.

Устройството за достъп изпиука три пъти, преди да светне в зелено. Кейт закачи картата си за достъп обратно на гайката на колана си, а звукът от въздишката й на облекчение наполовина се изгуби сред свистенето на преработения въздух, проникващ на вълни зад вратите.

Дръпнах се, преди тя да успее да хване ръката ми, свивайки се от милата й усмивка.

— Добре дошла в Щаба, Руби. Преди да те разведа, нека те запозная с някои хора.

— Чудесно — измънках аз. Очите ми се заковаха върху дългата стена на коридора, по която бяха залепени стотици пожълтели вестници. Нямаше какво друго да се види. Плочките бяха блестящо черни, а светлините — нищо повече от дълги флуоресцентни лампи, които бяха захванати над главите ни.

— Това са повиквателните на всички наши агенти — обясни Кейт, докато ходехме. Задължителната мобилизация, която Грей проведе в началото на кризата, изискваше всички под четиридесет години да се явят в служба на страната си, независимо дали като миротворци в Националната гвардия, граничния патрул, или отглеждането на деца изроди в лагерите като представители на СОП. Новобранците от първата вълна бяха на двадесет и няколко години — твърде стари, за да са били повлияни от ОМИН, и твърде млади, за да са загубили свои деца… Много от агентите тук са бивши военни като Роб. — Продължи тя, докато вървяхме. — Но повечето от нас са цивилни. Присъединихме се, защото вярваме в мисията на Албан за изкарване на истината наяве или пък се опитваме да се сдобием с малко повече информация относно случилото се с нашите деца или роднини. Имаме повече от триста активни агенти, като стотина от тях са в Щаба и наблюдават Операциите, тренират или работят по техниката ни.

— Колко деца?

— Двадесет и шест, ако включим теб и Мартин. Шест групи по четирима. Всеки е прикрепен към агент Закрилник, както ни нарича Албан. Ти ще се обучаваш с останалите от групата ми и евентуално ще бъдеш изпращана на тактически операции.

— Лигата всичките ли ги е извела от лагери? — попитах аз.

Тя прилепи пропуска си отново и към следващата врата.

— Може би най-много четирима за последните пет години, през които Лигата съществува. Ще откриеш, че децата са от цялата страна. Някои като Вида и Джуд — след малко ще се срещнеш с тях — бяха доведени тук, когато започнаха Събиранията. Някои извадиха късмет и бяха забелязани по време на транспортирането им до лагери или когато от СОП отиваха, за да ги вземат. Имаме и някои особени случаи като Нико — последния член на екипа ми. Той… е с доста интересна история.

Така и не разбрах дали това беше примамка.

— Интересна ли?

— Нали помниш какво ти казах за Леда Корп? За това как правителството им дало субсидия за изследване на произхода на ОМИН? Нико бил… — тя прочисти гърлото си два пъти. — Той бил един от обектите им на изследване. При нас е отпреди няколко седмици, така че двамата ще навлизате заедно в нещата. Бих искала само да те предупредя, че той все още е доста крехък.

Веднага осъзнах, че коридорът всъщност не бе точен индикатор за това какво представлява структурата на останалата част от сградата. Всичко изглеждаше така, сякаш, след като бяха завършили антрето, или бяха останали без пари, или бяха решили, че е безсмислено да продължават. Общият вид на мястото отговаряше на онова, което очакваш да видиш, разхождайки се из полузавършен строеж. Стените бяха оголени сиви циментови блокове, пристегнати от метални подпори. Подът беше боядисан цимент. Всичко и навсякъде беше цимент. През цялото време. Все едно се бях завърнала в Търмънд — това място не бе по-приветливо от него.

Таваните бяха ниски и наблъскани с тръби и ярки обвити електрически кабели. И макар че Щабът въобще не беше толкова тъмен, колкото Тунела — без каквато и да е естествена проникваща слънчева светлина, — трептящите флуоресцентни лампи придаваха на всичко болнаво, анемично сияние.

Най-интересното нещо в Щаба беше формата му. Входната врата се отваряше директно пред една широка, кръгла централна стая, която бе заобиколена от извити стъклени стени. Коридорът, в който бяхме, образуваше пръстен около тази стая, макар че можех да видя четири различни коридора, които тръгваха от него в други прави линии.

— Какъв е той? — попитах, докато крачехме, а очите ми все се отплесваха вдясно, където наблюдавах кръжащите из голямата стая фигури. Върху стените й бяха монтирани няколко телевизора. Под тях се намираха кръгли маси като в сладкарница, върху които няколко агенти на Лигата играеха карти, хранеха се или четяха.

Извитата зала не бе малка, но не бе и просторна. Всеки път, когато някой, който вървеше в обратната посока, искаше да мине покрай нас, някой от групата ни трябваше да изостане, за да му осигури място за преминаване.

Първите двама агенти, които срещнахме — две жени в армейски униформи, — потвърдиха друго мое подозрение: историята ми ме бе изпреварила. Докато очите им гледаха тези на Кейт, те се усмихваха дружелюбно, но когато ги преместиха надолу към мен, ни заобиколиха отдалеч и продължиха с по-бързо темпо.

— Та какъв е той? — повторих аз. Виждайки объркването, което замъгли светлосините очи на Кейт, поясних: — Какъв цвят?

— Ааа. Нико е Зелен. Страхотен е с техниката. Все едно обработва всичко като програма. Вида е Синя. Джуд е Жълт. Това е единственият екип, в който има смесица от способности. Всички други са от по един цвят и изпълняват различни функции по поддръжка на Операциите — светлините отгоре превръщаха русата й коса в перленобяла. — Сега ти си единствената Оранжева тук.

Супер. Бяхме като проклетата Връзка с дъгата. Липсваше ни само Червен, за да завършим тестето.

— Значи, на теб са се паднали всички остатъци, след като другите екипи вече са били запълнени ли?

Кейт се усмихна.

— Не. Аз просто избирах внимателно.

Най-после излязохме от външния пръстен, гмурвайки се в един от правите коридори. Тя не продумваше, дори не се обръщаше към множеството агенти, с които се разминавахме по пътя. Очите им ни проследиха до врата, носеща името на Кейт, а всеки техен поглед сякаш разрязваше с нокти гръбначния ми стълб.

— Готова ли си? — попита тя. Все едно можех да избирам.

Има нещо наистина лично в това да видиш нечия спалня и по онова време — а и сега дори — ми стана доста неудобно от малкото количество дребни украшения, които тя бе успяла да вкара вътре. Стаята бе тясна, но ставаше. Бе компактна и, за щастие, не пораждаше клаустрофобия. В един от ъглите беше завряно походно легло, а зад него Кейт бе закачила с кабарчета един мръсен юрган, съшит от кръпки. Десенът с ярки червени и жълти маргаритки прозираше дори под най-ужасните петна върху плата. На бюрото си имаше компютър, чанта, лампа и две книги.

И навсякъде имаше снимки.

Рисунки, направени с пръсти. Човешки очертания, оживели с помощта на малки пръстчета. Портрети с молив на лица, които не разпознавах. Пейзажи, рисувани с въглен, изглеждащи точно толкова мрачно, колкото и животът под земята беше. Фотографии на усмихнати лица и заснежени планини бяха залепени в правилни редички, но бяха прекалено далеч, за да успея да видя детайлно всеки красив, лъскав детайл. Да не споменавам и трите тела, които ми пречеха.

Едно високо и хилаво дете някак си успяваше да обикаля в това еднометрово пространство между бюрото и походното легло. Влизането ни го накара внезапно да спре и да извърне към нас обрамчената си от червеникавокафяви къдрици глава. Цялото му лице се озари, когато се хвърли към Кейт, сключвайки тънките си като моливи ръчички около раменете й.

— Така се радвам, че се върна! — гласът му бе изпълнен с облекчение.

— Аз също — отвърна тя. — Джуд, това е Руби.

Джуд бе само кожа и кости. Изглеждаше така, сякаш бе пораснал с дванайсет сантиметра през последните пет дни. Всъщност видът му не беше толкова лош, просто си личеше, че все още не е съвсем съзрял. Пред него беше времето, в което правият му нос щеше да се издължи още, но за сметка на това пък големите му кафяви очи напомняха на извадени от анимационен филм.

На пръв поглед приличаше на тринайсет или четиринайсетгодишен, но се придвижваше по начин, като че ли все още бе омагьосан от придобития контрол над новоизрасналите си крайници.

— Приятно ми е да се запознаем — каза той. — Сега ли пристигаш? Във Вирджиния ли си била през цялото време? Кейт каза, че по едно време сте се разделили и тя се е притеснила, че нещо се е…

Хлапето започваше нова дума още преди да е довършило предната. Примигнах и се опитах да се освободя от прегръдката му.

— Джудит, приятелката ни май няма нужда от прегръдки — дочу се слабо гласче някъде зад рамото му. — Отпусни!

Джуд веднага се дръпна назад и се засмя нервно.

— Извинявай, прости ми. Все пак много се радвам да се запознаем. Кейт ни е разказвала много за теб… например че си била в един и същи лагер с Мартин.

В изреченото от него се долови странна болка, когато спомена името на другия Оранжев. Гласът му стана по-фалцетен и някак наблегна на думата.

Кимнах. Значи, вече знаеше каква съм и аз. И все пак ме бе докоснал. Какво смело и глупаво дете!

— Онова там на леглото е Вида — добави Кейт, побутвайки ме към другото момиче.

Вероятно бях сторила стъпка назад, защото силата на погледа й ме накара да се почувствам, сякаш са ме запратили към близкия ъгъл. Не знам как бях успяла да я пропусна. Тя седеше на походното легло, а краката и ръцете й бяха кръстосани в пълно безразличие. Но сега, когато я видях, усетих как мъничко се отдръпвам назад.

Кълна се в Господ — тя бе прекрасна, — перфектна смесица от етноси. Кожата й бе блестящо кафява и напомняше на топъл есенен следобед, очите — във формата на бадем, а косата й бе боядисана в електриковосиньо. Лицето й беше от онзи тип, който очакваш да зърнеш на страниците на модно списание: високи, изсечени скули и плътни устни, които като че ли постоянно се намираха в малка самодоволна усмивка.

— Здрасти. Страхотно е, че най-после си довлече задника — гласът й бе силен, нюансиран и всяка дума, която изричаше, като че ли бе съпроводена от плесник. Щом се изправи, за да прегърне Кейт, аз се почувствах като петсантиметрово, почти невидимо джудже.

Вместо да се върне обратно на мястото си, тя остана права, вмъквайки се пред Кейт, така че да застане между нас. Тази поза ми бе позната. Колко пъти я бях заемала пред Зу, Дунди или пък Лиъм? Колко пъти и те я бяха заемали заради мен? С гръб към жената, Вида ме изучаваше отблизо.

— Бедно човече. Само ме следвай и всичко ще е наред.

А, значи, така било?, помислих си, настръхвайки от тона й.

Когато тя отново погледна към Кейт, пак се бе превърнала в самата сладост. Тъмната й кожа излъчваше доловимо щастливо сияние.

— Този в ъгъла е Нико — добави Вида, поемайки представянето в свои ръце. — Дребосък, ще се изключиш ли за две секунди?

Нико седеше на пода, с гръб към малкия скрин на Кейт. Изглеждаше ми някак дребничък и веднага разбрах какво бе искала да каже Кейт, когато бе използвала думата крехък. Тя не се отнасяше за ръста му или за формата на тялото му, а за напрегнатите черти на лицето му. Заблуден кичур гарвановочерна коса се изхлузи от клещите на гела, циментиращ прическата му назад, когато той каза:

— Здрасти. Приятно ми е да се запознаем.

След което върна очите си на малкия черен уред в ръцете си, а пръстите му полетяха отново по клавишите. Апаратът хвърляше върху кожата му неестествено ярка бяла светлина, която подчертаваше дори почти черните му очи.

— Е, каква е твоята история? — попита Вида.

Напрегнах се и едната ми ръка хвана другата в опит за подражание на нейната поза. Вече знаех, без каквото и да е съмнение, че ако това следваше да сработи — ако се налагаше да живея с тези деца, да ги виждам редовно и да тренирам с тях, — просто трябваше да поддържам дистанция. Едно от най-важните неща, които изминалите седмици ми бяха разкрили, бе, че колкото повече опознаваш някого, толкова по-неминуемо е да започнеш да го обичаш. Границите помежду ви избледняваха и когато настъпеше раздялата, бе толкова мъчително да се отплетеш от този живот.

Дори и да исках да им разкажа за Търмънд, нямаше как да опиша мъката си с думи. Нямаше как да ги накарам и да разберат. Не и когато само мисълта за Градината, Фабриката или Лазарета бе достатъчна, за да се задавя от гняв. Изгарянето седеше в гърдите ми и не си тръгваше с дни — по същия начин, по който белината изприщваше ръцете ни в Пералнята.

Повдигнах рамене.

— Ами Мартин? — попита Джуд. Той въртеше пръстите си един около друг и стискаше ръцете си до розово. — Петима ли ще бъдем в нашия екип?

Кейт отговори бързо.

— Мартин бе преместен в Канзас. Ще работи с агентите там.

Вида се обърна към нея.

— Сериозно ли?

— Да — отвърна Кейт. — Руби ще заеме мястото му на Водач на екипа.

Всичко приключи толкова бързо. Каквито и фалшиви любезности да бе подготвила Вида за Кейт, те изчезнаха с едно-единствено остро поемане на дъх и точно в тази секунда съзрях проблясъка на предателството. Долових как тя физически преглътна думите си и кимна.

— Ама, чакайте! — задавих се аз. Не исках нищо подобно… Не желаех това…

— Супер! Честито! — Джуд ме тупна приятелски с юмрук по рамото и ме изкара от вцепенението ми.

— Знам, че всички вие ще помогнете на Руби да се почувства добре дошла и ще я въведете в обстановката — каза Кейт.

— Да — процеди през зъби Вида. — Ама… разбира се. Всичко, което пожелае.

— Да идем заедно да вечеряме — рече Джуд с приповдигнат тон. Напълно и блажено невеж относно начина, по който юмруците на Вида се стягаха и разпускаха край тялото й. — Днес вечерята е паста.

— Аз трябва да се обадя на Албан, но вие четиримата отивайте. После може да покажете на Руби къде са леглата и да й помогнете да се настани — добави Кейт.

Едва бях излязла през вратата и я бях затворила, когато усетих как някой хваща конската ми опашка, завърта ме и ме засилва към близката стена. Пред очите ми избухнаха черни звезди.

— Вида! — ахна Джуд. Възклицанието му бе достатъчно, за да накара дори Нико да погледне нагоре.

— Ако дори за секунда си си помислила, че не знам какво е станало всъщност, напълно грешиш — изсъска Вида.

— Разкарай се от мен! — сопнах се аз.

— Знам, че историйката за това как Кейт те е изгубила е пълна лъжа. Избягала си — заключи тя. — Ако още веднъж се опиташ да я нараниш, ще те разпердушиня.

— Ти не знаеш нищо за мен — отвърнах аз, черпейки от гнева й по неочакван за мен начин.

— Знам всичко, което ми е нужно — изплю Вида. — Знам какво си. Всички сме наясно.

— Стига толкова! — каза Джуд, взе ръката ми и ме издърпа назад. — Отиваме на вечеря, Ви. Ела или пък недей.

— Желая ви приятно скапано хранене — каза тя с възможно най-сладкия си глас, но яростта, която се излъчваше от тялото й, разрязваше въздуха помежду ни и се сключваше около врата ми като юмрук. Като обещание.

Не знам защо кръгът от празни маси около нас ме безпокоеше толкова много. Може би заради същата причина, поради която Джуд усещаше, че трябва да говори по време на цялото хранене, за да компенсира тяхното мълчание.

Едва бяхме седнали на една от по-малките кръгли маси, когато няколко агенти и други деца станаха от техните. Те или взимаха подносите си и напълно изчезваха от атриума, или пък се сбутваха на някоя от вече пълните маси, намиращи се по-далече от нас. Опитах се да се убедя, че това не е заради мен, но има някои мисли, които виреят в ума ти като хронична болест. Мислиш си, че напълно си ги задушил, а разкриваш как те са се превърнали в нещо още по-тъмно и ново. Естествено, че ще станат и ще си тръгнат — ми шептеше един познат глас в ухото. — Защо въобще биха искали да са край нещо като теб?

— … където ядем и стоим, ако имаме някакво принудително бездействие. След часовете за хранене тук всичко се почиства. Така че можеш да дойдеш и да играеш карти или пък пинг-понг, или просто да погледаш телевизия — разясни Джуд, докато дъвчеше някаква маруля. — Понякога някой агент ни носи филм за гледане, но през по-голямата част от времето аз стоя долу в компютърната лаборатория…

Беше странно и главозамайващо да си в кръгла стая. Чувството се усилваше и от десетте телевизора, които постоянно бяха в полезрението ни. Всеки бе настроен на един от все още съществуващите национални новинарски канали — оказваше се, че ако искаш да скочиш в джоба на президента, най-вероятно ще откриеш там добро количество пари, — а можеше и просто да следиш приспивната гледка на смущенията в картината. Стомахът ми не бе достатъчно спокоен, за да възприеме ужасите на деня, през които препускаха водещите. Много по-интересна игра за мен беше да наблюдавам към коя маса се отправя всеки от новодошлите в атриума. Децата, след като си вземеха храна от бюфета, се стичаха към другите деца. По-мускулестите мъже, които най-вероятно бяха бивши военни, сядаха при останалите мъже с подобен вид. Сред тях имаше малко жени агенти, сякаш добавени просто за цвят.

Така се бях фокусирала в броенето на жени, че въобще не усетих Кейт, докато тя не се озова директно зад Джуд.

— Албан иска да те види — каза тя простичко и се пресегна, за да вземе подноса ми.

— Ама… защо? Как така?

Джуд най-вероятно обърка бунтарския ми поглед със страх, защото се протегна към мен и ме докосна по рамото.

— О, недей! Няма нужда да се притесняваш. Той е много мил. Убеден съм… Сигурен съм, че само иска да си поговорите, тъй като днес ти е първи ден. Вероятно е просто това. Бърз разговор за опознаване.

— Да — измънках, без да обръщам внимание на завистта, която долових в гласа му. Очевидно не бе обичайно да бъдеш привикан там. — Убедена съм.

Кейт ме изведе от атриума и попаднахме обратно в коридора. Оставихме подноса на една количка край вратата. Вместо да тръгнем надясно или наляво, тя ме насочи към една врата на отсрещната стена, която не бях забелязала досега, като почти ме влачеше надолу по намиращото се зад нея стълбище. Подминахме второ ниво и продължихме по стълбите към трето. Веднага щом отвори вратата с рамо, настроението ми видимо се пооправи. Бе по-топло и по-сухо, отколкото в пълзящата влага на горните етажи. Дори не ме смущаваше миризмата на статично електричество и топла пластмаса, която долових, изнизвайки се покрай голямата компютърна стая, заемаща мястото на атриума на този етаж.

— Съжалявам за това — извини се Кейт. — Знам, че сигурно си изтощена, но той толкова иска да се запознаете.

Хванах ръцете си зад гърба си, за да прикрия треперенето, което ги обземаше. По време на полета ни насам Кейт се бе опитала да обрисува благороден портрет на Албан като джентълмен с истинска интелигентност — американски патриот. Това малко се разминаваше с всичко друго, което бях чувала за него — че той е терорист, който бе координирал повече от двеста удара срещу президент Грей из цялата страна и бе убил чрез тях впечатляващ брой цивилни. Доказателствата бяха навсякъде — агентите бяха окичили стените със статии от вестници и снимки на телевизионни екрани, — сякаш смъртта и разрушението бяха нещо, което трябва да се празнува.

Ето какво знаех за Джон Албан от личен опит: той бе създал организация, наречена „Детската лига“, но помагаше само на онези деца, които смяташе за способни да избягат от лагерите. Полезно. Да не говорим, че ако беше злопаметен, имаше огромен шанс да бъда наказана за това, че доста затрудних плановете му.

Отидохме до отсрещната страна на кръга. Кейт долепи пропуска си до черното устройство там и изчакахме то да издаде звук. Част от мен все още леко се надяваше да не светне зелено.

Докато слизахме надолу по циментовите стълби, усетих, че вече нямаше следа от топлина. Вратата зад нас сама се затвори с трясък, запечатвайки ни вътре с шум, подобен на изсмукване. Стреснах се и се обърнах, но Кейт нежно ме побутна напред.

Намирахме се в друг коридор, който бе различен от онези, които вече бях видяла горе на първо ниво. Лампите тук не бяха толкова силни и изглеждаха нагласени на режим трептене. Само един поглед ми беше достатъчен, за да отстъпя, а сърцето ми да се качи в гърлото. Това бе Търмънд или поне част от спомена, който бе останал в мен. Ръждясали метални врати, твърди стени от газобетонни блокчета, в които бяха оставени малки процепи като прозорчета за наблюдение. Това бе затвор с дванайсет врати вместо дузини и с едва дванайсет затворници вместо хиляди. Миризмата на мухъл бе примесена с едва долавящ се аромат на белина. Стените и подът бяха голи. Единственото различно бе, че от СОП вече щяха да са ни наказали, ако се бяхме опитали да удряме по вратите така, както го правеха в момента затворниците. Приглушени гласове се молеха да бъдат пуснати и за пръв път се зачудих дали някой от войниците се бе почувствал като мен в този момент — зле. Сякаш кожата върху черепа ми се стегна. Усетих точно кога лицата им се озоваха на прозорците и кръвясалите им очи започнаха да ни следят до края на коридора.

Кейт допря пропуска си до ключалката на последната врата вляво и наведе лицето си надолу. Вратата се открехна и тя я избута, приканвайки ме с жест да седна на празната маса със столове. Висящата крушка вече бе запалена и се люлееше. Забих пети в плочките, като се отдръпнах от нея.

— Какво, по дяволите, е това? — попитах аз.

— Всичко е наред — отвърна тя с тих и успокоителен глас. — Използваме това крило, за да държим в него ценни придобивки или изменили агенти, които чакат тук, за да им зададем въпроси.

— Искаш да кажеш да ги разпитвате ли? — уточних аз.

Не — помислих си, докато осъзнаването на факта разцъфваше като черни петна върху погледа ми. — Мартин ги е разпитвал. Сега вече аз щях да го правя.

— Аз не… — започнах. Нямам доверие на себе си. Не искам да го правя. Не искам да имам нищо общо с това.

— Аз ще съм тук с теб през цялото време — отговори Кейт. — Нищо няма да ти се случи. Албан просто иска да види какво е нивото на способностите ти и това е един от малкото начини, по които можем да му го покажем.

Почти се изсмях. На Албан му се щеше да е сигурен, че е направил добра сделка.

Кейт затвори вратата и ме накара да седна на един стол край металната маса. Чух стъпки и понечих да се изправя само за да бъда притисната отново надолу.

— Не повече от няколко минути, Руби. Обещавам.

Защо си толкова изненадана?, се запитах сама. Знаех какво представлява Лигата и какво вършеха. Кейт ми каза, че организацията навремето била основана, за да изкара наяве истината за децата в лагерите. Странно колко по-далеч от това бяха стигнали. Бях тук от по-малко от половин ден и дори и аз можех да забележа, че за пет години бяха успели единствено да превърнат няколко деца във войници, да залавят и да разпитват хора, както и да взривят няколко основни сгради.

Прозорчето на вратата бе с такъв размер и форма, че не видях нищо повече от тъмното лице на Албан, когато той се появи там, обграден от половин дузина други мъже. Гласът му се дочу през пропукващия интерком.

— Готови ли сме да започнем?

Кейт кимна, след което се отдръпна назад и подшушна:

— Просто прави каквото ти казват, Руби.

Ами аз все само това правех.

Вратата се отвори и се появиха три фигури. Двама агенти, които не изглеждаха особено добре в зелените си униформи, и дребна жена между тях, която се наложи да бъде издърпана и завързана със свински опашки за другия стол. На главата си тя имаше някаква качулка от зебло и ако се съдеше по дочуващите се стенания и протестно ръмжене зад нея, устата й бе запушена.

В основата на врата си усетих убождане от страх, което бавно слезе на зигзаг надолу по гръбначния ми стълб.

— Здравей, мила — достигна до нас отново гласът на Албан. — Надявам се да си добре тази вечер.

Джон Албан бил съветник в кабинета на президента Грей, докато собственото му дете — Алиса, не била убита от ОМИН. Кейт ми обясни, че вината за това се превърнала в прекалено бреме за него. Когато той се опитал да извади истината наяве в някои от централните вестници — но не полираната и захаросана версия за лагерите — никой не пожелал да публикува историята. Президентът Грей бил затегнал в желязна хватка контрола си над тях. Това било последствието от бомбардировките в окръг Колумбия: добри хора изчезвали без следа, а лошите се възползвали от всякакви сгоди.

Тъмната му кожа изглеждаше изсушена от възрастта, а торбичките под големите му очи караха цялото му лице да има вид на провиснало.

— Разбира се, за нас е чест, че ти си тук. Аз и моите съветници много бихме искали да видим обхвата на твоите способности и да си изясним как точно те биха могли да бъдат от полза на организацията ни.

Кимнах, а езикът ми беше залепнал за горната част на устата ми.

— Смятаме, че тази жена е предавала информация на хората на Грей и е саботирала в негова полза операциите, на които сме я пращали. Бих искал да изследваш скорошните й спомени и да ми кажеш дали това е истина.

За толкова лесно ли имаше той това? Просто едно надзъртане вътре и ето ги отговорите. Изправих рамене и го погледнах през стъклото. Исках да усети, че знам, че бях наясно с факта, че той стои отвъд тази врата не за да се предпази от тази жена, а от мен.

Всичко, което трябваше да сторя, бе просто да спечеля доверието му, да спечеля малко свобода. И щом дойдеше времето, той щеше да съжалява, че ми е дал когото и да е, за да се упражнявам върху него. Щеше да се събуди някоя сутрин, за да открие, че си бях тръгнала и всяка следа от мен бе изтрита от тази дупка в земята. За мен това бе като игра на изчакване. Веднъж, след като се уверях, че другите са в безопасност, щях да се махна. И да наруша сделката.

— Трябва да ми дадете специфична операция, която да търся — казах аз, чудейки се дали въобще ме чува. — Иначе може да си стоим тук цяла нощ.

— Разбирам — изпращя гласът му. — Смятам, че е повече от ясно, че това, което чуеш или видиш, докато си тук, е конфиденциална информация, до която твоите връстници никога няма да имат достъп. Ако разберем, че каквото и да е от нея е било разгласено, ще има… последствия.

Кимнах.

— Чудесно. Този агент наскоро отиде на среща с един от контактите ни, за да вземе от него пакет с информация.

— Къде?

— Извън Сан Франциско. Само толкова мога да разкрия.

— Този контакт имаше ли си име?

Последва дълга пауза. Не бе необходимо да поглеждам по-нагоре от скритото от качулка лице на жената, за да разбера, че съветниците обсъждаха въпроса помежду си. Накрая гласът му отново достигна до нас.

— Амброуз.

Двамата войници, които бяха вкарали жената вътре, се оттеглиха навън. Тя чу, че вратата се заключва, но чак когато се пресегнах да докосна завързаната й китка, се опита да се отдръпне от мен.

— Амброуз — повторих аз. — Сан Франциско. Амброуз. Сан Франциско…

Повтарях тези думи, докато прониквах в съзнанието й. Напрежението, което се бе натрупвало в мен от мига, в който се качих на самолета в Мериленд, започна да намалява чрез едва доловима въздишка. Усетих как леко се наклоних към нея и стремителен поток от мисли сякаш се филтрира през ума й. Те бяха ослепително ярки. В тях имаше някакво болезнено интензивно сияние, сякаш всеки от спомените бе потапян в истинска слънчева светлина.

— Амброуз, Сан Франциско, информацията, Амброуз, Сан Франциско…

Това беше трик, на който ме бе научил Кланси. Споменаването на определена дума, фраза или нечие име често бе достатъчно, за да го изтеглиш директно от мислите на човека.

Жената се отпусна под пръстите ми.

— Амброуз — повторих тихо.

Бе обяд или някъде по това време. Аз бях агентът, а тя бе мен. И двете погледнахме набързо нагоре към стоящото точно над нас слънце. Сцената заблестя, докато аз тичах из изоставен парк, а черните ми маратонки се плъзгаха из прекалено високата трева. Пред мен имаше сграда — обществена тоалетна.

Въобще не се учудих, че в дясната ми ръка изведнъж се появи пистолет. Колкото по-добра ставах, толкова повече усещания достигаха до мен заедно с образите — тук миризма, там — звук, досег. Почувствала бях студения метал, който бе напъхан в колана на късите ми панталони за тичане, още от момента, в който проникнах в спомена.

Мъжът, чакащ пред задната част на сградата, дори не успя да се обърне, преди да го поваля на земята с дупка с размер на монета, появила се в задната част на черепа му. Аз отскочих и изпуснах китката на жената. Последният ми поглед, преди връзката да се преустанови, беше към синя папка и съдържанието й, което се разпиля от вятъра, пропадайки надолу в близкото езерце.

Отворих очи, макар че светлината от висящата крушка правеше туптенето зад очите ми още по-трудно за понасяне. Поне не беше мигрена. Болката намаляваше с всеки нов път, в който вършех това, но чувството за дезориентация бе все така смущаващо. Отне ми две секунди да си спомня къде съм и още две, за да открия гласа си.

— Тя се е срещнала с един мъж в парка, зад обществената тоалетна. Застреляла го е в главата, след като го е приближила изотзад. Информацията, която той е носел, е била в синя папка.

— Видя ли какво се е случило с нея? — в тона на Албан се процеждаше вълнение.

— Тя е на дъното на езерцето — отвърнах. — А защо го е застреляла? Ако е трябвало да се свърже с него…

— Достатъчно, Руби — прекъсна ме Кейт — Моля, нека да я изведат.

Жената накуцваше, все още беше зашеметена от влиянието ми над нея. Не им се противопостави, когато те й сложиха белезници и я вдигнаха от стола. Но ми се стори, че дочувам как плаче.

— Какво ще стане с нея? — попитах, обръщайки се обратно към Кейт.

— Достатъчно — повтори тя отново. Сепнах се от тона й. — Нали бихте ни извинили? Доволен ли сте от постигнатото?

Този път Албан ни посрещна на вратата, но така и не измина остатъка от пространството, което ни разделяше. И дори не ме погледна в очите.

— О, да — каза тихо. — Повече от доволни сме. Това, което можеш да правиш, скъпа, е доста специално и нямаш представа как ще можеш да ни помогнеш да наклоним везните в наша полза.

Но аз имах.

Лиъм не ми беше разказвал много за времето, което бе прекарал в Лигата. Било е кратко, брутално и толкова разрушително, че той бе рискувал и беше избягал още при първата възможност, която му се бе предоставила. Но макар и да не го осъзнавахме, той вече ме бе подготвил за новата реалност в живота ми. Предупредил ме беше неведнъж, два или три пъти, че Лигата ще контролира всяко мое движение, че ще очакват да отнема нечий живот просто защото те ще се нуждаят от това и ще го желаят. Беше ми разказвал и за брат си Коул и за това, в което се бе превърнал под влиянието на напътстващите ръце на Лигата.

Коул. Знаех от клюки в Лигата, че сега той вече бе важна клечка — агент под дълбоко прикритие с ужасяваща продуктивност. Лиъм ми бе споделил, че той се зарежда от мощния импулс, който съпровожда изстрела на оръжието.

Но това, което никой не се беше сетил да спомене — нито дори Лиъм, — бе колко много те двамата всъщност си приличаха.

ТРЕТА ГЛАВА

Незнайно по каква причина Джуд се бе самопровъзгласил за едночленен комитет по посрещането на екипа ни. Когато се прибрах в Щаба след първата си Операция с Лигата, именно неговата върлинеста, крачеща фигура ме очакваше в края на антрето, втурвайки се към мен и погребвайки ме под лавина от въпроси. Шест месеца по-късно той все още бе единственият, който ни чакаше, награждавайки успешното ни завръщане с усмивка, прорязваща лицето му.

Стегнах се, за да поема удара, а през това време Вида притисна пропуска си към вратата. Роб и останалите от тактическия екип бяха ескортирали преди няколко минути вътре Коул Стюарт, но аз си бях наложила да изостанем малко и да не бързаме с преминаването през тунела. Беше важно Роб да се сдобие изцяло със заслугите за тази Операция, да бъде оставен да се отъркаля в славата си, както куче би го сторило в трева. Дочули бяхме как овациите се засилиха в момента, в който те преминаха през вратата. Видяхме как изправиха юмруци нагоре, докато влизаха в Щаба и почти изоставиха Коул в инвалидната количка.

Вече нямаше никого в дългото бяло антре. Зад агентите се стелеше пътека от празничен шум. Тя намаляваше с всяка стъпка, с която те напредваха, докато накрая можех да доловя единствено собственото си дишане и да видя празното пространство в края на коридора… там, където трябваше да е Джуд.

— О, благодаря ти, Господи! — каза Вида, протягайки ръце над главата си. — Поне днес няма да се налага да ми изправят гърба след смъртоносния му захват. Адиос, Бу!

Мисля си, че повечето хора използваха Бу като прякор на човек, за когото им е мило. Вида пък го употребяваше, за да те накара да се почувстваш като едно от онези малки кученца, които имат мозъчета с размера на палец и се опикават целите — особено когато се развълнуват.

Оставих я, без да обеля и дума, и се запътих наляво към квартирите на Кейт и другите старши агенти, за да съобщя за пристигането ни. След петминутно безплодно тропане по врати си подадох главата в атриума, за да проверя дали не е там. Най-вероятно е с другите, помислих си, докато оглеждах почти празната стоя. И въпреки че не зърнах бяло-русата й коса на някоя от масите, разпознах гъстите рошави червеникавокафяви къдрици, паркирани пред един от телевизорите.

Нямах достатъчно късмет, за да успея да се изнижа незабелязано. Две секунди му бяха достатъчни, за да улови погледа ми. Джуд стрелна очи надолу към стария си пластмасов ръчен часовник, а после с ужас се обърна обратно към мен.

— Руу! — извика той и ме призова с ръка. — Толкова съжалявам! Ама наистина! Въобще изгубих представа за времето. Всичко наред ли мина? Току-що ли се прибирате? Къде е Вида? Да не е…?

Не съм достатъчно добър човек, за да мога да призная, че нито една част у мен не искаше да се обърне и да избяга, преди той да може да дойде и да ме хване под ръка, за да ме задърпа със себе си из стаята.

Но едва след като я прекосихме, забелязах, че и Нико е там. Седеше на противоположния край на масата. Една от циментовите колони го бе скрила откъм вратата, а фактът, че детето привидно не помръдваше, също не помагаше особено за невидимостта му. Даже въобще. Последвах безизразния му поглед надолу, за да стигна до малко устройство върху масата. Разговорник.

Той бе с размер на телефон и лесно би могъл да мине за такъв, ако не се загледаше човек. Успели бяха да спасят някаква по-стара генерация телефони — с истински бутони, а не с елегантен сензорен екран. Новите корпуси, които бяха създали за тях, бяха овални и достатъчно тънки, че да могат да се пъхнат в заден джоб или нагоре в ръкава по време на урок.

Някои от Зелените бяха разработили това малко бижу с идеята чрез тях агентите да предават до Щаба дигитални съобщения, снимки или кратки клипчета, без да има нужда да изхвърлят телефон след телефон от тези с предплатените карти. Технологията, стояща зад тях, беше мистерия за мен, но схващах, че си комуникират помежду си чрез някаква неподатлива на хакерска атака мрежа, която Зелените бяха измислили. Те можеха да бъдат ползвани само за да се свързват с други включени в мрежата Разговорници, и това само при условие че имаш тайния ПИН номер на другия Разговорник. Бяха безполезни обаче, ако ти се налагаше да изпратиш големи снимки или видеофайлове по-дълги от трийсет секунди. Албан именно затова бе отказал да ги раздаде на полевите агенти и ги бе отхвърлил, приемайки ги като занимавка на дете, на което му е скучно. Доколкото знаех, Зелените вече ги ползваха единствено за да си говорят в Щаба, когато бяха на различни тренировки или нощем, след като изгасяха лампите.

— … наистина ли се върнахте? Успяхте ли да се срещнете с агента? Толкова ли е страшен, колкото казват всички? Може ли да…?

— Какво става? — попитах, поглеждайки ту към Нико, ту към телевизионния екран. Бяха избрали онзи, по който даваха местното време и новините в Калифорния.

Сякаш бях изсмукала думите от него. Джуд се напрегна по онзи негов начин, при който разшири очи, а после бързо пусна ослепителна усмивка, която бе малко пресилена за случая.

— Какво става? — повторих аз.

Джуд преглътна и погледна към Нико, преди да се наведе към ухото ми. Очите му огледаха атриума, търсейки тъмни ъгли, които не съществуваха.

— Изпратиха Блейк Хауард навън на Операция — каза той. — Ние просто…

— Блейк Хауард ли? Зеленото хлапе от Екип едно? — онова, което изглеждаше така, все едно можеше да го обезвредиш само с някакво си добре насочено кихане?

Джуд кимна и отново погледна нервно зад себе си.

— Аз просто… леко съм притеснен… Нико също.

Шок и ужас. Нико не подминаваше никоя добра теория на конспирациите, особено когато се отнасяше за Лигата. Всеки агент за него бе двоен агент. Албан всъщност работеше с Грей, за да свали Федералната коалиция. Някой тровеше с олово водата, която пиехме. Не знам откъде ги намираше или просто това беше начинът, по който мозъкът му обработваше всичката информация, която попиваше и явно не знаеше как да изолира.

— Най-вероятно го заменят за нещо — каза Нико, хващайки Разговорника. — За информация? За да си върнат друг агент? Това май никак не звучи откачено, нали? Тук и без това вече има толкова Зелени. Те се дразнят, че сме много. Мразят ни.

Постарах се да не врътвам очи.

— Операцията включва ли техника? — попитах аз.

— Ами… да, но… — отвърна Джуд. — Кога са пращали хлапе от Екип едно? Нормално ги използват само в рамките на Щаба.

Той не грешеше. Вида ги наричаше Пискуните и бе успяла да им лепне този прякор, който сега повтаряха всички. Зелените със своите прекомерни умения в областта на логиката и разсъжденията, които Лигата използваше в разшифроването на кодове и изработването на компютърни вируси, както и при създаването на тези луди устройства. Те всички имаха спъната походка, Нико също. Някаква странна полустъпка, при която си влачеха краката по плочките и караха маратонките си да издават леко пискливи звуци. Убедена съм, че си го предаваха един на друг на подсъзнателно ниво. Винаги се движеха в синхрон — така както го вършат частите на добре смазана машина.

— Той е пълнолетен и има умения, с които да им помогне — казах им аз. — Знам със сигурност, че другите Зелени екипи са заети тази седмица. Може той да е бил последната възможност.

— Не — отвърна Джуд. — Мислим, че го избраха нарочно. Искаха него.

Мина известно време, преди Джуд да събере куража да ме погледне отново. Щом го направи, изражението му бе толкова засрамено и ужасено, че усетих как лекичко омеквам, колкото да попитам:

— Има ли нещо, което не ми казвате? Какво точно пропускам?

Джуд сучеше разтегнатия подгъв на ризата си на възел. Нико само гледаше напред с немигащи очи, които се бяха фиксирали в Разговорника.

— Аз, Нико и… Блейк… — започна Джуд. — Преди три дни ние тримата нещо се занасяхме тук. Опитвахме се да построим кола с дистанционно от изостанали части за компютър.

— И…

— Нико трябваше да отиде да поговори с Кейт, но аз и Блейк взехме колата да я изпробваме по етажа. Беше около два следобед и тук нямаше никого, затова решихме, че не е проблем и няма да пречим. Но… нали знаеш онези стаи, в които слагаме неща за Операциите? Където държим елечетата, боеприпасите и другите работи?

Кимнах.

— От една от тях да се дочуваха гласове. Допуснах, че е възможно момчетата да играят карти или нещо подобно. Понякога го правят тук, долу, защото така могат да критикуват Албан или някого от съветниците — каза Джуд, който вече видимо се тресеше. — Но когато ги чух и долових какво говорят, разбрах, че не е игра. Руу, те приказваха за нас. Бяха Роб, Джарвин и няколко техни приятели. Те постоянно повтаряха неща като Да намалим изродското поколение и Да върнем Албан обратно в релсите. Разбираха се как ще докажат каква загуба на време и ресурси сме ние.

Костите ми бяха превзети от внезапен хлад. Издърпах най-близкия стол и го доближих по-близо до Нико. Джуд направи същото и започна да кърши ръце.

— И те те хванаха, че ги подслушваш ли?

— Знам, че е глупаво, но като ги чух, така се стреснах, че без да искам, изпуснах колата. Избягахме, преди да отворят вратата, но съм убеден, че са успели да ни видят. Чух как Роб ме вика по име.

— И после? — настоявах аз. Умът ми бе започнал да прави връзки. Опасни съвпадения.

— После Блейк получи назначение за тази Операция, макар да е в Екип едно. Джарвин каза, че имали нужда от Зелен, който да хакне стаята със сървъри на компанията. Той просто нямаше избор.

Бавно се облегнах назад. Да намалим изродското поколение. Ухото ми, което бе поело ударната вълна при избухването на гранатата, сякаш имаше свой собствен пулс.

Това бе случайност — повтарях си аз. — Роб просто действаше безразсъдно. Но втората лъжа звучеше още по-неубедително и от първата. Да намалим изродското поколение. Как? Като ги поставяме в смъртоносни ситуации по време на Операции, които биха могли да минат за инциденти? Роб и преди бе убивал деца. Знаех само за онези две, които бях видяла в спомените му, но кой можеше да каже дали не са били повече?

Господи! Ослепителна вълна от гадене избухна нагоре по стомаха ми. Дали не ги бе убил, за да намали броя на децата тук, долу?

Не, не. Трябваше да спра. Мислите ми се въртяха в кръг и излизаха извън контрол. Това бяха просто Нико и Джуд — две деца с прекалено много свободно време, през което да стоят и да си измислят страхотии. Те постоянно сръчкваха неприятностите, а после се правеха на шокирани, когато те се обръщаха и ги захапваха за задниците.

— Вероятно е просто съвпадение — успокоих ги аз. Убедена съм, че имах да им кажа още нещо, но то се отвърза от веригата на мислите ми в момента, в който долових как някой извика името ми през стаята. Един от съветниците на Албан, добрият стар господин Енотско лице, стоеше пред входа на атриума.

— Той иска да говори с теб в офиса си след час.

След което се обърна на петите си и изчезна, очевидно сърдит, че бе изпратен да послужи като вестоносец.

— Какво ли пък иска? — попита Джуд, очевидно объркан.

Човек почти никога не можеше да види ходещите костюми на повече от няколко сантиметра от Албан. Нямаше да се учудя, ако те проникваха всяка нощ край леглото му и се редуваха да му шептят планове на ухо, докато той спеше.

Общо бяха десет души — всичките на възраст над петдесет. Разделили си бяха областите, върху които Албан следваше да се фокусира, и бяха поели контрол над всяка от тях. Координираха и одобряваха Операциите, уреждаха докарването на нови припаси и агенти, набираха нови треньори, ръководеха финансите на Лигата. За да може Албан да се съсредоточи върху голямата картина и задачите и целите в нея.

Джуд твърдеше, че те са тук само защото Грей бе пожелал да ги убие по някаква причина и следователно нямаха друг избор, освен да дойдат при нас под земята. Аз все още не знаех името и на половината от тях, тъй като повечето държаха никога да не контактуват директно с Пси изроди като мен. Затова бе по-лесно да си набележа някоя тяхна характерна особеност и да им лепна прякор, произтичащ от нея. Енотско лице, Маймунски уши, Конски зъби и Жабешки устни бяха сред тези, които срещах най-често.

Това, което липсваше на имената в творчески аспект, те наваксваха като точност на определението.

— Тренировка? Вече? — попита Джуд, поглеждайки отново към телевизора.

Аз се пресегнах и изключих апарата.

— Ей!

— Закъснявате — казах и посочих към часовника на стената. — Още две минути и инструктор Джонсън ще ви пише наказателна точка.

— Е, и? — контрира ме Джуд. — Това е по-важно.

— По-важно, отколкото евентуалната ти активация? — попитах аз. — Защото последния път, когато проверих, беше на две наказателни точки от това завинаги да си останеш като поддръжка в Щаба.

Бе долно от моя страна да прилагам подобна тактика и успях да го прочета в изпепеляващия поглед на Нико. Но той знаеше дори по-добре от мен, че едно бъдеще, в което Джуд така и не излиза навън на Операция, беше това, заради което той би продал и двете си ръце, само и само да го избегне.

Изведох ги навън и вървях след тях чак до залата за тренировки, в случай че им хрумнеше някоя идея да свърнат по пътя. Екипите, с които обичайно тренирахме — Две, Три и Четири, — бяха вече на място, загряваха се и затъмняваха с присъствието си стената от огледала. Това бе единствената част в Щаба, която миришеше наистина на нещо човешко. Вонята на пот и сгорещени тела разтърсваше помещението с усещането за реален, доловим живот. Поне беше по-добре от миризмата на плесен.

Инструктор Джонсън кимна към мен, докато държах вратата отворена, а флуоресцентната светлина избелваше неговата и без това вече руса коса. И двете с Вида днес бяхме освободени от уроци и тренировки, но утре всичко щеше да започне наново. Пак щях да се потопя в познатото ежедневие, благодарна за облекчението да не ми се налага да мисля за нищо друго, освен за това да минавам от час в час и от врата на врата. Жизнен урок на тема как да оцелеем — с любезното съдействие на Търмънд.

Джуд и Нико можеха да ме намразят заради това, но на мен не ми пукаше. Не можех да си позволя да се храня от страха им, нито да му разреша да завихри и моя. Бях работила толкова усърдно, за да успея да се вцепеня до безчувствие, за да мога да приема това място, че не бях готова да ги оставя да го разрушат. Определено привлякоха вниманието ми, загрижеността ми и закрилническото ми чувство, но точно това нямаше да им дам.

Изкъпана, нахранена, облякла чисти дрехи и със събрани мисли, вече бях готова да се срещна с Джон Албан. Но той не бе готов за мен.

Много неща можеха да се кажат за основателя на Лигата, но може би само две от тях всъщност бяха ласкателни. Никой не можеше да отрече, че той бе умен мъж. Лигата бе това, в което се бе превърнала днес, единствено заради него. Проблемът се криеше във факта, че някои смятаха, че атаките към Грей следва да минат на съвсем ново ниво, докато други пък го притискаха да запази досегашния курс, тъй като и без това даваше резултати.

Мислех си, че той има правото да изисква да си помисли по-дълго за подобно отговорно решение, но разбирах и тяхното нетърпение. Знаех, че им се ще да осребрят нарастващото недоволство и протестите, за които се говореше под сурдинка, но ние наблюдавахме.

Чух гласове зад вратата. Първо бяха приглушени, а после избухнаха и привлякоха вниманието ми. Колкото повече стоях и слушах, толкова повече се изпаряваше намерението ми да почукам.

— Не! — говореше Албан. — За бога, не! Не! Колко пъти трябва да повторя тази дума, за да й намерим място в речника ти? Такъв бе отговорът първия път, когато представи тази идея на висшите служители, когато придума Джарвин да я изложи пред съветниците — и сега.

— Не обмисляш добре нещата…

Инстинктивно се дръпнах назад, подгонена от грубия глас на Роб.

— Мислиш си, че можем да поддържаме това, без да направим голямо изявление? Колко от тези неща по цял ден стоят из Щаба, губейки нашето време и енергия?

Албан го прекъсна.

— Те не са неща и съм убеден, че това е добре известно дори и на теб. Въпросът не подлежи на обсъждане. Целта никога няма да оправдае средствата, колкото и да се опитваш да ми го пробуташ. Никога. Те са деца!

В едно ъгълче на ума ми някаква мисъл започна да се оплита с друга — по-тъмна — но насилвах вниманието си да остане тук. И сега.

— Нали ти винаги казваш, че си готов на всичко, за да разкараме Грей? Това отвличане на вниманието ще ни е повече от достатъчно, за да успеем да влезем и да разрушим лагерите. Даже ще съумеем и да разпространим новината за това из цялата останала скапана страна. Само така вече можем да проникнем. Те са наясно с нашите фалшиви документи. Сега дори не сме способни да припарим вътре, за да изведем агентите, които бяхме вкарали в лагерите. Те ни очакват! А ние всички чакаме ти да направиш нещо! Да решиш нещо!

Последва дълго, горчиво мълчание. Каквито и думи да търсеше Албан, той така и не ги намери. Не можех да държа ума си под контрол. Какъв план би могъл да го развълнува чак толкова?

— Само те предупреждавам — продължи Роб, звучейки вече по-спокойно, — че дори аз съм чувал агенти, които се чудят всъщност към каква политика ще се стремим. Голяма част от тях все още си мислят, че в края на краищата искаш отново да се сдобриш с Грей, че ти е мъчно за приятелчето.

Затворих очи. Имаше неписано правило, според което, каквото и да ставаше, никога не споменавахме бившето приятелство между Албан и президент Грей и първата дама. Кейт дори ми каза веднъж, че Албан не обичал да му напомнят за заеманата от него длъжност на Секретар по вътрешната сигурност. Така че предполагам, че в момента той не бе особено приятно развълнуван от напомнянето за това, че е бил част от малък кръг хора, които са се наслаждавали на частни вечери в официалната резиденция на Белия дом.

Изведнъж се намеси нов глас.

— Джон, да не отхвърляме идеята изцяло. Това е тактика, която е била ползвана и преди и е доказала ефективността си. Те не биха разбрали. Имаме си начини да скрием механизма…

Бях толкова фокусирана върху разговора, провеждан пред мен, че не чух човека, който докуцука до мен. Поне не и докато той не се завъртя край гърба ми и не ме потупа по рамото, за да привлече вниманието ми.

— На твое място ще си трая за това, малка клюкарке — каза ми Коул. — Или е нужно да ти напомня историята за убитата заради любопитството си котка?

Вече бе прекалено късно да скачам назад и да се преструвам, че не бях слушала, а пък и бях твърде объркана, за да се насилвам да играя сценки.

Докторът в екипа на Роб бе свършил добра работа в зашиването на по-дълбоките рани по лицето на Коул и в почистването на мръсотията от кожата му. Той носеше риза, която му стоеше свободно, и панталони, които бяха по-голям размер от неговия, но поне вече не беше в старите си парцали, изцапани с повръщано. Изглеждаше като нов човек и аз бях благодарна за това. Така ми бе по-лесно да го огледам.

Най-после ми се отдаваше подобна възможност.

Когато Лиъм ми бе казал, че има по-голям брат, си го бях представяла доста по-възрастен — на двайсет и пет или двайсет и шест. На възраст като Кейт. Но бях дочула някой от тактическия екип на Роб да се оплаква от него по време на полета към дома. За пънкарското му поведение на задник, за това, че бил едва на двайсет и една, а пък Албан пилеел всичките добри Операции по него. Малкото златно момче.

Само три години го разделяха от Лиъм. И от ОМИН. Коул бе част от това поколение, което се измъкна на ръба от хватката на болестта.

— Май нямахме особена възможност да си поговорим в самолета, нали? — попита той, докато бинтованите му пръсти подбутваха влажната ми коса зад рамото ми.

Бе няколко сантиметра по-висок от брат си. Усетих ги, когато се наведе към мен, за да изучи лицето ми, а по неговото се разля пиратска усмивка. Коул може би имаше по-тесни рамене и кръст, но в позата му определено се криеше нещо познато…

Разтърсих глава в опит да се отърва от изчервяването по бузите си и почуках по вратата. Това доведе до внезапен край на спора вътре. Когато влязох, Албан се изправи зад бюрото си от тъмно дърво, затвори лаптопа си и прекъсна тихото жужене на радиоскенерите от съседната маса. Роб и съветникът с устни като на жаба вече ставаха, а лицата и на двамата бяха зачервени от препирнята. Щом ни зърна, Роб извъртя очите си нагоре и се облегна на една от многото полици на Албан, запълнена с безсмислени дребни украшения от стария му живот.

— Сър — казах аз, — искали сте да ме видите.

— За бога, седни. Заповядай. — Каза Албан, сочейки с ръка към един от сгъваемите столове насреща му. — И двамата изглеждате така, сякаш едва се държите на крака.

— Добре съм — отвърнах и добавих: — Благодаря ви. — Хрумна ми като допълнение. Мразех колко тъничко звучеше гласчето ми около него. Ненавиждах това.

Албан се настани обратно в стола си. Устните му се отдръпнаха, за да разкрият усмивка от предимно пожълтели зъби. Този мъж вече почти не излизаше на обществени места. За главата му бе обявена щедра награда. Ако им бе нужно да запише видеообръщение, то след това — по време на постпродукцията — те винаги почистваха сипаничавата му кожа и избистряха тена на лицето му. Обичаха също така и да го изтипосват чрез Фотошоп в снимки на американски пейзажи и градове, за да предадат впечатлението, че е доста по-безстрашен в разходките си навън, отколкото бе в действителност.

— Бих искал да си поговорим неофициално за снощната операция по спасяването на агент Стюарт, ако и тримата нямате нищо против. Не мисля, че е възможно да отложим разговора.

Той изчака, докато Коул се настани на стола до моя, преди да се протегне през бюрото и да се здрависа с него.

— Не мога да ти опиша колко се радвам отново да видя лицето ти, мило мое момче.

— Значи сте щастливец. — Коул провлачи думите, без да се опитва да прикрие горчивината в тях. — Изглежда, че от тук нататък ще виждате често това красиво момче.

Престани — казах си още преди да успея да се напрегна. Коул не беше Лиъм, независимо от това колко си приличаха, без значение колко подобни бяха гласовете им. — Фокусирай се върху разликите.

Коул имаше по-здраво телосложение от Лиъм и бе някак по-изтупан. Косата му бе остригана по войнишки, за разлика от последния път, когато го бях видяла. Така изглеждаше два нюанса по-тъмно русо, отколкото я помнех. Онзи Лиъм, когото познавах, бе много по-небрежен във външния си вид, но същевременно приветлив по всякакъв възможен начин. А пред мен бе по-големият му брат — корав и пребит почти до смърт, но приличащ на издялан от лед. Все пак не изглеждаше много по-различно от състоянието, в което бях оставила Лиъм. Чувствах се ужасно гадно заради бързината, с която мозъкът ми замени единия брат с другия. Колко много това, че си представях, че Лиъм е отново тук до мен, повдигаше духа ми и отпускаше напрежението в гърдите ми.

Престани.

Жабешки устни затвори вратата на кабинета и се оттегли в ъгъла на малката стая, плъзгайки се в сянката на Албан.

— … нормално никога не бих прекъснал процеса на оздравяването ти — обясняваше Албан, — но след като чух устния доклад на Агент Медоус, имам чувството, че има някакво объркване. Ще ми е интересно да чуя какво се случи от твоя гледна точка, Руби.

Въобще не схващах, че говори на мен, докато Роб не се оттласна от полицата, а широките му рамене не се разпериха при поемането на поредната глътка въздух. Преди да тръгнем на Операцията, той отново бе подстригал късо тъмната си коса. Тази прическа караше скулите му да изпъкват, променяше начина, по който сенките падаха върху кожата му.

Господи, защо трябваше да правим това? Къде беше Кейт? Никога не ме бяха разпитвали без нея и никога тук — в офиса на Албан — зад затворена врата. Изненадах се от това колко неспокойна бях. И на нея не вярвах, но очевидно, някъде по пътя, бях свикнала с тихото й, постоянно присъствие и с очакването да ме подхване, ако се подхлъзна.

— Дали… изчакваме още някого? — попитах аз, стараейки се да запазя гласа си спокоен.

Албан разбра въпроса ми.

— Това е просто неофициален разговор, Руби. Нивото на секретност, под което попада тази Операция, не ни разрешава да водим разговора пред цялата организация. Не се притеснявай да говориш свободно.

Притиснах ръце върху коленете си. Опитвах се да им попреча да подскачат.

— Агент Медоус — започнах с глас, който в моите уши прозвуча много силно — ни запозна с параметрите на мисията по време на полета. Разкри ни целта и какво знаем за разположението на бункера. Той също така ни припомни и плановете за отстъпление, които вече бяхме обсъждали преди тръгване.

Устата на Албан бе открехната широко. Очевидно не бе свикнал да прикрива чувствата си. Едно от ъгълчетата й се дръпна нагоре.

— Някой от тези планове за отстъпление включваше ли вие с Вида да напускате бункера?

— Не, сър — отвърнах аз. — Агент Медоус ни заповяда да стоим на позиция в стълбището и да ги покриваме оттам.

Албан постави лактите си на масата и облегна брадичка на пръстите си.

— Тогава как ще обясните напускането си?

Не се обърнах да погледна към Роб, но усещах, че зяпа към мен. Всички се бяха вторачили. И от тежестта на погледите им останах с впечатлението, че Медоус вече бе отговорил на този въпрос.

Ако вкарам Роб в неприятности — мислех си, — точно колко пък ще загазя аз самата? Той се палеше бързо. Знаех, че ще се ядоса още когато направих избора с Вида да останем навън, но това щеше да е нищо в сравнение с яростта му, ако го предадях и кажех на другите какво точно се бе случило на стълбите. Не биваше да ги оставя да забележат върху лицето ми обземащите ме пълзящи подозрения. Не можех да задам въпросите, които исках. Защо не ни предупреди? Тогава устройството ми за свръзка все още работеше. Щях да го чуя.

— Стълбището беше… изложено на риск. Дадох заповед на Вида да напуснем, за да наглеждаме ситуацията от външна позиция.

— И не ми предадохте това, защото…? — попита Роб, чийто гняв бе започнал да го издава.

— Устройството ми за свръзка бе счупено — отвърнах аз. — Сам видя, когато се събрахме.

Той изсумтя.

— Добре — каза Албан след момент. — Стълбището било изложено на риск? Как така?

Имаше граната. Роб хвърли граната. Пет думи. Перфектен начин, който да се погрижи Роб да бъде принуден да преглътне всеки грам горчиво порицание, което заслужаваше. Албан щеше да ми повярва. Той никога — нито веднъж — не се бе усъмнявал в думите ми. Даже ги бе защитавал пред съветниците си, когато бях извадила някакви нежелани новини от нечий нещастен ум. Пет думи, които да разкрият истината: че Роб бе застрашил собствената си Операция — дали от глупост, или пък нарочно — и почти бе успял да убие и двете ни с Вида.

Не знам точно как знаех или дори защо бях толкова убедена в това, но бях толкова уверена, колкото кръвта, която гърмеше в ушите ми. Ако сега го предадях и го поставех в неловко положение, следващия път, когато попаднех в обхвата му, той нямаше да пропусне.

— Не беше… добре построено и просто се срути — обясних аз. — Очевидно не е могло да понесе тежестта на всички ни. Скапана конструкция.

— Добре — каза Албан, нижейки думите една след друга. — Агент Стюарт докладва, че вие двете с Вида всъщност сте го спасили. Как стана това?

— Тя и другата напълно игнорираха заповедта ми да се върнат в бункера! Ето така! — извика Роб. — Знам със сигурност, че ме е чула. И знам, че именно ти си отказала да се върнеш.

И четиримата мъже се бяха обърнали към мен. Зрението ми намаля. Черното отново бе започнало да го превзема, просмуквайки се от краищата навътре. Притиснах ръка към гърлото си, дърпайки стегнатата яка, опитвайки се да освободя дъха, който бе заседнал там.

Исках Лиъм. Мечтаех си Лиъм да бъде тук, стоящ достатъчно близо до мен, за да мога да вдъхна кожата, дима, сладката трева.

— Руби — каза Албан с глас, който бе спокоен, дълбок и търпелив като морето, — би ли отговорила на въпроса ми?

Исках само това да свърши. Да се върна в спалното помещение, да изпълзя в студената тъмнина до леглото си и да се отнеса в нищото.

— Той е прав. Аз наредих на Вида да не последва заповедта му. Когато се качихме горе, видяхме, че служителите на Националната гвардия местят затворниците и ги изкарват от вход, за който не знаехме нищо. Не поисках позволение да продължа. А трябваше.

— Защото много добре знаеш, че единственото нещо, което следва да правиш, е да се подчиняваш на заповедите на своя Водач! — излая Роб. — Мислиш ли, че щяхме да загубим толкова много мъже, ако беше там, за да покриваш бягството ни?

Телевизорите зад Албан бяха изключени, но мога да се закълна, че чувах статичното им дихание, което се учестяваше, докато мъжете стояха притихнали. Той притисна ръка към горната част на главата си, но нито веднъж не извърна поглед от мен.

И тогава се чу гласът на Коул — толкова южен, колкото сладък чай.

— Ами, слава на бога, че не си се подчинила. Иначе към момента най-вероятно щях да съм на половината път към ада.

Очевидно бях подценила влиянието на Коул в организацията. Даже влияние май не бе правилната дума. По-скоро вид контрол, подплатен от чар и смъртоносни резултати. Албан повдигна веждите си и само кимна, оставяйки Коул да продължи.

— Хайде да говорим за нещата откровено — каза Коул и се облегна назад, за да се настани по-удобно. — Тя е тази, която ме спаси. Защо въобще би следвало да е загазила?

— Тя не се подчини на преките ми заповеди!

Коул прекъсна Роб с отегчено помахване на ръката.

— За бога, погледнете горкото момиче! В момента й се карате, защото ме е спасила. Ако си мислите, че просто ще стоя и ще гледам как я карате да поема вина за мисия, която, между другото, дори не бе провал, доста сте се объркали.

Никой не проговори. Взирах се в самодоволното изражение на Коул, сетне в убийствения поглед на Роб. Късчето пространство помежду им бе пълно с нещо повече от недоверие и раздразнение — тук се усещаха години на обща история, обагрена с омраза, която не разбирах.

Напрежението в лицето на Албан се оттече като падащ дъжд и в един момент и той започна да се усмихва.

— Тук съм склонен да се съглася с агент Стюарт, Руби. Благодаря ти за проявеното бързо мислене. — Албан премести някакви хартии на бюрото си. — Агент Медоус, довечера ще прочета цялостния ви доклад. Засега сте свободен.

Когато старшият агент се изправи, аз също го последвах и се наклоних към вратата, очаквайки бързото си бягство. Вместо това гласът на Албан ме задържа.

— Само още нещо, Руби. Надявам се да нямаш нищо против. Бих искал да обсъдя нещо с теб и Коул.

Пуснете ме. Нека си ида. Моля ви…

Стана ясно, че това не се харесва и на Роб, но и той нямаше избор. Вратата зад него се затвори толкова силно, че успя да раздрънка старите стъклени бутилки от кока-кола, които красяха полицата над нея.

— Сега, малко по-спокойно вече… — Албан погледна към мен. — Да започна с това, скъпа, че тук ти се доверява информация, която е доста над нивото ти на разрешен достъп. Ако чуя и една дума от този разговор, издишана някъде извън тези стени, ще има последствия. Тук важат същите правила като онези долу.

Не, само не това. Моля ви, нека не е това.

— Да, сър.

Задоволен, той се обърна към Коул.

— Държа на онова, което казах преди малко. Съжалявам, че трябва да ти причиня това, преди напълно да си се възстановил. Но както знаеш, налага се да си върнем информацията, която е била взета от теб.

— Напълно съм наясно — отвърна Коул, — но както вече ви съобщих, не знам у кого е тя. Бях в безсъзнание, когато я взеха и, честно казано, сър, не си спомням много от случилото се, след като ме заведоха в бункера. Не съм сигурен дали е била взета от връзката ми.

Наблюдавах го как прокарва бинтована ръка над късо подстриганата си руса коса, чудейки се дали и за Албан бе толкова очевидно, колкото и за мен, че той лъже.

— И това е напълно разбираемо, като се имат предвид обстоятелствата — рече Албан, облягайки се назад в стола си. Той сключи пръсти и ги положи върху стомаха си. — Ето тук на помощ идва Руби. Тя ни служи като инструмент, който помага… да разчитаме спомените на нашите агенти. Тя вече ни съдейства да намерим доста данни, които бяха попаднали в неправилните ръце.

Моля ви се. Моля ви се. Моля ви се. Не и него! Не исках да прониквам в ума му. Не исках да виждам проблясъци от спомени с Лиъм… или пък за техния живот. Исках просто да се махна от него, преди смаляващият ми се гръден кош да разкъса сърцето ми.

Коул видимо пребледня — от гънките между веждите чак долу до пръстите, които бяха обхванали подлакътниците на пластмасовия стол.

— О, я стига — засмя се Албан. — Казвали са ми, че е напълно безболезнено. А ако не е, обещавам, че веднага ще я накараме да спре.

В това не се съмнявах. Дори и да подивеех и да не отпуснех ума на Коул, всички съветници и старши агенти носеха малки ръчни тонколони, които функционираха като миниатюрни машини за Бял шум.

— Ти винаги си първи като доброволец за скачане от мостове и инфилтриране в Пси, а не можеш да оставиш едно момиче да надникне набързо в спомените ти, и то, като се има предвид, че това ще е от полза на семейството ти тук — в полза на Родината ти? — усмивката на Албан така и не заигра, независимо от цялото му нервничене.

Умно, помислих си аз. Речта в стил „Направи го за Великата си Родина“ бе едно ниво над директна заповед, а Коул бе достатъчно умен, за да разбере колко по-добре ще изглежда, ако се съгласеше на това по собствено желание.

— Съгласен съм — каза Коул, обръщайки се най-накрая към мен. — Какво трябва да направя?

Минаха няколко минути, преди да открия гласа си, но се гордеех с това колко силен се оказа той.

— Дай ми ръката си.

— Бъди мила с мен, сладурано — помоли Коул, а пръстите му леко потръпнаха, когато докоснаха моите. Албан се засмя неприкрито на това, но Коул издиша набързо и затвори очи.

Ръката му бе леденостудена и хлъзгава на допир. Опитах се да игнорирам настоятелното притискане на палеца му към моя. Ръката на Лиъм винаги бе поглъщала моята, когато той я бе държал, но тази бе някак по-голяма. Дланите бяха по-груби и с мазоли, каквито се появяваха след години на боравене с тежести, оръжия и водене на боеве. Различен бе и начинът, по който пръстите на лявата му ръка потреперваха от време на време.

Не исках да мисля за нищо от това. Държах очите си фиксирани върху лявата му ръка и двата пръста, които тръпнеха, докато той кротко се бореше с болката от нараняванията си.

— Опитай се да се успокоиш — казах. — Можеш ли да ми обясниш какво трябва да търся? Как изглежда? Какъв размер е? Цвят? Дай ми възможно най-много детайли.

Очите на Коул все още бяха затворени.

— Стандартна флашка. Малък черен стик с дължината на палеца ми.

Бях повтаряла тази процедура толкова много пъти през изминалите шест месеца, че вече не чувствах никаква болка, но, така или иначе, се стегнах. Ръката му трепереше леко или пък това беше моята? Засилих захвата си върху пръстите му, като се опитах по този начин да успокоя и двама ни.

— Сети се за последния момент, в който е била у теб. Пробвай се да си го припомниш.

Коул издиша насечено два пъти.

Почувствах се така, сякаш се промъквах под заспалата повърхност на затоплена от слънцето река. Въпреки всичките усилия, които ми се наложи да впрегна, за да премина през естествената му защита, нямаше нищо студено или неподвижно в петната от цветове и форми, които преминаваха край мен. Но те се движеха прекалено бързо. От време на време виждах лица или предмети — зелена ябълка, самотна люлка, малко плюшено мече, което гореше в суха трева, врата с нацапан знак НЕ ВЛИЗАЙ!, изписан с пастели. Като че ли той се опитваше да мисли за всичко друго, освен за нещото, за което изрично го бях помолила.

Коул бе отмалял в стола си, а главата му бавно падаше към рамото ми. Стори ми се, че го усетих как я разтръсква, а косата му се докосваше до врата ми.

— Покажи ми кога загуби флашката — помолих тихо аз. — Черната флашка.

Споменът изплува бързо, сякаш го бях издърпала от водата. Малко момченце, облечено с гащеризон — на не повече от две-три години, — седящо насред море от тъмносив килим, ревящо толкова силно, колкото му позволяваха дробовете.

— Флашката — повторих отново. Сцената се замъгли и изчезна. Бе заменена от нощно небе и пращящ лагерен огън, който хвърляше топла сянка над близка палатка и мърдащите в нея тъмни силуети.

— Филаделфия! — чух Албан да казва зад мен. — Филаделфия, Коул. Лабораторията!

Коул очевидно бе дочул мъжкия глас, защото долових как потрепна в ръката ми. Натиснах по-силно, вкарвайки ръцете си в потока, изведнъж притеснена за това, което щеше да ми се случи, ако не можех да подсигуря търсените от Албан резултати. Флашката — помислих си аз. — Филаделфия.

Споменът се поколеба — черен и неподвижен като капка падащо мастило от върха на писалка. И след едно последно потръпване, той най-после се освободи.

Сцената ме заобиколи, захвърляйки ме насред дъждовна нощ. Сноп светлина проряза черната стена вляво на мен, а после я последва друга. Бяха фарове на кола. Не можех да чуя свистенето на спирачки или рева на мотора, но аз бях Коул и виждах нещата така, както и той ги бе виждал тогава — а точно в този момент той бягаше.

Около глезените ми летеше мръсна вода и разпръснат боклук. Държах едната си ръка на тухлената стена, налучквайки пътя си в тъмнината. Бетонът просветна, като че ли нещо остро го бе ударило. После още веднъж. И още. Докато не разбрах какво се случва. Стреляха по мен и мерникът им се подобряваше.

Засилих се и подскочих нагоре, хващайки една черна противопожарна стълба, която издърпах долу до земята. Ръцете ми бяха безчувствени и замръзнали, едва успявах да ги свия около стъпалата, докато се изкачвах. Стрелбата така и не спираше — до момента, в който се претърколих върху грубата настилка на покрива и в косата ми се заплетоха прах и насипна мазилка. Станах и излетях като куршум, скачайки от този покрив на съседния. Успях да зърна земята в секундата, през която прелитах над нея. Примигващите червени и сини светлини на полицейската кола следяха прогреса ми през покривите като сянка, която ми се подиграваше. Над мен вятърът се завихри и задърпа широката риза, която носех.

Прехвърлих се покрай ръба на следващата сграда и леко сбърчих нос от силната миризма на разлагащ се боклук. Краката ми се стовариха върху гумения капак на контейнера за смет и шокът от удара сякаш смрази коленете ми, а аз се озовах на земята с главата напред.

Сърцето ми изтуптя веднъж, после — два пъти, но бях така зашеметен от болка, че не можех да помръдна. Тъкмо бях успял да вкарам ръце под тялото си, когато алеята се изпълни с чиста, бяла светлина.

С куцукане не можеш да се придвижваш много бързо, а когато зад гърба ти има задънена улица, не можеш и да стигнеш много далеч. Но аз знаех къде отивам и се постарах вратата да се заключи добре след мен.

На очите ми им бяха нужни две ценни секунди, за да се приспособят към мрачния коридор. Запрепъвах се по стълбите към 2А — бледосиня врата, която отворих с рамо.

Апартаментът бе осветен — кафето все още се правеше на плота, но вътре нямаше никого. Проверих всяка стая — под леглото, в килерите, — преди да се върна обратно в коридора и да се пресегна към висящото там черно яке.

Сградата започна да се тресе от силата на тичащи нагоре по тясното стълбище ботуши. Ръцете ми трепереха, докато се опитваха да хванат якето — опипваха подплатата отвътре, долния шев — отново и отново, в абсолютен отказ да приемат истината.

Вратата експлодира с шут край мен и вече нямах възможност нито да помръдна, нито да се бия или пък да тичам. Бях свален на земята. Ръцете ми бяха захванати зад главата и заключени с белезници. Видях как ботушите им стъпват върху мен, докато минават да претърсят другите стаи, с извадени оръжия и готови да стрелят — додето не провериха и последната. И чак тогава — след като се появиха отново при мен — ме завлякоха долу. Покрай шокираните лица на съседите ми — през захабената външна врата, обратно на дъжда, където един черен ван чакаше, за да ме отведе.

Имаше хора от СОП, Националната гвардия и полицията. Нямаше възможност за бягство. Не им оказах съпротива, когато ме повдигаха към задната част на вана и заключиха белезниците ми на място. Вътре имаше и други хора, но не познавах никого. Никой от тях не бе той.

Не знам защо погледнах нагоре точно в този момент, вероятно бе инстинкт или пък отчаяние. Вратата към живота ми се затваряше и въпреки всичко най-важното нещо за мен бе този половинсекунден образ на ужасеното лице на Лиъм под близката трептяща улична лампа, който изчезна в тъмнината.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

— Как можа? — изригна пискливият глас на Кейт. — Тя не е спала от два дни, а ти я подлагаш на това?

Очите ми се фокусираха върху малка градинска статуя на дебело момченце, наполовина закрита от висящото от бюрото на Албан американско знаме. Аз бях на пода, легнала по гръб, и нямах никаква идея как се бях озовала тук.

— Тя не ти е дресирано кученце, което е готово да изпълнява номерата ти в момента, в който щракнеш с пръсти! — Кейт успяваше да вика без дори да повиши глас. — Та тя е просто дете. Моля те, не я склонявай да ти върши услуги, както ти сам се изрази така красноречиво, без преди това да си поговорил с мен.

— Мисля — дойде бързият отговор на Албан, — че това е краят на опяванията от твоя страна, които бих могъл да издържа днес, агент Конър. Това дете вече е на възраст само̀ да взима решения и макар ти да си й старша, аз съм старши на теб и не ми се налага да обсъждам или преосмислям решенията си с теб. Затова сега ще те помоля много мило да напуснеш кабинета ми, преди да кажеш нещо, за което после може наистина да съжаляваш.

Насилих се да стана от земята и да седна на стола. Кейт се хвърли напред, за да ми помогне, но вече се бях оправила и я спрях с ръка. Самата тя като че ли също не бе спала — косата й бе сплъстена и сплескана. Досега не бях виждала лицето й толкова бледо. Тя бе нахлула тук като торнадо преди пет минути и дори не бе спряла, за да си поеме дъх. Не знам кой й бе съобщил какво става — може би Роб, — но единственото нещо, което бе успяла да постигне, бе да ме накара да се почувствам като засрамено петгодишно дете.

— Добре съм — потвърдих й, но тя не изглеждаше убедена.

— Ще изчакам навън — добави тя.

— Тогава ще ти се наложи да постоиш известно време. Долу имаме гост, с когото бих искал Руби да се запознае.

Ама, разбира се. Защо да ми дадат почивен ден от това да забавлявам гостите?

— А? — погледът на Коул се местеше между трима ни. — А аз поканен ли съм на партито?

Албан най-после се изправи, мина отпред пред бюрото си и застана между Коул и моя стол. Внимателно седна обратно върху бюрото и за пръв път се озова достатъчно близо до мен, за да установя, че мирише на плесента, която така и не можехме да изчегъртаме от себе си под душовете.

— Ще се видим на срещата на старшия персонал, агент Конър — а после добави по-тихо: — Ела подготвена. Агент Медоус отново ще внесе предложението си за гласуване.

Кейт се завъртя на пети, с полувдигнати ръце, сякаш искаше да му върне мисълта обратно. Все още трепереше, докато напускаше стаята, ескортирана от Жабешки устни.

Албан дори не потрепна, когато тя затръшна вратата зад себе си.

— Е, нали съумя да намериш липсващото ни съкровище?

Влитането на Кейт бе успяло да прекъсне обзелата ме от ярост мъгла, но сега — като след щракане с пръсти — аз отново падах свободно в нея, усуквайки ръце под бюрото, за да не взема да ги увия около врата на Коул.

В края на краищата щеше да се окаже, че нямаше абсолютно никакво значение, че бях успяла да освободя Лиъм от Лигата. Очевидно брат му бе открил някакъв начин да го вкара обратно в центъра на събитията. Не разбирах особено какво точно бях видяла, ала това не беше, както Албан си мислеше, самата флашка. Засега единственото, което беше ясно, е, че Лиъм също бе замесен по някакъв начин.

— Хайде, не ни дръж така в напрежение — каза Албан. — Трябва да осигурим защита за този осведомител възможно най-бързо.

Или искате да пратите някого, който да го убие.

— Мисля си… — започна Коул.

Нещото, което ми бе завещал Търмънд като подарък, беше усвоеното изкуство да лъжа с открито и непоколебимо лице.

— Не можах да го разпозная — казах аз, — така че не мога да ви дам име. Но може би, ако го опиша, агент Стюарт ще се справи с това да ви даде име?

— Може би — изграчи Коул. А после, след като си прочисти гърлото, додаде: — Макар че съм работил с много хора във Фили…

Албан помаха нетърпеливо към мен, а тъмните му очи с цвят на кал се бяха вперили в моите.

— Беше жена — обясних аз. — Видях я как стои край вана на Специален отряд Пси. Изглеждаше нервна и постоянно се озърташе, докато не забеляза нещо на тротоара — предполагам, че тогава я е намерила. На четиридесет и нещо, едричка. Имаше дълга, тъмна коса и очила със зелени рамки. Носът й е леко изкривен в края.

И освен това ми бе учителка в първи клас — госпожа Роузън.

Албан кимаше при всеки нов детайл от описанието, а накрая се обърна към Коул.

— Нещо изясни ли ти се?

— Да — отвърна Коул с пръсти, барабанящи по облегалката на стола. — Това ми е достатъчно. Ще ти напиша пълен доклад.

Албан кимна.

— Нека е на бюрото ми до осем вечерта.

— Да, сър — отвърна Коул и с мъка се изправи на краката си. Страхувах се, че ако го погледна, щях да се издам. Той се задържа малко край вратата, докато Жабешки устни също не го подкани да излезе навън.

Албан се изправи и отиде до редицата скучни, неприличащи си един с друг картотечни шкафове зад бюрото му. Извади връзка с ключове от предния джоб на ризата си и ми намигна. Направо не можех да повярвам. Всеки път, когато се озовавах в офиса му, зяпах тези грозни шкафове и се чудех какво има вътре. И сега той щеше наистина да отвори някой от тях?

Той почука с пръст по най-близкото чекмедже.

— Съветниците ми смятат, че това тук е архаично и назадничаво, предвид факта, че се намираме в апогея на дигиталната ни игра. Нали така, Питърс?

Съветникът се усмихна през зъби.

Какво и да си мислеха те, Албан беше успял с този свой трик от старото време и бе постигнал целта си. Записите и папките, които той държеше тук, никога нямаше да бъдат видени от друг, освен него. Нямаше начин някой да ги хакне или да инсталира троянски кон, който да проникне в тях и да свали съдържанието им. Той бе настоял за инсталирането на скенер на ретината и дигитална заключваща ключалка на вратата на кабинета си. Това бяха двете най-скъпи технологични джаджи в целия Щаб. Ако някой искаше да прочете тези файлове, или трябваше да получи разрешението му, или пък да се постарае да е особено креативен.

Той плъзна една червена папка, която взе от очукан черен шкаф, намиращ се отдясно, след което го затвори с хълбок и се обърна към мен.

— Току-що се сетих нещо, Руби. Така и не можах да ти благодаря за прекрасната работа, която си свършила с този доклад, съдържащ информация за лагерите. Знам, че ми го даде преди месеци, но съм имал възможност да го видя само за няколко минути. Това обаче не ми попречи да оценя колко усилия и мисъл си вложила в него. Възхищавам ти се за това.

Мисля си, че това бе първият път, в който съумя да ме изненада. Още преди седмици се бях отказала от надеждата докладът ми да успее да го заинтригува. Бях виждала едва подаващото се крайче на папката изпод купчина документи на бюрото му, която беше с моя ръст. Спомних си как си мислех, че това е последната ми надежда и как в този миг тя бе смачкана.

Защо ще наричаш дадена организация „Детската лига“, ако само ще се преструваш, че ще помагаш на децата? Този въпрос ме тормозеше постоянно — всеки ден, всеки час или по време на Операция. Усещах как зъбите му се сключват около врата ми всеки път, когато ме освобождаваше, без да каже нищо. Беше ме захапал с челюстите си и не оставяше нито мен, или пък съзнанието ми. Повечето от агентите — особено бившите военни — въобще не се интересуваха от лагерите. Те мразеха Грей, мобилизацията, промяната в ежедневието си, а и това бе единствената оцеляла организация, която бе видима и все още се опитваше да направи нещо друго, освен да изпраща неясни заплашителни съобщения на всеки няколко месеца. Да се пробваш да ги накараш да сторят каквото и да е, за да помогнат на други деца, бе като да крещиш в стая, в която всички вече се деряха. Никой не искаше да слуша, защото всеки си имаше собствени планове и приоритети.

Още от първата си нощ в Щаба знаех, че единственият начин, който щеше да ми позволи в бъдеще да живея, без да се срамувам, бе да се опитам, доколкото бе възможно, да пренасоча ресурсите на Лигата към освобождаването на децата, намиращи се все още в лагери. През изминалите месеци бях планирала, рисувала и написала всичко, което си спомнях за Търмънд. От начина, по който патрулираха от СОП, през това кога се сменяха, та като се стигне чак до двете слепи места, до които бяхме открили, че камерите им не достигаха.

Това се превърна в някаква пристрастеност. Всеки път, когато сядах някъде, все едно се озовавах около огнището в Ийст Ривър и слушах как Лиъм говори с плам за това как ние трябва да сме тези, които ще си помогнат, тъй като нито една организация нямаше да надмогне собствените си нужди или имидж, за да го осъществи. Разбира се, той беше прав. Поне за мен… това бе станало повече от очевидно през изминалите шест месеца.

Аз му вярвах. Вярвах в него. Но именно аз го бях избутала от пътя му, когато се бяхме разделили, и затова бе нужно аз да продължа делото му.

— Разбирам, сър.

— Направил съм копия — уточни той. — Ще го дискутираме по-късно на срещата на старшия персонал. Не мога да обещая нищо, но след всичката тази усърдна работа, която свърши през изминалите няколко месеца, ти…

Нямах идея накъде се беше устремил с това изречение, а така и нямаше да науча. Без дори да почука, един от другите съветници — Конски зъби — провря сребристата си глава и отвори уста, само за да я затвори отново, след като ме видя, че седя там. Жабешки устни се оттласна от стената, на която се бе облегнал, и попита просто:

— Снеговалеж?

Конски зъби поклати глава.

— Това, от което се страхувахме, е.

— По дяволите! — изруга Албан и се изправи отново. — Професорът жива ли е?

— Да, но работата й…

Всички три чифта очи изведнъж се обърнаха към мен и схванах, че следваше да съм се изнизала още преди трийсет секунди.

— Ще бъда в атриума — прошушнах, — ако все още се нуждаете от мен.

Албан ми помаха с ръка да тръгвам, но гласът на Жабешки устни бе този, който ме последва извън кабинета, преминавайки през вратата, която тъкмо се затваряше след мен.

— Никога не съм смятал, че това е добра идея. Ние я бяхме предупредили!

Любопитството ме задържа на място. Чаках някаква подсказка, която да ми разясни за какво говорят. Мъжът чак плюеше от яд, а думите му се изливаха през надутите му устни като стремителен поток. Опитах се да си спомня кога за последно бях виждала някого от тях толкова ядосан и не успях. Джуд все се шегуваше, че те отчасти са роботи и са програмирани да вършат задачите си с възможно най-малък разход на чувства.

— Тя е взела предпазни мерки. Не всичко е загубено — спокойно отбеляза Албан. — Тази жена не остави дори любовта да я заслепи напълно. Елате с мен. Джарвин ще се върне и аз трябва да го хвана. Възможно е да се наложи да отведе екип до Джорджия, за да спасят каквото може…

Необходимо ми беше да доловя приближаващите към вратата стъпки от другата страна, за да проумея, че това бе малкото информация, с която щях да си остана. Обърнах се и видях група деца, които ме подминаваха на път към атриума. Присъединих се към края на групата.

Щом се обърнах назад, забелязах Албан да стои пред вратата на кабинета си. Около него съветниците му шептяха и около ушите му сякаш се завихряше шум като от кошер жужащи пчели. Той не даде знак, че ме вижда, но усетих как очите му ме следват по целия път — все едно не можеше да ги отлепи от мен.

Няколко часа по-късно все още бях в атриума. Все още чаках удобна дупка в разписанието на Албан, за да преровя нечий мозък. Нико се бе появил преди няколко минути и ми бе донесъл сандвич, но измежду двама ни не знам кой беше по-незаинтересован от вечерята си.

Снеговалеж. Лигата внимаваше и даваше кодови имена на всеки агент и всяка Операция. Към момента познавах достатъчно добре списъка на Щаба, за да съм наясно, че нямаме професор, който да работи извън Лос Анджелис. Но Снеговалеж… Мозъкът ми повтаряше думата, така както би се отнесъл към непозната дума на чужд език. Бавно. Методично. Бях получила достъп до имена на засекретени мисии и проекти, доста над позволеното ми ниво на информация в Лигата, и то просто заради мръсната работа, която вършех за тях долу. Това име обаче не бях чувала.

— Хей — казах и погледнах към вторачилия се в екрана на лаптопа си Нико. — Ако ти дам име на Операция, можеш ли да претърсиш сървърите за него?

— Засекретените сървъри ли? — попита той. Всичко друго по-малко защитено не си струваше прахосването на времето и таланта на един Зелен. — Естествено. Кажи името.

— Снеговалеж. Мисля, че името на агента, който я е ръководел, е било Професорът. Сякаш е била жена, работеща извън Щаба в Джорджия.

Нико ме погледна, все едно му бях издърпала пластмасовия поднос и го бях ударила с него по лицето.

— Какво? — попитах го аз. — Чувал ли си за него?

Седящите наблизо агенти вече бяха станали и напуснаха, когато аз седнах, осигурявайки ми мое собствено кътче в кръглата зала. Взрях се с възмущение в близката шумна маса от Сини, докато и те не излязоха накрая. Сега вече бе достатъчно тихо, за да го чуя как преглътна, поглеждайки надолу към клавиатурата си и после обратно нагоре към мен.

Това означаваше също, че беше достатъчно тихо, за да доловим пъхтенето на Джуд, който влезе със замах през вратите на атриума.

Той подмина другите маси с агенти и деца и дойде право при нас. И да не му обръщахме внимание, това нямаше да му помогне да изчезне. Той бе като обрив, който отново се завръщаше, дори и след третиране с шест различни лекарства.

— Ехо — каза Нико — … вие какво…

Задържах поглед върху недокоснатия си сандвич. Отместих очи нагоре едва когато той хвана ръцете и на двама ни и започна да ни дърпа да станем от местата си.

— Елате с мен — каза напрегнато. — Веднага.

— Заета съм — измънках аз. — Иди намери Вида.

— Трябва да дойдете… — гласът му бе твърд и тих. Едва го разпознах. — Абсолютно. Веднага.

— Защо? — попитах, отказвайки да го погледна.

— Блейк Хауард току-що се прибра от Операцията.

— И какво ми дреме…?

Пръстите му сякаш прогориха кожата ми.

— Върна се в чувал за трупове.

В момента, в който пристигнахме в антрето, малката тълпа от зрители, старши агенти, Албан и неговите съветници вече се преместваха един етаж по-долу в Лазарета, подреждайки се в дълга редица с обтегнати лица и яростно прошушнати въпроси.

— Сигурен ли си? — обърнах се към Джуд, докато стояхме в края на тълпата. — Убеден ли си, че си видял това?

Той си пое дълбоко въздух. От толкова близо забелязах червеното, което обграждаше зениците му, и се зачудих дали не се бе съсипал от рев, преди да ме потърси.

Ръката му се вдигна, за да захване малкия, почти плосък сребърен компас, който носеше на канап около врата си. Албан му го беше подарил, бе го взел от личната си колекция боклуци и го бе поднесъл на Джуд с пророчеството, че ще се превърне в голям изследовател и първокласен пътешественик. Хлапето никога не го сваляше, независимо от факта, че собствените му способности правеха уреда неизползваем. Заради това, че беше Жълт, в допира на Джуд винаги имаше лек електрически заряд, който пречеше на магнита вътре. Това означаваше, че цветната стрелка винаги сочеше към Джуд, а не в реалната посока, която следваше да показва.

— Видях ги, като влязоха, а после Кейт ме накара да напусна. Но дочух как Албан попита агент Джарвин как е възможно това, а пък Роб му отговори, че е станал инцидент — Джуд се огледа около нас, надничайки над главата ми, за да е сигурен, че наблизо няма кой да ни чуе. — Руу, не мисля, че това е било злополука.

Когато достигнахме площадката на втория етаж, Нико излетя покрай нас и се насочи към третото — най-ниското ниво.

— Ей! — извика Джуд. — Нико…

— Остави го — казах му, почти пожелавайки си и аз да мога да го последвам, за да пропусна цялата тази каша.

Лазаретът бе точно под атриума и заемаше широкото кръгло пространство на втория етаж, а под него на третия бе компютърната лаборатория. Независимо от размера си, той винаги беше задръстен от машини, легла, както и от няколкото сестри и лекари, които Лигата държеше на работа за спешни случаи и злополуки по време на тренировки. Бях идвала да ме пооправят повече от веднъж и не ми бе убегнал фактът, че носеха специални дебели гумени ръкавици, за да ме докоснат.

Сега те бяха с обичайните си прозрачни ръкавици, докато се занимаваха с Джарвин и съекипниците му, за да ги прегледат. Джуд се опита да влезе вътре, но дъхът му спря в момента, в който се пресегна към дръжката на вратата. Аз го издърпах до прозорчетата за наблюдение, където вече се бяха скупчили няколко други агенти, които проследяваха с поглед как придвижват една носилка покрай леглата и медицинските колички към паравана в края на стаята. На носилката имаше черен плик за трупове. Той бе пълен.

Двамата с Джуд се промушихме навреме до самия прозорец, за да видим как свалят ципа на плика и вдигат Блейк Хауард върху плоска метална маса. От десния му крак висеше бяла маратонка, а пропиващата се в дрехите му кръв бе забележима и оттам, където се намирахме. А после — нищо. Албан, Джарвин, Кейт и Роб отидоха до масата и след това върнаха паравана обратно на мястото му, оставяйки на показ само загатнати силуети.

— Боже мой! Боже мой! Божичко! — шепнеше Джуд, докато ръцете му удряха с юмрук по червеникавокафявите му къдрици. — Той беше. Наистина беше той…

Пресегнах се, за да успокоя полюшващия му се лакът. В действителност въобще не бях познавала Блейк. Не знаех никое от децата извън екипа ми, като изключим беглия спомен за имената им. А харизматичната ми личност гарантираше, че и те нямаше никога да ме опознаят. Но Джуд и Блейк бяха като гербови марки и заедно с Нико прекарваха по-голямата част от свободното си време, лентяйствайки в компютърната лаборатория или пък играейки на игри. Единственият път, в който бях виждала Нико да се усмихва, беше, когато Блейк бе с него. Зелените му очи просветваха, ръкомахаше и разказваше някаква история, която буквално бе разревала Джуд от смях.

— Трябва да отидем… Мисля, че се налага да намерим Нико. Той май отиде да провери нещо — Джуд най-после успя да си проправи път извън тълпата. Поведох го настрани от вратата и надолу по коридора в посока към стълбите. Необходимо бе да се дръпнем встрани, за да направим път на тичащите по коридора агенти, които прииждаха, за да проверят истинността на разпространяващите се из Щаба слухове.

— Трябва да ти кажа нещо — пошепна ми той, когато стигнахме до стълбите. — Трябва да разбереш, че… Аз не мисля, че това е било злополука. Мисля… Мисля, че аз го причиних.

— Това няма нищо общо с теб — звучах доста по-спокойна, отколкото се чувствах. — Постоянно се случват злополуки. Онзи, който носи вина, е Джарвин. Той е човекът, отговорен за вземането в екипа на дете, неподготвено за мисия.

Джуд не ми даде шанс да се измъкна, хвана ме за китката и ме завлачи след себе си надолу по стълбите към трето ниво. Наблюдавах как заострените краища на раменете му помръдват под овехтялата му риза с Брус Спрингстийн и за пръв път забелязах, че на яката му имаше дупка. Той беше напълно наясно къде бе изчезнал Нико.

Бяха минали няколко часа от края на разрешеното ни време за обучение в стаята с компютри, но въпреки всичко се учудих, че е толкова празна. Обичайно тя бе посещавана от варираща бройка Зелени, които пишеха компютърни програми или вируси, опитвайки се да ги доведат до съвършенство. И ако не беше часът за вечеря, вероятно самото изражение на Нико щеше да разчисти свърталището им.

— Намерих го — каза той.

— И? — думата треперливо напусна устата на Джуд.

— Не е било злополука.

Нико бе склонен да се отдава на кофти чувства, с които обичайно се справяше сам в себе си. Убедена съм, че и методите му бяха крайно неприятни, но той никога не ни налагаше тези свои горчиви и отровни мисли. Поне до момента.

— Какво си намерил? — попитах аз. — Някой от вас двамата трябва веднага да ми обясни какво става.

— Ти каза, че няма нищо — започна Нико. — Смяташе, че е съвпадение. Трябваше да ни повярваш.

Гласът му влияеше пагубно на моите вече и без това оголени нерви. Задържах поглед на екрана, докато той пускаше някакъв видеофайл. Отвори се плейър, който изпълни целия екран с черно-бяло действие — дребни човешки фигури кръжаха из стая, пълна с дълги машини. Вече бях виждала достатъчно от тях, за да мога веднага да ги идентифицирам. Това бе стая със сървъри.

— Какво е това? — обърнах се към него. — Моля те, кажи ми, че не си бил достатъчно глупав, че да свалиш материала от охранителните камери на фирмата, в която е проникнал екипът на Блейк и Джарвин…

— И да дам шанс на Джарвин или някое от приятелчетата му от дистанция да изтрият доказателствата? — отвърна гневно Нико.

Клипчето бе трийсет секунди. Само толкова бе нужно. Исках да му обясня, че сваляйки го, бе поел огромен риск, както и че компютърната корпорация би могла да го проследи до нас, но Нико не бе безотговорен.

Трийсет секунди. Ала всичко стана за по-малко от петнайсет.

Облечен с обичайната за Операция екипировка, Блейк бе влязъл в залата със сървърите и веднага бе открил машината. Внезапната поява на охраната ме накара да подскоча. Нощен патрул, който най-безотговорно е бил пропуснат от човека, планирал мисията. Блейк се скри зад кулата от сървъри, преминавайки отзад през няколко редици, за да не може да бъде видян. Напълно бе възможно охраната да не забележи нищо, ако в този момент в стаята не беше нахлул Джарвин с още един от тактическия отряд — и двамата стреляха с пистолети.

Наведох се напред към екрана, впечатлявайки се от това колко ясно се долавяше всичко. Как бе видно, че двамата агенти се прикриват, а после Джарвин мести пистолета си от охраната към незащитения гръб на Блейк. Избликът на светлина, когато той се прицелва в детето и стреля.

Джуд се обърна и притисна лицето си с ръце, за да не гледа.

По дяволите — помислих си. — По дяволите. По дяволите. По дяволите.

Нико очевидно го бе видял още преди да пристигнем, но продължаваше да го пуска отново и отново, и отново, докато не затворих прозореца с помощта на мишката. Не каза нищо, лицето му беше лишено от всякакво изражение. Клепачите му бяха затворени и почти можех да усетя как се отдръпва назад — надалеч, към онова място, на което оставаше сам.

— Това… Не мога… — започна Джуд, а гласът му се повишаваше с всяка изречена дума. Дланта му бе притисната към компаса. — Но просто излиза, че тези са лошите момчета. Останалите хора тук ни обичат и веднага щом разберат какво е станало, ще ги накажат. Те ще ни защитят. Тези не са Лигата. Те не са. Това…

— Недей — прекъснах го аз. — Не казвай на никого за това. Чуваш ли ме? На никого.

— Ама, Руу — той изглеждаше ужасен. — Не можем да оставим това да му се размине! Трябва да кажем на Кейт или на Албан, или пък на някого от другите! Те ще оправят нещата!

— Кейт няма да може да стори нищо, ако вече си мъртъв — казах аз. — Говоря сериозно. Нито думичка! И вече никъде няма да ходиш сам. Ще стоиш винаги с мен или с Вида, или с Нико, или с Кейт. Обещай ми го! Ако видиш някого от тези насреща си, просто се обръщаш и тръгваш в обратната посока. Обещай!

Джуд все още клатеше глава, а пръстите му си играеха с компаса. Опитах се да измисля и да му кажа нещо успокояващо. И ми стана странно колко разкъсвана се почувствах между желанието си да ги защитя от истината за това какво наистина представлява Лигата, необходимостта да притежаваш порочна жестокост, за да станеш активен агент, и дребното удовлетворение от факта, че се оказах напълно права за тях. Това място не бе никак безопасно. Може едно време да се беше превърнало в спокоен пристан за деца като нас, но в момента основите се напукваха, а една погрешна стъпка можеше да срути целия Щаб директно върху главите ни.

Роб и Джарвин не бяха търпеливи души, те винаги завършваха Операциите си по план. И тази нямаше да е различна. Убедена бях в това. Кейт и няколко други агенти може и да изпитваха симпатии към нас, но колко ли дълго щеше да продължи това? Ако ние се превърнехме в пречка, ако ни възприемеха само като каша, която трябва да се почисти, дали все така щяха да останат на наша страна?

Отново и отново умът ми се завръщаше към гранатата, както и към начина, по който беше експлодирала точно под краката ни. Спомнях си как Роб ни бе наредил да стоим точно там и да не мърдаме.

Знаех, че имам способности, които могат да ми помогнат да разреша ситуацията. Всичко бе въпрос на доближаване достатъчно близо до Роб и неговите приятели. За съжаление обаче, именно в това се състоеше трудността.

— Нито дума! — казах, обръщайки се да тръгна. — Аз ще се погрижа за това.

И щях да го сторя. Аз бях Водач. Всички мисли, свързани с желанието ми да избягам оттук веднага щом имах сведения за Лиъм и другите, изчезнаха като сън при събуждане.

Джуд бе жив. Нико бе жив. Аз също бях жива. Засега щях да фокусирам цялостната си енергия върху това нещата да си останат по този начин.

ПЕТА ГЛАВА

Вместо да се върна обратно в атриума, отидох до стълбището и се качих едно ниво нагоре. Последвах извивката на втория етаж до съблекалнята, за да се изкъпя и преоблека. В Щаба както винаги бе мръсно и студено, но всеки сантиметър от тялото ми гореше и лепнеше — все едно вдигах температура. Няколко минути под леденостудена вода щяха да ми помогнат да си прочистя главата. Щях да се възползвам от рядката тишина тук, за да се опитам да измисля някакъв план, благодарение на който Джуд да е винаги с някого по всяко време.

Когато влязох вътре, лампите вече бяха светнати. Задвижваха се от автоматични сензори за движение, което означаваше, че или някой току-що бе дошъл, или пък си беше тръгнал. Стоях напълно неподвижна, с гръб, облегнат на вратата, заслушана в отмереното капене на водата от кранче някъде из помещението. Нямаше никого под душовете. Всички жълти завеси бяха дръпнати встрани. Не чувах и скърцане от въртенето на кранове или пък обичайната експлозия на вода, която е под налягане.

Това, което долових, бе тихо, почти неосезаемо под звука от теча. Постоянно потропване — като от ботуш върху цимента, както и някакво шумолене, подобно на прелистване на страници…

Поех по дългия път покрай шкафчетата, кръстосах крака и се сниших, поглеждайки зад ъгъла. Пристъпих към другата дълга редица от блестящ сребрист метал.

Коул не вдигна очи нагоре от мястото си на пейката, където беше седнал с папка в ръка. Докато обръщаше страницата, зърнах познатата рисунка на електрическата ограда на Търмънд.

— … Дали и Каледония е изглеждал по същия начин? Какво мислиш?

Всеки мускул в тялото ми се изопна и ме накара да застана напълно изправена. Появата на Коул предизвика у мен желанието да пропадна някъде вдън земя. Свих ръцете си в юмруци от двете страни на тялото си и поех дълбоко въздух.

— Не — отвърнах аз. — Каледония е по-малък. Бяха преустроили едно начално училище в лагер. Но някои от детайлите са същите.

Той кимна разсеяно.

— Търмънд, човече — каза, като го посочи с пръст. — Преди няколко години съм разглеждал разни елементарни скици на мястото, но нищо предадено толкова детайлно. Агентите, които имахме там, не бяха успели да видят и половината от това. Дори и Конър.

Стоях все още край шкафчетата, очаквайки го да си тръгне.

— Албан току-що ни раздаде тези полезни копия на срещата ни на старшия персонал — информира ме Коул. — По средата на събранието Кейт се извини и напусна. Имаш ли идея защо?

Не казах нищо. Всъщност имах идея. Кейт се опитваше да ме отклони от този път от месеци. Наложи се да предам папката на Албан, когато тя отсъстваше.

— А пък аз си мислех, че можеш да разчиташ умове — каза той с лек кикот.

Мускулите му очевидно още бяха сковани и докато седеше, бе видно, че все още доста го боли. Той кимна с глава към душовете.

Последвах го към една от душкабините. Халките на завесите изсвистяха, когато посегнахме към евтината пластмаса и я дръпнахме зад нас. Звукът ме накара да подскоча и да залепя гръб в циментовата стена. Беше доста тясно и вече се чувствах достатъчно неудобно още преди той да се облегне до мен с насинено лице само на сантиметри от моето и да пусне душа с пълната му мощност.

— Какво правиш? — попитах го, опитвайки се да се промуша покрай него. Той хвана рамото ми и ме задържа до себе си под струята вода. Намокрихме се напълно доста преди Коул да започне да говори.

— Душовете са единственото място в Щаба, което не се записва. Не искам да рискувам някоя от камерите в стаята да засече краткия ни разговор.

— Нямам абсолютно нищо да ти казвам — отвърнах аз и се пробвах да се освободя.

— Може, но аз пък имам много да ти разказвам. — Коул протегна двете си ръце напред, за да ме спре, и почти загуби равновесие. Нестабилен на краката си, лишен от достъп до максималната си сила, уморен — той бе лесна мишена. Забих рамо в него, но, изглежда, вече се бе досетил за плана ми, защото хвана едната ми ръка и я извъртя, докато мускулите ми не започнаха да крещят, а ставите ми едва не изпукаха. Кожата му бе топла, като че ли се опитваше да разпростре горящия в кръвта му огън в моята.

Той е един от тях. Един от тях. Един от тях.

— Успокой се! — излая той и ме разтърси. — Овладей се! Няма да те нараня! Искам да поговорим за Лиъм!

Коул отпусна железния си захват върху ръката ми, след което направи крачка назад и вдигна ръце. Все още дишах тежко, когато се обърнах. Водата ни служеше като бариера, която никой от нас не искаше да премине. Парата се изви около прогизналите ми маратонки, после премина покрай коленете ми и накрая усетих как вдишвам горещия влажен въздух в свитите си гърди.

— Кой Лиъм? — успях да промълвя, след като се съвзех.

Той ми хвърли раздразнен поглед и тогава разбрах, че играта беше свършила.

— Ти го върна обратно — изрекох с възмущение. — Аз направих всичко възможно, за да се погрижа да е в безопасност.

— Безопасност? — Коул се изсмя без ни най-малък намек за хумор. — Да не си мислиш, че като изпрати идиота на свобода с възможност да го хванат или убият, си проявила добрина? Той е голям късметлия, че все още проверявам процедурата ни за влизане във връзка, иначе преследвачът, гонещ обещаната за него награда, щеше с радост да го върне в лагера.

Не можах да се овладея. Юмруците ми се свиха.

— Как го принуди да ти помогне?

— И защо реши, че съм го насилил да направи каквото и да е, скъпа?

— Не ме… — изсъсках аз — … наричай така.

Светлите вежди на Коул се вдигнаха.

— Вероятно това отговаря на въпроса ми защо излъга Албан. Ще бъдеш ли така мила да ми обясниш откъде въобще познаваш брат ми?

Сега бе мой ред да се изненадам.

— Кейт не ти ли е казала?

— Имам подозрения, но той не бе споменат в досието ти — Коул наведе глава настрани, жест, който бях свикнала да виждам у Лиъм. Вторият и третият от пръстите на лявата му ръка барабаняха по крака му… вероятно беше някакъв нервен тик. — Албан явно знае нещо, но другите не подозират нищичко.

Той се дръпна от струята и се облегна на кабината за опора. Все още страдаше, но се носеше върху вълна от гордост, която го караше да крие. Класически Стюарт.

— Слушай, той въобще не работеше с мен. Онази вечер го видях за пръв път, откакто напусна Лигата преди години. Създадохме си процедура за влизане в контакт при спешни случаи и той я използва. Реших, че е въпрос на живот и смърт. Иначе никога не бих му казал как да ме открие.

— Защото си бил част от Операция под дълбоко прикритие ли? — попитах аз. — Какво, по дяволите, има на тази флашка? Не съм виждала Албан толкова развълнуван.

Коул настойчиво впери очите си в лицето ми и тъй като, струва ми се, най-после и аз бях не по-малко разярена, успях да отговоря подобаващо на погледа му.

— Кажи ми!

Той отпусна дълга въздишка и потърка главата си с бинтованите си пръсти — бяха изпочупили всеки един от тези на лявата му ръка в опит да изкопчат информация от него. Албан ми бе споделил това, и то не без известна гордост.

— Досещам се, че каквато и да е била Операцията ти, очевидно си бил разкрит и затова са нахлули в апартамента ти.

Коул изглеждаше обиден от предположението ми.

— Как пък не. Прикритието ми бе безупречно. Можех да си остана там вечно и те нямаше въобще да се усъмнят. Заловиха ме, защото преследвачът, тръгнал по петите на Лий, го видял да влиза в апартамента ми и ме предал за подпомагане на бягащо дете Пси. Нищо от това нямаше да се случи, ако той не се бе появил. Оставаха само три часа, докато ме приберат!

— Супер, само че още ни си ми казал какво, по дяволите, вършеше във Филаделфия. Искам да знам какво има на флашката и защо не можа да я откриеш накрая. Нали нея търсеше всъщност?

— Да — призна си той. — Именно това търсех. Глупакът я бе взел, без въобще да разбере.

Аз се сепнах.

— Какво?

— Бях под прикритие в Леда Корпорейшън. Работех като техник в лабораторията, извършваща поръчана от Грей изследователска дейност в областта на феномена Пси. Чувала си за тази програма, нали? — Той изчака да кимна, преди да продължи: — Началната ми задача бе просто да наглеждам как вървят нещата. Албан искаше да знае какви тестове правят и дали вече бяха открили нещо, но трябваше също и да се свържа, ако смятах, че е възможно да извадим от програмата някои деца.

— Ти си бил — казах, като така внезапно направих връзката, че чак аз самата се учудих. — Нико. Той е бил в тази изследователска програма.

Коул сви раменете си под водната струя.

— Той бе единственият субект, който бе… достатъчно силен, за да бъде изведен. Другите бяха просто… Просто не мога да ти го опиша, без да прозвучи като шоу на ужасите.

— Как го изкарахте?

— Симулирано спиране на сърцето и привидна смърт — обясни ми той. — Лабораторията извика службата за изхвърляне, но от Лигата успяха да го приберат първи.

Мозъкът ми се въртеше на бързи обороти, изкарвайки на преден план една ужасяваща възможност след друга.

— Информацията на тази флашка… бяха данни от изследването, които си задигнал ли?

— Да, нещо такова.

— Нещо такова? — повторих невярващо. — Даже не смяташ да ми кажеш какво е имало на скапаната флашка?

Той се поколеба доста, ето защо допуснах, че най-вероятно няма да го стори.

— Замисли се по въпроса. Какво е единственото нещо, което всеки родител на умряло дете иска да знае? Нещото, което учените през последните години се опитват да открият?

Причината за болестта Пси.

— Ти да не… — Не. Той не се шегуваше. Не и за това.

— Не мога да ти дам детайли. Нямах дори време да прегледам изследването, преди да го сваля, но дочух един разговор в лабораторията онзи следобед, в който приключиха с експериментите си. Имаха доказателство, че зад всичко това стои правителството — Коул присви ръцете си в юмруци. — Макар че дори самият факт, че те разбиха лабораторията и накараха всички учени да замълчат завинаги в деня, последващ прибирането ми от СОП, би бил достатъчно доказателство за доста хора.

— Каза ли на Албан? — попитах аз. Започвах да проумявам защо беше така отчаян.

— Чак когато се прибрах и трябваше да измисля извинение за това, че бях разкрит. Казах му, че докато съм го свалял, се е задействала някаква безшумна система за сигурност. Убеден съм, че гордостта ми ще понесе този удар след около хиляда години — въздъхна Коул. — Страхувах се, че ако му бях казал какво съм намерил, агентите тук вече щяха да са решили как да го използват още преди да съм се прибрал с него.

Пръстите на Коул не спираха да барабанят по тялото му.

— Не можех да му кажа предварително и да рискувам новините да ме изпреварят. Колкото и да нямах връзка с Щаба, забелязвах, че нещата тук се променят. Хора, които познавах и на които имах доверие, бяха изпращани в други бази, а други, които въобще не харесвах, изведнъж спечелваха вниманието на Албан. Това бе достатъчно, за да накара малък човек като мен да се почувства леко неудобно.

Кимнах.

— Знаех, че ако имам нещо наистина важно да давам на Албан — продължи Коул, — си запазвам шанса да надхитря агентите, които се опитват да променят Лигата. Но ако тук се бе разчуло какво държа, те вече щяха да са започнали да обсъждат как да го използват. Тази информация е разменната монета, която ни е нужна, за да почистим наново този вертеп от гнилите семена, които покълнаха, и да убедим Албан да остане с нас. Само това е начинът да ги надхитрим на масата на преговорите, и то в момента, в който техните планове започват да изглеждат като единствената алтернатива, която имаме.

Избрани откъси от спора между Роб и Албан атакуваха ушите ми. Голямо изявление. Деца. Лагери.

— Ако тази информация е толкова важна, как въобще успя да я изкараш от Леда?

— Заших скапаната флашка в подгъва на якето си. Излязох си от сградата с нея, защото аз бях част от екипа по сигурността и моите приятелчета там не изпитваха нужда да ме претърсват. Знаех, че някой веднага ще разбере, че съм свалил файловете, и затова използвах самоличността на човек от Научния отдел — обясни ми той. — Най-лесното нещо, което някога съм правил. В мига, в който осъзнаеха, че тя е невинна, аз отдавна щях да съм се изпарил. Докато скъпоценният ми малък брат не видя как онези от СОП идват към апартамента ми, а тогава аз бях навън и пазарувах храна за нас. Той се уплашил и по грешка е взел от закачалката моето, а не собственото си яке.

Ако Коул не изглеждаше толкова ядосан, не съм убедена, че щях да му повярвам. Раздвоявах се между това да се изсмея и да разбия главата му в бетонната стена зад нас.

— Как си могъл да бъдеш толкова тъп? — попитах го аз. — Как си могъл да допуснеш такава фасулска грешка? Поставил си живота му в опасност…

— Най-важното е, че все още може да се доберем до информацията.

— Най-важното… — Бях толкова възмутена, че не можах да наредя дори изречение. — Животът на Лиъм е по-важен от тази скапана флашка!

— Брей, брей — дивашка усмивка се разпростря по лицето му. — Малкото ми братче явно се целува добре.

Яростта набра сила в мен толкова бързо, толкова мощно, че в действителност дори забравих да го зашлевя.

— Върви по дяволите! — казах и се опитах да мина покрай него. Коул отново ме хвана и ме върна обратно. Подхилкваше се. Ръката ми потреперваше край тялото ми. Да видим кой щеше да се смее, когато му изпържех всяка мисъл в мозъчето.

Само че тази идея явно бе преминала и през неговия ум, тъй като той ме пусна и направи крачка назад.

— Поне успя ли да установиш контакт с него, откакто се върна тук? — попитах го аз.

— Изчезнал е от радара — каза Коул и скръсти ръце пред широкия си гръден кош. Пръстите на лявата му ръка удряха по дясната. — Смешното е, че той дори не подозира какъв полезен товар носи. Не мога дори да предположа къде ще се опита да го отнесе, нито къде смята да отиде. Това означава, че е почти невъзможно малкият тъпанар да бъде проследен. Единственото, което мога да предположа, е, че все още се надява да намери майка ни и доведения ни баща. Теорията на хаоса в нейното великолепие.

— Защо ми разказваш това?

— Защото само ти си тази, която може да направи нещо по въпроса. — Парата превзе тялото му и той изчезна в нея. — Не, чуй ме. Аз вече съм разкрит. Лигата няма да ми разреши да напусна Щаба. Няма да мога да участвам в Операции, а какво остава да търся беглец из Източното крайбрежие. Веднага щом разберат, че нашият осведомител не е истински, ще се заемат да разглеждат другите възможности. Ще започнат да се питат: кой е единственият човек, когото тези двама чужди един на друг души познават? Ще си зададат въпроса: това момиче за кой човек е готово да направи всичко, само и само за да го предпази?

Настръхнах и кръстосах ръце. Очите на Коул се спуснаха от лицето ми до мястото, на което ризата ми бе прилепнала към гърдите ми. Вдигнах ръцете си една идея по-високо. Той измънка замислено, а по изражението му се разля отнесена усмивка.

— Трябва да призная, че ти въобще не си негов тип. Но що се отнася до моя…

— Знаеш ли пък какво мисля аз? — казах аз, доближавайки го със стъпка.

— Съвсем не, скъпа, но имам усещането, че и без това сега ще разбера.

— В действителност ти си много по-притеснен за Лиъм, отколкото за тъпата флашка. Искаш да го намеря, за да си сигурен, че всичко с него е наред. Това е действителната причина, поради която говориш с мен, а не с някой друг.

Коул се изсмя подигравателно. От парата ризата му се бе отпуснала на тялото му и бе невъзможно да не забележи човек здравите рамене, които той изпъна.

— Няма проблем. Приеми тази теория, но дали е възможно само за няколко секунди да престанеш да мислиш за мечтателните очи на брат ми и да избистриш ума си? Тук не става въпрос за него или за мен, а за това да сме сигурни, че ние контролираме информацията, за да можем да я дадем на Албан и да затворим вратата пред носовете на Медоус и неговите приятелчета. Нямаш идея какви гадости искат да започне да прави организацията и докъде биха стигнали, за да разкарат вас — децата — от цялостната картинка. И ще успеят, ако ние не измислим начин да ги надхитрим.

Смяташ ли, че можем да продължаваме така, без да направим сериозно изявление? Думите на Роб се върнаха към мен като ехо.

— Какво планират те? Нещо свързано с нас и лагерите?

Водата между нас цвърчеше. Таймерът, който бяха сложили, за да ограничава топлата вода, се изключи. Водата все още течеше, но започваше да се изстудява, за да достигне до обичайната си мразовита температура. Никой от двама ни обаче не помръдна.

— Страхотната им идея — започна Коул с треперещ глас — е да използват някои от ненужните деца тук, както и информацията, която ти им предостави за лагерите. Примерно деца, които са все още малки, за да бъдат активирани, или пък някои от Зелените.

— За да направят какво? — попитах аз.

— В доклада ти пише, че те не претърсват и не обследват деца, които са определени като Зелени, нали? — изчака да му кимна, преди да продължи: — Това бе потвърдено от едно друго дете, което сме спасили от друг, по-малък лагер. Медоус вярва, че техните процедури за сигурност по време на приема на деца са започнали да стават небрежни през последната година. Вече има толкова малко деца извън лагерите, че обикновено ги водят на съвсем незначителни по бройка групи. А и силите на Специален отряд Пси са доста намалени по места в големите лагери.

— Това е така — потвърдих и аз. С годините бях наблюдавала в Търмънд как броят на войниците намаляваше, докато лагерът, от друга страна, достигаше максималния си капацитет и накрая дори бе затворен за нови попълнения. Но намаляването на броя на наличните деца за тях означаваше увеличаване на наличните оръжия и постоянното желание да ни ударят с Белия шум всеки път, когато някой просто изглеждаше така, сякаш ще стори нещо.

— Той мисли… — Коул прочисти гърлото си и го притисна със здравата си ръка. — Медоус иска да върже към децата експлозиви. Да ги предаде на СОП, а после, докато ги вкарват в лагерите, да взриви бомбите. Смята, че по този начин ще предизвика страх и недоволство сред отряда, така че те да напуснат служба.

Не успях да чуя изцяло последната част. В ушите ми се бе появил статичен шум, който изгаряше всяка мисъл, всеки звук и всичко друго извън препускащите ми мисли.

— Ако усещаш, че ще припаднеш, положи задника си на земята — заповяда ми Коул. — Казах ти това, защото вече си голямо момиче и имам нужда от помощта ти. Знам, че не си искала да стане така, но и ти си в калта. До колене. Ти си точно толкова отговорна за това, колкото сме и всички ние.

Не седнах, но тъмните кръгове в зрението ми се увеличаваха, разширяваха се, поглъщаха лицето му.

— Другите агенти… съгласни ли са да направят това?

— Не всички — отвърна той, — но достатъчно. Ако Албан не беше тук, това дори нямаше да е въпрос. Чети между редовете.

Боже мой!

— Кейт знае за това и… е все още с него? Защо й е да остава с някого, който дори би могъл да си помисли за нещо подобно?

— Конър е умна жена. Ако е с него, то е поради някаква причина и най-вероятно не тази, за която ти би си помислила. И двамата сме виждали как Медоус манипулира нещата.

— Тогава трябва да знаеш, че Джарвин се е справил с Блейк Хауард? — попитах го аз. — Детето, което по време на Операцията снощи е застрелял в гърба.

— Със сигурност ли го знаеш? — усъмни се той. — Имаш ли някакво доказателство?

— Запис от охранителните камери — потвърдих аз. — Свален е преди някой от тукашните да го изтрие от разстояние.

— Засега го задръж за себе си. Когато донесеш информацията, ще го покажем и на Албан. Ще заковем последните пирони в ковчезите на Медоус и на останалите.

— Все още с нищо не съм се съгласила.

— Разбиваш ме, хлапе — каза той, врътвайки отново очи. — Отиваш и намираш Лиъм. Връщаш обратно флашката. Въобще не съм се и съмнявал в теб. Защото, Съкровище — рече Коул и се усмихна, когато този път аз завъртях очи заради новия си прякор, — наясно съм, че ти не искаш Албан да разбере какво се е случило в действителност и че и Лиъм е замесен. Убеден съм, че не желаеш да му даваш повод той да приеме плана на Медоус. А пък аз ще се погрижа Албан да пренасочи вниманието си към освобождаването на лагерите — по правилния начин, препоръчан от теб в твоя доклад. Нали през цялото време преследваш точно това? Нали затова му предаде цялата тази информация? Уверен съм, че не е било с цел да позволиш на Медоус да я обърне срещу теб.

Можеш да го откриеш. — Желанието взимаше контрол над по-студената, по-тихата и рационална част от мозъка ми. — Ще го видиш отново. Ще се погрижиш този път да се прибере у дома. И ще помогнеш на всички деца. На всички.

— Ако се съглася с това — започнах аз, — настоявам да ми гарантираш, че няма да бъда порицана, когато се върна след това малко приключение. И трябва да се закълнеш в тези условия, защото, ако нарушиш думата си, ще ти изтръгна всяка мисъл от главата, докато от теб не остане само капеща локва сополи. Ясна ли съм?

— А, така — зарадва се Коул. — Това е моето Съкровище. Ще видя дали не мога да те включа в следващата Операция на изток. Ще трябва обаче да проявиш креативност, за да се изплъзнеш на Закрилника, когото ще изпратят с вас, но съм сигурен, че ще успееш да се справиш с това предизвикателство. Адресът е Уест Бъкет Роуд 1222, Уилмингтън, Северна Каролина. Можеш ли да го запомниш? Започни оттам. Лий е създание, отдадено на привичките си, и ще се опита да стигне до дома, за да види дали доведеният ни баща не е оставил улика относно мястото, към което са се отправили.

Поех си дълбоко въздух. Тялото ми бе абсолютно спокойно, но вътре в мен всичко галопираше — сърцето ми, мислите ми, нервите ми.

— Можеш да се справиш с това — прошепна тихо Коул. — Убеден съм. Ще ти пазя гърба през цялото време.

— Нямам нужда от протекциите ти — отвърнах аз. — Но Джуд има.

— Върлината ли? Добре. Ще го наглеждам.

— Както и Вида и Нико.

— Вашето желание е заповед за мен — Коул ми се поклони леко на излизане извън кабинката. Затворих очи, опитвайки се да блокирам познатото кривване на усмивката му и начина, по който тя бе готова да взриви гръдния ми кош. — Бизнесът с вас е истинско удоволствие.

— Ей! — казах внезапно аз. Ако някой можеше да знае нещо, това определено беше друг дълбоко засекретен агент. — Чувал ли си за Операция, наречена Снеговалеж? И за агент на име Професора?

— За Снеговалеж знам само, че е проект, който се провеждаше в Джорджия. Защо? Искаш ли да проверя за какво става дума?

Повдигнах рамене.

— Само ако имаш време.

— За теб, Съкровище, имам цялото време на света. Довери ми се.

Все още си стоях в кабината, когато чух как вратата на съблекалнята се тресна, а водата продължаваше да се оттича по краката ми.

Минаха две дълги, мъчителни седмици, преди най-после да открия червената папка в шкафчето си. Усещах как дните изтичаха, пъплейки през внимателно подреденото ми ежедневие на тренировки, храна, тренировки, храна, спане. Стремях се да съм незабележима, но мислите ми препускаха. Страхувах се прекалено много да погледна когото и да било в лицето от ужас той или тя да не забележат вината или това, което планирах. Едва не се разревах — къде от облекчение, къде от паника, — когато най-после зърнах поставената върху малката ми купчина книги папка на отдел Операции.

Съблекалнята гъмжеше от спекулации, свързани с мен, един глас бързо преминаваше в друг. По време на урока ни за деня някой бе достатъчно смел или пък глупав да попита инструктор Джонсън какво са направили с тялото на Блейк и дали ще има някаква служба за него. Нико целият бе позеленял, но Джонсън бе отхвърлил въпроса с леко махване.

Водачът на Екип две — една Синя, чието име бе Ерика — шумно разгласяваше мнението си, че той все още е долу в Лазарета, където го изучават. Но някакво друго дете — Зелена, която се казваше Джилиан — настояваше, че ги е видяла как са пренесли чувал за трупове през Тунела преди няколко дни.

— Очевидно са го погребали — твърдеше тя.

Стоях край шкафчето си и четях папката зад прикритието на вратата. Чувах седящата на няколко метра от мен Вида, която се смееше шумно на нещо казано от един друг Син. Когато се обърнах, се постарах да извия врата си така, че да успея да надзърна в шкафчето й. Добре. Нищо друго, освен разхвърляна купчина ризи, които бе наблъскала вътре. Поне тя щеше да е тук, затова щях да кажа на Нико и на Джуд да я наглеждат и така никой нямаше да опита нищо, ако тя бе там — дори и Джарвин. Тази пчеличка жилеше сериозно.

Отворих папката отново и очите ми започнаха да подскачат бегло по редовете. Моля те, нека да е Източният бряг — помислих си. — Нека да е някъде на изток… Много по-лесно можех да стигна до Северна Каролина от Кънектикът, отколкото от Тексас или Северна Калифорния.

ОП №: 349022-А

ВНП: 15 дек., 13:00

Място: Бостън, МА

Масачузетс. Ставаше и оттам. Някои от влаковите линии все още вървяха.

Цел: Измъкване на д-р П. Т. Фишбърн, директор на Административния отдел на Факултет Генетика и комплексни заболявания в Харвардско училище за обществено здраве. Изваждане от строя на лабораторията.

Усетих как стомахът ми се сви — измъкване означаваше, че аз ще го разпитвам или в тайна квартира на Лигата някъде в Бостън, или, ако той не окажеше съдействие, щяхме да го заведем до най-близката в района база. Моята работа. Изваждане от строя пък означава изпържване, разрушение, сриване. Работата на тактическия екип.

Тактически екип: Бета Груп

Пси: Мандарина, Слънце

Закрилник: Да се доуточни.

— О! — прошепнах, докато сетивността напускаше напълно ръцете ми. — За бога, не!

Оставих папката в шкафчето си и го треснах, за да се затвори. Завързах мократа си коса отзад на хлабав кок и излязох, преди някой да успее да забележи. Беше три следобед. Ако Кейт не беше на среща, щеше да е най-вероятно в стаята си или пък в атриума.

Капка вода от косата ми падна на бузата ми и аз ядосано я изтрих, проправяйки си път през висящите пластмасови лентички, които на теория следваше да ни помагат, като изолират малкото топлина, която имахме в Щаба. Погледнах нагоре към ниските тавани, за да не ми се налага да срещам очите на поредната група агенти. Отстъпих встрани, за да им направя място да минат.

Косата отзад на врата ми подскачаше с всяка стъпка, която отекваше зад мен, и бе в абсолютен синхрон с моите.

Зад гърба ми имаше някого. Следваше ме още откакто бях излязла от помещението с шкафчетата.

Тежките стъпки и дрезгавите вдишвания ме караха да мисля, че е мъж. Погледнах нагоре, докато минавах край една от стоманените греди, но който и да ме следеше, го правеше от правилната дистанция. Не можех да видя отражението му, но го усещах зад мен. Долавях всеки грам отвращение към мен, което прорязваше влажния студ на коридора и се прилепваше към гръбначния ми стълб.

Не поглеждай — мислех си, докато стисках зъби. — Продължавай напред. — Там нямаше нищо. Просто умът ми отново ми играеше номерца, както често обичаше да прави. — Няма нищо. Няма никого!

Само че чувствах как кръжи зад мен и сякаш пръстите му се опитваха да изгладят настръхването на кожата ми. Вече не можех да спра внезапното забързване на сърдечния си ритъм. Знаех какво мога да сторя, както и че съм достатъчно тренирана, за да се преборя с когото и да било, но единственото, за което можех да мисля, бе обувката на Блейк Хауард, която висеше от бледите му, вкочанени пръсти в Лазарета.

Най-после открих двойната врата, която търсех, и се втурнах в атриума, почти останала без дъх.

Тъкмо отново оправяха кръглите маси и сгъваемите столове, връщайки пространството към обичайното му предназначение на стая за почивка. Тук-там виждах агенти, облечени в най-хубавите си пуловери на Лигата, които се развличаха, като играеха карти, гледаха новините на телевизионните екрани или пък играеха шах с остатъци от различни комплекти.

Кейт влезе през отсрещната двойна врата, придавайки елегантност на стаята с невероятно бляскавия си тъмносин костюм с пола. Русата й коса бе навита отзад в стегнат кок. Тя отнесено се блъсна в агент, седящ на близката маса, и промърмори тихо извинение. Не разбрах, че търси някого, докато очите й не се спряха на лицето ми.

— Ето те! — каза тя, придвижвайки се към мен по възможно най-добрия начин на високите си токчета. Отворих уста, но тя вдигна ръка, за да ме накара да млъкна. — Знам. Съжалявам. Направих всичко възможно, за да променя решението на Албан, но той настоя.

— Та той още няма шестнайсет! — възмутих се аз. — Не е готов. Нали знаеш това? Това е ясно за всички. Да не би да искаш да го превърнеш в следващия Блейк Хауард?

По-добре да я бях фраснала в лицето. Кейт се дръпна назад, а през обичайната й маска на спокойствие се процеди ужасен поглед.

— Борих се, за да не го включат, Руби. Бях отредила с теб да дойде Вида, но някой е убедил Албан, че Джуд трябва да бъде активиран по-рано. Трябва им Жълт за системата за сигурност, а Албан каза, че нямало смисъл да се вкарват хора от два различни екипа при такава проста Операция.

Успяхме да привлечем няколко блуждаещи погледа. Кейт хвана ръката ми и ме поведе към една празна маса, принуждавайки ме да седна.

— Трябвало е да си по-настоятелна — не отстъпвах аз.

Нашето малко Слънце не се представяше добре в ситуации под високо напрежение и имаше склонност да ходи да изследва светещи предмети, когато всъщност трябваше да охранява. Единственото нещо, което знаеше за ползването на огнестрелните оръжия, бе, че краят с дупката не бива да бъде насочен към лицето.

— След няколко седмици той ще стане на петнайсет — Кейт задържа ръката си върху моята. — Убедена съм… Сигурна съм, че всичко ще е наред. Това е прекрасна, проста Операция, която да му позволи да тества уменията си за пръв път.

— Мога да се справя и сама. Ако се налага да се повреди някакво електрическо оборудване, аз мога…

— Ръцете ми са вързани, Руби. Не мога постоянно да се противопоставям на Албан, защото той ще започне да ме вижда като проблем. А и… — Тя си пое дълбоко въздух, оправяйки по инерция първо косата си, а после и полата си. Когато проговори отново, гласът й звучеше по-сигурно, но вече не ме гледаше. — Единственото ми успокоение във всичко това е знанието, че поне ще е с теб и ти ще се грижиш за него. Нали ще се оправиш?

Кожата под високите й скули беше някак хлътнала, изглеждаше така, сякаш току-що се бе съвзела след прекарана болест. Наведох се напред и забелязах как гримът й като че ли се бе събрал в новите, фини линии около очите й. Очите й, които бяха като обрамчени от тъмни кръгове. Тя бе едва на двайсет и осем, а вече започваше да изглежда по-стара от майка ми, когато я напуснах.

Понякога усещах, че виждах истинската Кейт именно там… в паузите. Не бих характеризирала нашите взаимоотношения като добри, защото те се изграждаха въз основа на лъжа, която беше доста жестока при това. Тя можеше да каже нещо, което всъщност означаваше друго напълно различно. Но точно в този момент лицето й, предало се на тишината, ми разкри всичко. Видях борбата в бръчиците по него и знаех, че каквито и думи да последваха сега, те бяха повече за агентите наоколо, а не за мен.

— Трябва да замина на север — добави тя с равен глас. — Получих задача.

На север означаваше по улиците на Лос Анджелис. Най-вероятно имаше нещо общо с Федералната коалиция. Кейт вече беше старши агент и бе заслужила доверието им. Щом я пращаха там, най-вероятно трябваше да свърши нещо важно за Албан.

— Значи, няма ти да дойдеш с нас? — попитах аз.

Тя погледна зад мен и махна на някого, когото зърна там. Почувствах как нещо студено се стича надолу по врата ми, макар косата ми да бе вече почти суха.

— Ето те — каза Кейт. — Тъкмо щях да обясня на Руби, че ще е в добри ръце по време на Операцията. Нали ще се постараеш да наглеждаш момичето ми?

От първия ден, в който се запознахме, Роб не ме бе докосвал по свое желание. Както всички други, и той беше доста по-умен. Въпреки това погледнах ръцете му, които бяха отпуснати от двете страни на тялото му, а тъмните косъмчета се къдреха върху пръстите му. Гърлото ми се стегна.

— Не го ли правя винаги? — попита той с лек сподавен смях.

Кейт просто стоеше, а бледото й като луна лице блестеше под изкуствената светлина.

— До скоро, алигатор.

Това бе глупавото й, детинско стихче за довиждане, което тя винаги ползваше, когато тръгваше. Другите не се притесняваха да го довършват. Джуд бе измислил тази закачка за довиждане като нейна запазена марка. В този момент обаче проумях, че едва можех да изкарам думите на пресекулки.

— До след час, слънчоглед.

Веднага щом те си тръгнаха, видях Коул, който седеше в другия край на стаята с отворена книга върху масата пред него. По тъжния му поглед схванах, че е чул целия разговор.

Нали каза, че ще го защитиш? Нямаше ли поне един човек в Лигата, на когото да мога да се доверя? На тези хора не биваше да се разчита за нищо. Всичките им обещания прокървяваха в лъжи.

Коул поклати глава и сложи върху масата обърнатите си с дланите нагоре ръце. Това бе скромно, тихо извинение, но той поне ме разбираше. Поместването на тази единствена пионка на дъската бе достатъчно, за да промени цялата игра.

ШЕСТА ГЛАВА

Вкараха тайно двама ни с Джуд в Бостън посред бял ден. Долетяхме в търбуха на едър товарен самолет. Моделът беше по-стар от онзи, който бяхме използвали, за да се върнем от Филаделфия, а носещата се миризма наистина придаваше някаква достоверност на теорията на Джуд, че той някога е бил използван за транспорт на заклани животни.

Гледах огромните кошове пред нас и се опитвах да не обръщам внимание на начина, по който скърцаха под напора на задържащите ги на място ремъци. Всичките бяха белязани с елегантния златен лебед на Леда Корпорейшън, което лично аз почувствах като отвратително намигване от страна на Вселената. Рационалната част у мен знаеше, че това не означава нищо и не е никакво лошо предзнаменование. Летяхме със самолетите на Леда Корп през цялото време. Те бяха осъзнали плюсовете да са в добри отношения и с Грей, и с Федералната коалиция, което пък водеше до това, че получаваха специални привилегии да пътуват до и от Калифорния и да транспортират продуктите си. Неотзивчивият Грей веднъж бе родил брилянтната идея да се опита да умори от глад Федералната коалиция, като забрани вноса и износа от Калифорния. За съжаление на останалата част от страната, именно в Калифорния се намираше повечето прясно произведена продукция и затова те имаха лесен достъп до петрола, който се добиваше в Аляска.

Само че Федералната коалиция бе нещо като наш сватовник. Те ни превозваха на конче с подобни полети, а в замяна ние им служехме като скрито оръжие. Албан смяташе това за справедлива търговия заради информацията, която бяхме събрали, и безбройните Операции, които бяхме провели в тяхна полза през годините, макар и да знаех, че иска повече. По-точно: уважение, пари и обещание, че ще му дадат пост в правителството си, след като се справеха с Грей.

От другата страна на купчината кошове, покрити с пластмаса, се намираше Екип Бета, който се заливаше от смях на някакъв виц, изгубил се в постоянното ръмжене на моторите.

Аз притиснах опакото на замръзващите ми ръце към очите си, опитвайки се да успокоя пулсирането. Малкото топлина, която все още циркулираше из товарния отсек, най-вероятно се бе захванала за тавана, защото не я усещах въобще. Изсулих се по-надолу в седалката си и се завих с черното пухено палто, завързвайки го около талията си, колкото бе възможно по-здраво, тъй като коланът на седалката ми пречеше.

— Дълбоко вдишване — напяваше си Джуд, — дълбоко издишване. Дълбоко вдишване, дълбоко издишване. Ти не си в самолет. Просто се рееш из небето. Дълбоко вдиш…

— Струва ми се, че в действителност трябва да вдишваш дълбоко, за да успее да проработи — напомних му аз.

Самолетът се гмурна, а секунда по-късно се върна обратно в начална позиция.

— Какво… — гласът му сякаш се пропука. — Това нормално ли беше?

— Просто малко турбуленция — обясних му, докато се опитвах да се освободя от захвата му. — Случва се при всеки полет.

Джуд бе пристегнал на главата си каска на тактическия екип, а върху очите си имаше специални очила. Не ми даде сърце да му кажа, че ако самолетът падне, раната в главата щеше да е най-малкият му проблем.

Боже! Та той не можеше да понесе стреса от летенето със самолет.

Това беше грешка. Трябваше да се боря повече, да споря, да убедя някого да махне Джуд от тази Операция. Докато бях в Щаба, мисълта, че ще се наложи да го взема със себе си, за да търсим Лиъм, ме притесняваше — бе доста изнервяща доза реалност, която трябваше да преглътна, но сега… Сега направо си бях уплашена. Та как щеше той да се справи с напрежението от това да избягаме на Роб и на Екип Бета, ако сега не можеше да седи мирно пет минути? Ами ако въображението му вече бе откраднало храбростта му и бе избягало с нея?

Може пък да открия начин да го оставя с Бартън, помислих си, докато разтривах челото си. Проблемът беше… че нямаше как да знам дали пък Бартън не е бил един от агентите, подкрепили Роб и идеята за нападението над детските лагери. Откъде да знам дали някой от неговите съекипници не би прострелял с удоволствие черепа на Джуд? Чисто и лесно.

— Това ще е страхотно. Направо ще е супер! — Папката на Джуд за Операцията бе нацапана с точици от всичко, което бе ял за вечеря предния ден, а около краищата изглеждаше малко по-мека.

Исках да крещя. Да викам. Та това бе още едно гърло за хранене и още един гръб за пазене. Джуд бе живото превъплъщение на разсеяността. Но каква бе другата възможност? Да го тикна обратно в онзи ад и да се надявам, че още ще е там и ще е жив, когато се завърнех, а Коул задействаше плана си?

Не. Джуд бе воденичен камък, който щеше да ми се наложи да нося по време на целия път. Но вече бях по-силна. Можех да го направя. Щях да открия Лиъм и да ги опазя и двамата, защото просто нямах друг шанс. Това бе единственият, който бях склонна да приема.

— Бартлет. Какво мислиш, че прави той? — попита Джуд. Страниците се разлетяха изпод пръстите му. — Разпознавам другите имена. Франсис е сладурче, веднъж ми даде шоколад. Също така харесвам Лебровски, Голд и Филман. Готини са. Научиха ме как да редя пасианс. Харесвам и Водача ни също. Радвам се, че повишиха Бартън. Но кой, по дяволите, е Бартлет?

— Не знам и не ми дреме — отвърнах с поглед, фокусиран върху медицинските кашони пред мен. Всъщност знаех кой е Бартлет — някакъв новак, когото бяха преместили при нас от базата в Джорджия. Бях дочула в съблекалнята как няколко Зелени момичета обсъждаха въпроса за това какъв прекрасен екземпляр е, само че ме бяха забелязали и се бяха разделили, преди да мога да науча каквато и да било полезна информация.

Джуд вече си пееше тихо, а единият му крак тактуваше в безумен ритъм върху подложките, които се намираха под нозете ни. Компасът, който висеше около врата му, се бе измъкнал изпод якето му и се люлееше в ритъм. Не мисля, че това дете спря да мърда дори за секунда през целите пет часа, през които летяхме.

— Бартлет е завършил Уест Пойнт. Мислиш ли, че това означава, че е добър?

— След като си запаметил информацията за екипа, дадена ни в папката, защо въобще ме питаш?

— Защото хората са много повече от това, което парче хартия или компютърен файл могат да ти кажат за тях. В действителност не ми пука, че специалността на Бартлет са боевете с нож. Не ме разбирай грешно, но наистина бих искал да знам защо например се е присъединил към Лигата, какво смята сега за решението си. Любимата му храна…

Тук вече не се сдържах и се обърнах да го погледна — наполовина впечатлена, наполовина ужасена.

— Смяташ, че любимата му храна е по-важна от това да знаеш какъв би бил предпочитаният метод, чрез който би могъл да те убие по време на бой?

— Ами, да. Това някак…

Не съумях да се спра. Не мога и да обясня защо гневът ми се възпламени така бързо и ме затопли цялата.

— Екип Бета ли те интересува? — можех да чуя ударите на сърцето си дори в ушите си. — През следващите дванайсет часа те са единствените шестима души, които няма да се опитват да те убият. Но пък не са длъжни и да те защитават, особено ако това ще попречи на Операцията. Затова следвай заповедите на Водача и си дръж главата наведена. Това е всичко, което трябва да знаеш.

— За бога! — каза Джуд, примигвайки. — Не всеки възрастен на тази планета се опитва да ни загроби.

Езикът ми бе пленен зад стиснатите ми зъби. И ти си мислиш, че да те убият, е най-страшното нещо, което могат да ти сторят?

— Аз просто искам да опозная хората — обясни ми той. — Какво лошо има в това?

— Извинявай — съжалих аз. — Повечето от тях не биха искали да го правиш.

— Не, искам да кажа… — той размаха ръце из въздуха, все едно това щеше да разреши мистерията, за която намекваше. — Просто в наши дни хората толкова бързо те разкостват и ти се разпадаш на информационните си съставни части, които те после незабавно качват в системата. А пък аз смятам, че никой не може да опознае добре друг човек, освен ако наистина не внимава. — Той спря и протегна дългия си врат, за да се огледа, но нашият Закрилник бе зает да играе карти с Франсис. — Ето, виж Роб! Файлът за него е перфектен. Учил е в Харвард, бил е рейнджър в армията, после за кратко агент на ФБР. Висок е 1.83 и тежи 92 кг. Знае как се ползват оръжия и говори приличен испански. Но това… Никъде в тази информация няма намек, че той… — Джуд сякаш дерайлира. — Не искам просто да виждам нечие лице. Трябва, освен това да познавам и сянката му.

Не мисля, че Джуд бе губил някого преди Блейк. Естествено, беше чувал за агенти, убити по време на мисия — в атака или при експлозия, — но веднъж, когато се настаниш добре в този особен вид мъка, който идва с раздялата с някого, когото си познавал до мозъка на костите си, човек се научава да не се опитва.

— Така ли? — попитах аз. — А познаваш ли моята сянка?

Той погледна настрани и надолу към мястото, където токовете на комично огромните му ботуши подскачаха над постелките.

— Не — отвърна толкова тихо, че гласът му почти се изгуби в хилядите километри кристалносин въздух под нас. — Понякога дори си мисля, че даже не съм виждал добре и лицето ти.

Това не ме притесняваше. Ръцете ми изгубиха сетивността си, но това бе просто заради студа. Причината не беше в леда, който изведнъж се бе появил помежду ни в рамките на няколко секунди. Челюстта ми бе стисната, за да не допусне зъбите ми да затракат или да захапе в отговор, издавайки грозен, гневен звук. Нямах потребност да бъда харесвана, желана или обгрижвана. Не се нуждаех от приятели и определено нямах нужда това хлапе, което веднъж бе сринало цялата компютърна мрежа на Лигата само защото се беше спънало в огромните си крака, да се опитва да ми вмени чувство за вина, че съм нещо, което реално не бях. Просто малко студ.

Сгуших се още по-надълбоко в палтото си, като го наблюдавах с крайчеца на окото си как шава. Кършеше ръцете си, докато не почервеняха.

— Екип Бета са добър отбор — казах накрая. — Следваш ли заповедите им, ще се държат добре с теб. На Алфа въобще не им дреме за нас, така че гледай да си с друго дете със способности, за да си пазите взаимно гърбовете. Делта пък се ръководи от Фарбрингър, а той обича деца.

— Така ли? — попита Джуд, но жизнеността си бе отишла от гласа му. Изучаваше парчето черен плат, което бе зашито на коленете на панталона му. — Руби! — Изрече толкова тихо, че почти не успях да го чуя от бученето на самолета. — Да не би Роб да ме е избрал за тази Операция, за да може да ме убие?

За пръв път се бях срещнала с Роб скоро след като Кейт ме разкара от Търмънд. Двамата агенти на Лигата бяха планирали предварително да се видят на една изоставена бензиностанция, като всеки водеше със себе си децата, които бе освободил. Той ни бе казал, че не е успял да измъкне предварително определените деца и му се е наложило да избяга сам, за да не бъде разкрит от охраната на лагера. Кейт, която доста беше хлътнала по него, му бе повярвала незабавно. Но едно подхлъзване, едно невнимателно докосване, и умът му се бе отворил за мен. Бях видяла самата истина.

През нощите, през които не стоях будна, тероризирана от мислите за това какво се бе случило с Лиъм, Дунди, Зу и момичетата, които бях оставила в Търмънд, спомените на Роб се приплъзваха към мен. Виждах на земята момчето с качулка на главата. Цялото му тяло се разтресе, когато агентът го застреля от упор. Тогава изникваше и лицето на момичето и устните й, които се мърдаха с молба за пощада. После идваше контейнерът за смет, който се разтрисаше, когато Роб хвърляше тялото й в него. И накрая се събуждах, чувствайки се зле, ала не само заради загубата на живот, а и защото се усещах така, сякаш аз ги бях убила. Говорихме за това да познаваш нечия сянка. Я се опитайте да бъдете тази сянка.

— Не мога да спра да мисля за Блейк. Той е в мислите ми всеки ден, през цялото време. Трябваше да кажем на някого — сподели той. — Джарвин и другите щяха да бъдат изритани. Лигата щеше отново да си стане както преди… преди всичко това да се случи. Те са лошите. Ако се освободим от тях…

За съжаление, инфекциите невинаги се развиваха така. Понякога болестта се разпростираше твърде надалеч, за да може да бъде премахната с един-единствен разрез. Роб, Джарвин и другите може би бяха само малцина от по-голяма група. В този момент така се изкушавах да му разкажа истината — всичко, което Коул ми сподели, — но това щеше да го хвърли в паника и определено щеше да е най-глупавото решение, което някога бях взимала. Ако нещата въобще сработеха, не биваше да научава за плана предварително. Не трябваше да има какъвто и да е шанс да се изпусне и да ни издаде пред Роб и другите.

— Всичко ще е наред — обещах му аз. — Аз ще съм до теб през цялото време.

Той се тресеше. Не мисля, че бе чул и дума от тези, напуснали устата ми.

— Как можаха да сторят това? Какво сме им направили, за да ги нагрубим? Защо толкова ни мразят?

Затворих очи при звука на бумтящия смях на Роб, който раздра въздуха.

— Защо не се опиташ да поспиш? — попитах аз. — Ще летим още няколко часа. Няма смисъл и двамата да сме уморени.

— Добре — каза той. — Просто бих искал…

— Какво искаш? — обърнах се към него аз.

— Може ли вместо това да продължим да си приказваме? — изплю камъчето той, приведен към коленете си, след като бе издърпал несръчно краката си горе на седалката.

— Ама ти май наистина не можеш да стоиш тихо, а? — зачудих се. — Това май те убива по малко.

Мина известно време, преди да отговори… като че ли щеше да се опита да ме обори.

— Не — отвърна. — Просто не обичам тишината. Не ми харесват нещата, които чувам в нея.

Не питай. Не питай. Не питай!

— Какво… например?

— Най-вече ги чувам как се карат — прошепна той. — Чувам как той й крещи, а пък тя плаче. Но… аз ги чувам през затворените врати. Майка ми ме затваряше в гардероба си, защото той бе доста по-мил, когато мен ме нямаше наоколо. Не си спомням как звучеше тя нормално — само в този миг, в който се караха.

Аз кимнах.

— И на мен ми се случва понякога.

— Не е ли странно това? Минаха вече осем години, а аз още ги чувам и си мисля за това колко тъмно и схлупено беше. Усещам как не можех да дишам. Чувам ги през цялото време — все едно ме преследват и не успявам да им избягам. Никога. И те не искат да ме пуснат.

Знаех, че е изтощен. Бях запозната от собствен опит с пораженията, които изтощението налагаше на ума. Номерата, които ти играеше, докато защитите ти падаха една по една. Призраците не преследват хора. Спомените го правят.

— Ще ми поговориш ли, докато заспя? Само докато ми се затворят очите. И възможно ли е да не казваш после за това на никого?

— Разбира се — облегнах глава на седалката, чудейки се какво мога да му разкажа, за да го успокоя. — Има една история, която много обичах като хлапе — подех тихичко аз с такава сила на гласа, колкото да надвиквам леко шума на самолетните двигатели. — За едни зайци. Може и да си я чувал преди.

Започнах с началото — бягството. Лутането из гората, срещите с нова опасност на всеки ъгъл, отчаянието, което придружаваше опитите да защитиш всеки, при положение че едва можеш да се грижиш за себе си. Момчето с бездънните тъмни очи, предателството, огънят, димът. И в момента, в който проумях, че му бях разказала собствената си история, осъзнах и че Джуд вече бе заспал и се бе загърнал в сънища.

Ето какво ще ви кажа за места като Бостън: без значение какво са били преди, без значение как изглеждаше населението, без значение какъв бизнес беше разцъфтявал някога тук, без значение какви велики личности се бяха родили тук, градът, който хората знаеха, вече не съществуваше. Това беше като отражението на някой любим човек в огледало за обратно виждане — образът му се смалява и смалява, колкото повече време и разстояние застават помежду ви, докато в един момент дори формата му вече се превръща в неразпознаваема.

Сгради от червени тухлички стояха твърдо вкоренени в земята, но прозорците им бяха изпочупени. Тревата в парка на места бе повехнала, другаде бе израсла прекалено, а там, където се бяха извисявали дървета, бе обгорена до неузнаваемост. Големите къщи бяха заключени и разбити. По тъмните им камъни бяха полепнали лед и стар сняг. На всяко шосе бе оставена по една отворена лента, през която едва-едва се процеждаха коли и колела, но много от старите пресичащи се улици бяха изпълнени с импровизирани палатки и свити в тях хора.

Странно бе да видиш ярките и цветни петна от вехти чадъри и детски чаршафи, сега укрепени като временни заслони. Някои от хората, които бяха най-зле, бяха директно изложени на смразяващия въздух. Те нямаха нищо повече от спален чувал или стена, на която да се облегнат.

— Не разбирам — каза Джуд, взирайки се през оцветеното стъкло. Нито една от уличните лампи не работеше, но имаше достатъчно запалени огньове, които ни разкриваха сцената, както и първите превалявания от сняг от задната част на една линейка, дадена ни от благодарна болница в замяна на консумативи, които й оставихме от името на Леда Корп.

— Много хора загубиха къщите и апартаментите си при сриването на пазарите — обясних му аз, опитвайки се да съм внимателна с него. — Правителството не е могло да изплати дълга си, поради което и тези хора са загубили работата си. Така те не успели да задържат това, което им принадлежало.

— Но ако всички навсякъде са така, защо банките не са оставили просто хората по местата им, докато нещата се оправят? Няма ли какво да предприемем, за да помогнем?

— Защото светът не работи по този начин — извика Роб от шофьорското място. — Свиквай с това. — Той бе облечен с тъмносиня униформа на спешен екип и, изглежда, се наслаждаваше на способността си да пуска сирена и да просветва на хората по улиците, които не се изтегляха достатъчно бързо от пътя му. Отпред до него бе един от членовете на Екип Бета, на когото бе възложена задачата да играе ролята на поддръжка на нашата половина от Операцията. Името му беше Рейнолдс и ми трябваше да хвърля само един поглед към лицето на Джуд, докато Рейнолдс и Роб се тупаха по гърбовете, за да разбера, че той е бил един от агентите, които Джуд бе чул да заговорничат срещу нас.

Останалите от Екип Бета бяха на три пресечки пред нас. И седмината бяха наблъскани в задната част на стар пикап, облечени като някакви протестиращи — обикновени дрехи, рошави коси, шапки на Ред Сокс и достатъчно дебели якета, които да прикриват затъкнатите под тях оръжия.

Професорът, когото търсехме, живееше в Кеймбридж, точно зад река Чарлз. Медицинското училище на Харвард, където провеждаше проучванията си, имаше късмета да бъде разположено по средата на същинския Бостън. Роб бе решил, следвайки своята съмнителна мъдрост, да раздели Операцията на две отделни едновременни атаки. Екип Бета щеше да се справи с изваждането от строя на лабораторията, а Джуд и аз щяхме да проникнем в къщата на мишената ни и да го измъкнем за разпит.

Поне така си мислеше Роб.

Завихме по моста Лонгфелоу и прекосихме реката под напора на жадните въпроси на Джуд за бейзбола, реката, какво бе това лепкаво вещество върху пода на линейката и как щяхме да се приберем у дома, докато Бартън най-накрая не се свърза със слушалките в ушите ни.

— Тук Водач. На позиция съм. Готов за начало на Операцията в двайсет и два и трийсет. Какъв е вашият статус, Закрилник?

— На пет минути сме от гнездото на Гъската — отвърна Роб и усетих как линейката под мен ускори. Тревогата ми обаче избра точно този момент, за да се събуди. Застанах малко по-изправена, долепих колене към гръдния си кош и ги обгърнах с ръце.

— Свързани ли сме с Домашния фронт?

— Тук Домашен фронт. Линията е обезопасена. Следя и двата екипа. Потвърждавам начало в двайсет и два и трийсет. Данните от сателита показват минимално смущение при Цел две. Закрилник, във вашия сектор има значителна активност.

Не знам дали аз, или Роб бяхме по-отвратени от това, че го наричат Закрилник. Той си нямаше екип деца като Кейт, но всеки, който надзираваше дете изрод по време на Операция, бе шамаросван с тази титла.

— Има протест в двора на Старчето — отбеляза Роб. Погледнах нагоре и пролазих, за да надзърна през задния прозорец. Прав беше. Минавахме покрай обрамчения с дървета парк на университета и неговите пресичащи се алеи за разходка. Стотици, може би дори хиляди тела бяха събрани около голям лагерен огън и не обръщаха внимание на сипещата се около тях суграшица. Върху кръпките сняг тук-там бяха захвърлени плакати и барабани — единственото нещо, което стоеше между протестиращите и малкия кръг от раздразнени полицаи, които ги бяха обградили. Хората сякаш се колебаеха да поемат към края на парка, за да намерят начин да преминат през стената от полицаи и оръжия.

— За какво протестират? — промълви Джуд, а дъхът му замъгли стъклото. Не му отговорих, а му направих знак да се скрие долу. Започнах да броя пресечките, които минавахме — една, две, три, четири, пет.

Линейката спря внезапно на известно разстояние от красивата бяла къща на Професора, която беше с полегат покрив от сиви керемиди. Роб махна колана си и се изправи. Разтегна се леко и мина отзад.

— На позиция сме — каза той, затискайки ухото си с ръка. Усетих как очите му се приплъзнаха към мен, но задържах моите непоколебимо върху Джуд. Той бе започнал отново да трепери.

Това дете ще успее да ги накара да го убият, помислих си, докато се щипех по носа.

— Имате разрешение да действате — каза агентът, който надзираваше Операцията в Щаба. — Гъше яйце е в действие.

— Прието — отвърна Бартън, а Роб повтори.

Макар да изглеждаше малко дрипав и по квадратната му челюст да бе избила лека тъмна брада, очите на Роб бяха бдителни. Той хвърли на момчето другата униформа на член на спешен екип и шапка — все едно те щяха да скрият, че Джуд приличаше на поне две години по-малък, отколкото наистина беше.

— Не казвай нито дума, не шавай и следвай точно заповедите ми! А сега си докарай задника тук — каза той на Джуд. После, обръщайки се към мен, добави: — Ти знаеш ли какво трябва да правиш?

Срещнах погледа му, без да трепна.

— Знам.

Роб разчиташе Джуд да извади от строя алармената система на къщата, а после да заеме мястото си край носилката, която щеше да изведе Професора от тях. Така щяхме да избегнем шанса някой любопитен съсед да дръпне пердетата си в неправилния момент. Очакваше се да го разведем за петнайсет минути из града, през това време аз да го обработя да ни сътрудничи, а после щяхме да го изоставим на някой тротоар с изтрити спомени за тази среща. Ако той се окажеше твърде труден за сломяване, Роб знаеше една тайна квартира, в която можехме да го приберем за… по-болезнени методи на убеждаване.

Роб отвори задната врата, позволявайки на студения въздух да проникне вътре. Той и Рейнолдс свалиха носилката заедно с един брезентов чувал. Джуд отново кършеше ръце.

Хванах го за ръката точно преди да скочи след Роб.

— Внимавай!

Той ми отдаде почест и стисна зъби по начин, който ме наведе над мисълта, че или се опитваше да ми се усмихне успокояващо, или пък се пробваше да не повърне върху себе си.

— До скоро, алигатор.

Вратата зад тях се затвори. До след час, слънчоглед.

По време на всички неукротими сънища, които бях имала за деня, в който най-после щях да си събера багажа и да изчезна, никога не си бях представяла момента по подобен начин. Не очаквах, че ще се чувствам толкова спокойна, колкото бях. Първия път, когато избягах на Кейт и Роб, страхът бе избухнал бързо и ме бе обзел цялостно. Тогава просто мърдах краката си, преди мозъкът ми да може да ги достигне. Нито знаех къде отивам, нито пък как да го сторя. Просто бях побягнала. Бе само въпрос на тъп късмет, че попаднах на Зу и другите.

Този път обаче не можех да се осланям само на късмета. Нямах време да се притеснявам какво щеше да стане, ако ме хванеха. Хладнокръвието и спокойствието, които усещах сега, ме караха да се чувствам толкова по-неподвластна на която и да е от дивите, неподправени емоции, на които се бях предала в бензиностанцията. Трябваше да направя нещо, да защитя хората, и никой — особено пък Роб Медоус — нямаше да ми попречи да го свърша, поне докато в тялото ми имаше дъх.

Светлината на верандата се задейства, когато и тримата минаха под нея. Джуд ми хвърли бърз поглед през рамо и после изчезна отстрани на верандата към малката кутийка, която контролираше електричеството в къщата.

Щом светлината на верандата угасна и Роб се наведе над златистата ключалка, аз съблякох тежкото черно палто на Лигата, извадих запалка и швейцарското ножче, което бях сложила в един от джобовете си, и ги наврях в ботушите. Старото кожено яке на Лиъм нямаше да успее дълго да ме опази от студа, но поне на него нямаше устройство за проследяване.

Покатерих се на шофьорската седалка и открехнах вратата. Ботушите ми току-що бяха кацнали в снега, когато Джуд се появи край задната част на линейката.

— Ама ти какво…?

Устремих се напред и сложих ръка над устата му. Очите му се бяха разширили от паника, докато не докоснах устните му с пръст. Той бе прекалено объркан, за да разбере какво става. Наложи се да го хвана за лакътя и да го провлача зад мен, докато линейката не ни закри от евентуални погледи.

— Вътре сме — чух твърдия глас на Роб в ухото си. — Статус, Водач?

— По план, Закрилник.

Погледнах нагоре към уличната табела — улица Гарфийлд — и се опитах да събера мислите си. Трябваше да установя възможно най-голяма дистанция между мен и Роб, преди той да открие, че сме изчезнали. Можех да го надбягам, но не можех да се меря с кола… особено пък и с Джуд с мен. Ако успеехме да стигнем до протеста, имаше възможност той и Рейнолдс да не съумеят да ни открият в тълпата. Роб не би си помислил да ни потърси на единственото място, на което имаше огромен шанс да бъдем заловени. Той бе животно — доста злобно при това, — но въображението леко му куцаше.

Джуд дишаше тежко край мен и изглеждаше изтощен, но като цяло беше наред. Вятърът се опитваше да свали шапката му, подърпвайки и моята. Дръпнах черната плетена шапка максимално ниско върху ушите си, като хванах в капан свободно пуснатата си коса и приглушените звуци от двата предавателя на операцията.

Никога не бях усещала подобен студ във Вирджиния. Бе като остро, постоянно дращене по всеки сантиметър незащитена кожа. Опитах се да забързам ритъма ни в лек бяг, преглъщайки сълзите и снеговалежа, но Джуд и досега едва ме следваше. Парчета лед хрущяха под краката ни. Пръчки, останали скрити под стария сняг, се чупеха, докато газех между дърветата, разделящи къщи и сгради. На юг, на юг, на юг. Трябваше просто да продължа на юг и щях да открия двора на Харвард, протестиращите и спасението ни.

— Целта придобита. Мандарина, чист ли е периметърът?

Джуд направи рязко движение към мен, обзет от див страх, но аз поклатих глава като предупреждение.

Гласът на Роб слезе по гръбначния ми стълб, подобно на клечка по страната на кибритена кутия. Огънят, който успя да запали, беше малък, но все пак прогаряше контрола, който имах над гласа си.

— О, да — отвърнах, след като притиснах слушалката с пръст. — Крайбрежието е чисто.

Усетих момента, в който Роб отвори вратата на линейката — точната секунда, в която разбра, че ни няма. В неговия край на линията настъпи тишина, дори когато от Щаба и Бартън го караха да им даде актуализация на статуса си. В ума си виждах лицето му — бяло, което бързо преминаваше в лилаво, вследствие на опита му да удържи яростта си. Малка усмивка изкриви ъгълчетата на устата ми. Не можеше да ме извика, без да се издаде, че всъщност ме е загубил. А основната работа на всеки Закрилник беше да се грижи за изродите, за които отговаря.

— Манда… — започна да изрича Рейнолдс, преди да бъде грубо спрян.

— Здрасти, Роб — казах аз с нисък, равен глас. Вече виждах светлината от големия огън в парка, новия оранжев оттенък на небето. Джуд ме хвана отзад за якето и дългите му пръсти се усукаха в кожата, докато се бореше да върви в крачка с мен. Сега снегът валеше по-силно. Издърпах върху главата си качулката на полара, който носех под якето, сложих ръце в джобовете си и пресякох последната улица. — Имам въпрос за теб.

— Руу — прошепна Джуд. — Какво правим? Къде отиваме?

— Мандарина, дръж всички разговори, които не са свързани с Операцията, извън линия — долових гласа на Бартън.

Добре. Исках той да чуе. Надявах се всички да го чуят.

Кръгът от полицаи и представители на Националната гвардия бе пробит, а събраните протестиращи преминаваха през тях с плакати в ръце и биещи барабани. Очевидно бе някакъв среднощен марш, само че си нямах идея за какво. А като наблюдавах и разнородните плакати, които виждах, стигнах до извода, че и те не бяха сигурни срещу какво точно протестират. Мобилизацията, която ги принуждаваше да се вливат в Специален отряд Пси? Нежеланието на президента Грей да преговаря с правителството на Западния бряг? Общото състояние на ужас, което се разпространяваше като отрова из цялата страна, така както замърсяването и смогът бяха превзели Лос Анджелис.

Повечето от лицата около нас бяха млади, но не и тийнейджърски. Голяма част от университетите и колежите в страната бяха временно затворени поради липса на финансиране, но ако някои от тях все още имаха средства, предполагам, че Харвард щеше да е сред тях.

НИЕ СМЕ ВАШИТЕ УМОРЕНИ, ВАШИТЕ БЕДНИ, ВАШИТЕ НАБЛЪСКАНИ ТЪЛПИ… пишеше на плаката до мен.

Оставих ги леко да ни задминат, стъпвайки бавно на разстояние зад тях, за да не чуят останалите скандиранията по слушалките. Изчаках, докато се изнесат от площадчето, преди отново да натисна слушалката и да активирам микрофона.

— Едно искам да знам — как се казваха те?

— Мандарина! — гласът на Роб беше напрегнат, звучеше като останал без дъх. — Нямам представа…

— Мандарина, престани! — жената в Щаба очевидно също не ми се кефеше особено.

— Какво става, по дяволите, Закрилник? — Бартън все още също слушаше.

— Онези две деца, които бе извел от лагера в нощта, преди да се срещнем — казах аз, взирайки се в някакъв младеж с раста, сигнализиращ ни да продължим напред. — Момчето и момичето. Убедена съм, че се ги спомняш. Вероятно ти е коствало доста усилия да ги изведеш, а после да им завържеш ръцете и краката по този начин.

Джуд ме зяпаше недоумяващо, а тъмните му вежди бяха сключени в почуда.

— Често казано, въобще не те разбирам. Изкарал си ги навън, а после си ги убил в алеята и си ги оставил там. Защо? Поради каква причина? Какво са казали или направили, за да те разярят така. Момичето ти се молеше. Тя не искаше да умира, но ти я изведе от лагера и я екзекутира. Дори не махна маската от главата на момчето.

Свих юмруци, за да ги накарам да престанат да треперят. И в тази кратка секунда изведнъж в ухото ми пропука гласът на Албан.

— Какво се случва? — той си пое дълбоко въздух. — Вие двамата трябва веднага да се срещнете с Водача. Ако не искате да се връщате в Щаба със Закрилника…

— Няма да се върнем в Щаба — казах аз, — докато той не си тръгне завинаги.

Това бе опасна игра. Ако Албан налапаше въдицата и изриташе Роб, все още имаше голям шанс останалите от кръвожадната му групичка да си отмъстят на децата в Щаба. Но сега, когато Албан знаеше, че Роб е враждебно настроен, той и агентите, на които можехме да се доверим, щяха да следят за подобно поведение… поне през следващите няколко седмици. Джарвин и останалите конспиратори щяха да са по-спокойни, като знаеха, че Джуд го няма и не може да ги издаде. А аз нямаше да изчезвам завинаги. Трябваха ми няколко седмици и щях да се върна с всичко, което ни бе нужно, за да ги отстраним.

— Слушай, Роб, искам само да знам как се казваха. Интересува ме дали въобще ги попита, преди да ги убиеш.

— Ти да не мислиш, че това е игра? Стига си лъгала, по дяволите! Като те открия…

— Надявай се никога да не ме откриеш — отвърнах, а ледът в гласа ми назъбваше всяка дума. Дори не ми се налагаше да затварям очи, за да видя лицето на онова момиче. Усещах я как вървеше до мен с отворени очи, завинаги взрени в цевта на пистолета и ръката, която го държеше стабилно. — Защото това, което ще направя с теб, ще е нещо много по-лошо от куршум в черепа.

Не изчаках да чуя отговора му. Изтръгнах слушалката и я пуснах на земята, оставяйки краката след мен да я смачкат на парчета и разхвърлят из околността. Направих знак на Джуд да ме последва, когато се затичах, за да достигна протестиращите. Бяхме погълнати от потока от хора, който се изливаше надолу по огромното протежение на Масачузетс Авеню. Блъскаха ме от всички страни — пронизваха ме ръце, хора викаха и крещяха, а аз се чувствах в по-голяма безопасност, отколкото когато и да било през последните няколко месеца. Хвърлих поглед зад себе си, докато си пробивах път напред, и потърсих бледото лице на Джуд. Ето го и него — с широко отворени очи и почервенели от студ бузи и нос. Движех се по вълна от кипяща сила и контрол. Бях успяла да избягам с Джуд, а сега дори никой не ни поглеждаше.

Усетих как той ме хвана за якето отново и ме насочваше, вървейки с тълпата. Барабаните пред нас се събудиха за живот с трескав ритъм и за пръв път долових лек пристъп на паника. Стори ме се, че някой отзад извика името ми, но дори скандиранията бяха удавени от яростта, която бе завладяла ума ми.

Тълпата около мен нарастваше и колкото по-напред се придвижваше по улицата, толкова повече хората се докарваха до състояние на обезумяло вълнение. Едно и също скандиране пееше в кръвта им: повече, повече, повече, повече. Това бе единственото, което ги свързваше. Едничкото нещо, което те всички искаха — повече храна, повече свобода, повече пари, повече…

Почти веднага осъзнах накъде сме тръгнали — обратно към сърцето на Бостън. Пред нас бе мостът на Масачузетс Авеню. Там бяха и познатите проблясващи светлини на полицейските коли, които го бяха блокирали.

Протестиращите не се спряха.

Имаше дузини полицаи в защитна екипировка. Служителите на Националната гвардия ни взеха на мушка, ала нито един протестиращ не секна марша си напред. Почувствах как краката ми се забавят, но бях избутана напред от силата на разбиващата се зад мен вълна.

Полицаят, който се намираше в центъра на случващото се — прошарен възрастен мъж — ни изгледа и вдигна мегафона.

— Говори сержант Бауърс от Бостънската полиция. В момента нарушавате Общия закон за масовите прояви, глава две шейсет и шест, раздел едно двайсет, и подлежите на арест. Вашето събиране е незаконно. Настоявам веднага и по мирен начин да се разотидете. Ако не се подчините и не сторите това, ще бъдете арестувани. Това е единственото предупреждение, което ще получите.

Не видях първия камък, който бе хвърлен. Не зърнах дори втория или третия, но пък чух дрънченето от удара им в щитовете на полицията за борба с безредиците.

— Стреляйте тогава! — извика някой. — Огън! Огън! Огън!

Момичетата около мен подеха лозунга и започнаха да го крещят. Стреляй, стреляй, стреляй! можеше да си съперничи само с пеенето.

Започнах да давам назад, като си пробивах път с лакти през пулсиращия натиск на тълпата. Те искаха полицията да открие огън по тях? За да покажат какви са… или…

Да го заснемат на видеоклип. Видях вече изправените устройства в безжизнените им и замръзнали ръце. Снежинките не се отделяха от стъклените очи на камерите, които следваха траекторията на всеки камък, всяка снежна топка или тухла, запращани по мъжете и жените в униформа. Наведох се с ръце над главата си и се запровирах към края на стадото. Един отклонил се лакът се заби в задната част на главата ми и това бе достатъчно, за да ме изтръгне от мъглата, в която бях изпаднала.

Протегнах се зад мен и хванах ръката на Джуд, но щом се обърнах, открих, че човекът, който ме държеше за якето, бе ниска азиатка с дебели черни очила, която изглеждаше точно толкова стресната да ме види, колкото и аз нея.

— Извинявай! — извика тя. — Мислех, че си приятелката ми.

По дяволите! — Завъртях се и огледах близкостоящите. — Къде е той?

Стрелбата беше единственото достатъчно пронизително нещо, което можеше да среже скандиранията, единственото достатъчно силно нещо, което да ги накара да замлъкнат. И аз, и момичето отскочихме назад, но бяхме грубо избутани от хората, които все още маршируваха напред. Вероятно офицерът или войникът си бе помислил, че тази заплаха ще разпръсне тълпата, но очевидно доста бяха подценили гнева, който захранваше присъстващите.

Протестиращите, водещи колоната, явно бяха свикнали с подобен род тормоз. Надзърнах назад през рамо. Те се бореха с щитовете, които им препречваха пътя, и продължаваха протеста върху капаците на полицейските коли. Тези с по-малко късмет биваха издърпвани назад и бити по земята с палки.

— Джуд! — извиках, а чувството ми за вина едва не ми подкоси коленете. — Джуд!

Първата кутия сълзотворен газ бе хвърлена със зловещо съскане, но дори то не успя да сплаши тълпата. Само съумя да ги предизвика да превземат на бегом позициите на полицаите. Усетих как някой се опитва да ме хване за ръката и да ме обърне, за да го погледна, но имах шанса да се освободя.

Лош план — помислих си, задавяйки се от отровения въздух. — Лош, лош, много лош план, Руби!

Беше чист късмет, че в този момент успях да го зърна. Вече се обръщах на другата страна, когато мернах с крайчеца на окото си една къдрава глава.

Синьото яке на спешния екип се вееше във въздуха, а ръкавът му, изглежда, беше разрязан с нещо назъбено. Джуд се бе изправил на пръсти, опрял ръка на една улична лампа, за да стои прав, а другата бе свил пред устата си, докато викаше: Руби! Руу! отново и отново.

Сега вече виждах как страхът захранва притеснението и го превръща в хаос. Фигурата на Джуд изчезна от очите ми, обвита в облак сълзотворен газ, скрита зад внезапния наплив от тела, опитващи се да избягат от оръжията, дима и моста. Хората крещяха, а стрелбата не спираше. Имаше вече и нови шумове. Един хеликоптер кръжеше над нас и ни обливаше с лъч светлина. Въртенето на перките му донякъде прогонваше задушливия дим, но пък разчистваше пътя на служителите от Националната гвардия към нас. За първи път забелязах повече от една черна униформа.

Ако нощта бе ясна, ако от очите ми не се стичаха сълзи, ако можех да чуя нещо друго, освен гърмящото бумтене на собственото ми сърце, най-вероятно щях да го забележа по-рано. Кожата ми почувства как въздухът като че ли завибрира насреща ми. Долових полъха на озон секунда по-късно от необходимото, за да мога да направя каквото и да е по въпроса.

— Джуд, недей!

Редицата улични лампи покрай пътя започна да жужи. Оранжевите им светлини се избелиха до разтопено бяло секунда преди всичките да гръмнат заедно, изпращайки дъжд от стъкло и искри върху вече и без това изплашените протестиращи.

Не съм сигурна дали някой се бе досетил какъв е Джуд, не и преди светлините на съседните сгради да се запалят след месеци или години на тъмнина.

Достигнах до него половин секунда преди мъжа с пистолета от Националната гвардия. Ударих го с рамо в гърдите и двамата паднахме на земята. Сблъсъкът изкара въздуха от дробовете ми, но скочих бързо на крака и го прикрих от приклада на пушката на войника. С един замах обаче той ме халоса по черепа и ме прати да се рея из тъмнината.

СЕДМА ГЛАВА

Земята под бузата ми тътнеше, глухо дрънчене, което подчертаваше тъпата болка в мозъка ми. Усещането в крайниците ми се завръщаше бавно. Поех дълбоко въздух, опитвайки се да преглътна вкуса на желязо и сол от сухия си език. Сплъстената ми коса прилепваше към врата ми на туфи. Понечих да се протегна и да я махна, но открих, че ръцете ми са захванати зад гърба ми и нещо остро там се впиваше в кожата ми.

Раменете ме заболяха, докато се въртях в желанието си да се настаня по-удобно на мръсния под на вана. Отзад беше тъмно, но от време на време през металната решетка, отделяща предните седалки от останалата част на автомобила, проникваше проблясък светлина. Точно колкото да видя, че униформеният шофьор на колата и пътникът до него бяха облечени в черно.

По дяволите! Пулсът се качи в ушите ми, но не чувствах страх. Поне не и докато не забелязах Джуд, седящ изправен на една от седалките — с вързани ръце и запушена уста.

Макар от СОП да ми бяха вързали ръцете неясно по каква причина, най-вероятно, защото вече бях в безсъзнание, то поне не ми бяха запушили устата, за което им бях благодарна. Соковете от жлъчката ми се надигнаха, изгаряйки гърлото ми, и единственото по-лошо, което вече можеше да се случи, бе да се задавя от собственото си повръщане. Долових как притеснението в мен се разраства, за да стигне до бавен и постоянен припев, нашепващ: О, не! Не пак! Не мога още веднъж да ида там!.

Успокой се — заповядах си. — Така не си си от полза. Овладей се!

Не можех да накарам челюстта си да помръдне и от нея да излезе нещо, което да привлече вниманието на Джуд. Отне му малко време, докато забележи, че въобще се бях събудила, а когато това стана, тялото му подскочи от изненада. Пробва да махне плата от устата си с рамо, но напразно. Поклатих глава. Ако щяхме да вършим нещо, трябваше да е на тихо. Страхът на Джуд бе като живо същество, което се рееше над раменете му — черно и буреносно. Той започна да се тресе неистово, размята глава, напъвайки се отчаяно да поеме въздух с дробовете си.

Получава пристъп на паника. Мисълта ми бе глуха и непоколебима, но бях изненадана от решимостта, която успя да влее във вените ми.

— Всичко е наред — прошепнах аз, надявайки се, че мъжете отпред няма да ме чуят благодарение на бърборенето на радиото. — Джуд, погледни ме! Трябва да се успокоиш.

Той клатеше глава и съумявах да разчета мислите му толкова ясно, сякаш бях проникнала в нея. Не мога. Не и тук. Не сега. О, боже! Боже…

— Аз съм тук с теб — казах и преместих коленете си близо до гърдите си. Беше болезнено, но поне успях да прекарам ръцете си около краката си и сега вече, макар и завързани, бяха пред мен. — Поеми си дълбоко дъх през носа. — Помолих го аз. — Издишай. Ти си наред. Ще се оправим. Нужно е само да се успокоиш.

И това трябваше да стане час по-скоро. Умът ми кръжеше, пробвайки се да се сети къде е най-близкият лагер? В северната част на щата Ню Йорк? Дали пък нямаше някакъв в Делауеър, наблизо до изоставен фермерски град? И къде бяхме сега?

Гледах Джуд право в очите.

— Успокой се! — наставлявах го аз. — Искам от теб да се фокусираш. Трябва да спреш колата. Нали помниш Саратога?

Ако трябваше да кажа само едно хубаво нещо за методите на тренировка в Лигата, то беше, че инструкторите бяха особено творчески настроени. Те сякаш имаха свръхестествени способности да отгатват в какви ситуации можем да се озовем, включително и практическо бягство, почти идентично с нашия настоящ сценарий. В тази симулация Вида, Джуд и аз все едно бяхме на Операция в Саратога и бяхме взети за заложници. Вида и аз бяхме успели да излезем от вана, но завършихме мъртви — убити по време на бягството. Инструктор Фиоре ни бе обяснил всичко, което трябваше да сме направили, което включваше и участието на Джуд в нещо друго, освен в треперенето отзад в колата.

Видях го как пое дълбоко въздух и кимна.

Когато бях пътувала със Зу, най-голямото препятствие, което се налагаше тя да прескача, беше контролирането на заложбите й на Жълта. През по-голямата част от пътуването ни тя бе носила гумени ръкавици, за да не окаже влияние върху електрониката или самата кола, но два пъти бяхме станали свидетели на това как изгуби контрол, когато бе без тях и нищо не блокираше зареденото й докосване. Джуд, от друга страна, беше трениран. Той бе имал предимството да бъде край други Жълти, които не бяха възразили да му помогнат. Макар и да тичаше със скорост, която бе десет пъти по-голяма от тази на хората около него, той съумяваше да контролира способностите си. Сценката на протеста беше първият път, когато го бях видяла да се подхлъзва. При това по такъв мащабен, ужасен начин.

Той затвори очи, а аз застанах на колене и се постарах да се задържа.

Усетих огромното набъбване на електричеството, почувствах как премина през косъмчетата на ръцете ми. Пращеше в ушите ми и затопли въздуха, докато не го нажежи до бяло.

Това бе прекалено много за акумулатора на колата, която дори не потрепна, преди да спре. Все едно се бе ударила в невидима стена. От силата на спирането бях захвърлена към предната решетка, а двамата от отряд Пси извикаха объркани.

Но не го бях премислила добре. Колите по Източното крайбрежие бяха рядкост, предвид нечовешките цени на бензина и разходите за поддръжка. Просто бях предположила, че когато ванът спре, освен нас нямаше да има друг на пътя и щях да се справя някак си с тези от СОП — един по един.

Видях прииждането на бели фарове в същия момент, в който го забелязаха и двамата войници. Силата на удара от страна на камиона прищипа предната част на вана и ни запрати във вихрено и диво въртене. Въздушните възглавници експлодираха с миризма, напомняща горене. Ударих се в седалката срещу тази на Джуд, който пък падна на пода.

Ванът се изправи на десните си гуми и за части от секундата бях убедена, че ще започнем да се въртим и това ще е краят на историята. За щастие, автомобилът отново падна на четирите си гуми. Над съскането на димящия двигател и ругатните, които бълваше единият от СОП, чух как гумите на камиона свистят, докато той се плъзга в опит да спре.

— … Флауърс! Флауърс!

Разклатих глава, мъчейки се да изчистя двойното си зрение и същевременно опипвах пода в търсене на Джуд. Не спрях, докато не попаднах на хърбавия му, топъл глезен и усетих как той потръпва в отговор. Жив! Беше прекалено тъмно, за да видя дали е цял.

— Флауърс! По дяволите!

Ако тези не бяха от Специалния отряд Пси, можех и да съжаля за това, което им бяхме причинили. Един от мъжете в униформа — досетих се, че се казва Флауърс — се бе свлякъл напред в седалката си, а спуканата въздушна възглавница пред него бе опръскана с кръв.

— Мамка му! — Шофьорът удряше по волана и опипваше смачканото табло, докато пръстите му не стигнаха до радиото. Но Джуд вече си бе свършил работата. Всякаква електроника в рамките на петнайсет метра бе изпържена. Мъжът продължаваше да се пробва да го включи и повтаряше:

— Тук Морено. Чувате ли ме?

Агентът от СОП май се сети за протокола, защото се пресегна и отвори вратата, изскачайки в снега. Налагаше се да ни провери и да види дали сме наред.

Аз бях готова за него.

Когато се гмурнах над тялото на Джуд, краката ми трепереха като крайниците на жребче. Стигнах до вратата преди войника. В едната му ръка бе пистолетът, но другата трябваше да е свободна, за да отвори задната врата. Белезниците ми хванаха врата му в примка, а лицето му попадна между ръцете ми, преди дори да успее да издаде възклицание на изненада.

Войник Морено беше толкова разтърсен, че мозъкът му не оказа никаква съпротива. Поех контрол над него спокойно, лесно и без какъвто и да е намек за болка в ума ми.

— Свали… белезниците ни! — заповядах му аз. Изчаках го да се пресегне и да го направи, преди да изтръгна пистолета от ръката му. Джуд издаде блажен стон, когато металният захват го освободи. — Обърни се и тръгни пеш обратно към Бостън. Не спирай, докато не стигнеш до река Чарлз. Ясно ли е? — Пръстът ми се уви около спусъка на пистолета.

— Тръгни пеш обратно към Бостън — повтори той. — Не спирай, докато не стигнеш до река Чарлз.

Почувствах как Джуд се олюлява зад гърба ми, но задържах черния пистолет насочен към главата на агента, докато той се отдалечаваше и изчезваше в нощта и вихрещите се облаци сняг. Ръцете ми започнаха да треперят както от мразовития студ, така и от стреса да се задържа изправена.

Шофьорът на камиона не бързаше. Все пак се появи на прозореца от страната си и се облегна на него.

— Всички наред ли са? Обадих се за помощ.

Дадох знак на Джуд да остане на място. Агентът от СОП все още се виждаше въпреки тъмната си униформа и непрогледния път. Продължаваше да се отдалечава надолу по шосето. Шофьорът на камиона веднага го забеляза. Броях стъпките му, когато се затича, за да го достигне.

— Ей! Къде си тръгнал? Ей?

След като го зърна, Джуд махна белезниците от трескавите си ръце. Те изтракаха, щом паднаха на земята. Шофьорът на камиона се завъртя на пети, но аз вече бях готова за него и го чаках с насочен пистолет и нетрепващи ръце.

Лицето на шофьора изцяло пребледня изпод брадата му. За един момент двамата просто се взирахме един в друг, а снегът се диплеше в твърдата му коса. Якето му бе на яркочервени карета, които наподобяваха тези от плетената шапка, нахлупена възможно най-ниско над ушите му. Бавно… той вдигна ръце във въздуха.

— Деца — поде с пресеклив глас. — О, боже мой, вие, деца, да не сте…

Ръката на Джуд ме хвана здрава за рамото.

— Руу… — започна той несигурно.

— Изчезвай — казах, посочвайки към пистолета в ръцете си.

— Ама… най-близкият град е на километри оттук — видях как шофьорът се успокои. Сега, когато шокът бе попреминал, ръцете му се отпуснаха обратно край тялото. Очевидно смяташе, че не съм способна или няма да искам да го застрелям, ако се стигнеше до това. Не знаех дали да съм яростна, или благодарна. — Къде ще отидете? Искате ли да ви хвърля до някъде? Нямам много храна, но… поне ще е топло и…

Вероятно шофьорът си мислеше, че така изглежда мил. Поне Джуд определено го възприемаше така. Едва го удържах за якето, за да му попреча да не се хвърли извън вана, за да прегърне мъжа в изблик на сълзлива благодарност.

Или пък шофьорът просто с радост щеше да прибере по десет хиляди долара на глава, които щяха да му дадат, ако ни предадеше.

— Казах ти да изчезваш! — повторих, махайки предпазителя на пистолета. — Тръгвай!

Почувствах как той сякаш искаше да каже нещо друго, но думите останаха заклещени в гърлото му. Поклати глава веднъж, два пъти и ми кимна едва доловимо. Джуд запротестира приглушено, като изпъна ръка в посока към него, все едно така щеше да го принуди да спре. Шофьорът се обърна бавно и още по-бавно пое в обратната посока.

— Защо постъпи така? — извика Джуд. — Той просто се опитваше да помогне.

Тънкият леден слой върху пътя изхрущя, когато скочих долу и се върнах в състояние на пълна бдителност. Нямах време за обяснения, не и когато нуждата да бягаме припяваше във вените ми. Нощта бе дълга, а купчините сняг в гъстата гора около нас — недокоснати. Щеше да се наложи да се движим бързо и да прикриваме следите си.

— Ще си помагаме — казах му и го поведох в тъмнината.

Далечните точици на фаровете долу върху шосето не помагаха за отпускането на хватката на студа, който бе вкопчил пръсти в гърдите ми, докато бягахме. Продължавах да се надявам, че ще попаднем на кола, която бихме могли да използваме, но всяка от тези, които бяха изоставени в тази отсечка на пътя, или беше с мъртъв акумулатор или без бензин. След петминутно щурмуване през снега до колене в близката гора, вървейки покрай ръба на нещо, което си представях като магистралата за Масачузетс, най-после стигнахме до знака за разклона към Нютън, Масачузетс, и до още един, обясняващ как до Провидънс, Роуд Айланд, остават седемдесет и два километра.

Ето какво знаех за щата Роуд Айланд: намираше се южно от Масачузетс. Следователно щяхме да тръгнем към Провидънс. И оттам щях да търся знак за Хартфорд — единствения град, който познавах в Кънектикът, а после — за Ню Джърси. И така, благодарение на образованието си до четвърти клас, щях да сляза по Източното крайбрежие, поне докато не откриех някаква карта или кола.

— Чакай… — изпъшка Джуд, задъхвайки се да си поеме въздух. — Почакай. Чакай. Чакай.

— Трябва да се придвижваме по-бързо — предупредих го аз. Досега го влачех зад себе си, но ако се налагаше, щях и да го нося.

— Ей! — той отпусна тялото си и падна на колене. Изненадана от неочакваната му реакция, за малко да изгубя баланс.

— Хайде де! — сопнах се аз. — Ставай!

— Не! — извика той. — Не и докато не ми кажеш къде отиваме! Бартън сигурно ни търси цяла нощ.

Магистралата бе обрамчена от всички страни с хълмове и падини от гъсто наредени дървета, но въпреки това пак бяхме доста на открито. Всеки път, когато преминаващ камион ни окъпеше в бялата си светлина, се стягах наново.

Поех дълбоко въздух.

— В теб ли е паникбутонът ти? — попитах. — Джуд… погледни ме! В теб ли е още?

— Защо? — попита ме той, опипвайки джобовете на панталоните си. — Мисля, че да. Но…

— Хвърли го!

Дебелите му вежди се бяха сключили, а носът му бе зачервен и течеше от студа. Той използва свободната си ръка, за да го избърше с палтото си.

— Руби, какво става? Моля те, кажи ми!

— Хвърли го! — повторих аз. — Няма да се връщаме в Ел Ей. Поне засега.

— Какво? — Джуд прозвуча като малко объркано дете. — Ама ти сериозно ли? Ние… ги напускаме ли?

— Някой ден евентуално ще се върнем — успокоих го аз, — но преди това имаме да завършим друга специална Операция. А сега трябва да продължим да вървим, за да не ни намерят.

— Кой ти я възложи? — попита Джуд. — Кейт ли?

— Агент Стюарт.

Джуд не изглеждаше особено убеден, но за момента поне го изправих обратно на краката му.

— Трябва да възстановя информация от един от неговите източници — обясних, като се опитвах да придам на мисията възможно най-мистериозен и опасен вид. И се получи. Нервният му поглед бе заменен от такъв, изпълнен с интерес. Долавях и леко, набъбващо вълнение. — Въпросът е от жизнено естество за Лигата, но не можех да кажа на Бартън истинската причина за изчезването ни. Трябваше да измисля начин, чрез който да си подсигуря отсъствието на Роб, когато се завърнем.

— Трябваше да ми се довериш! — възмути се Джуд. — От самото начало. Аз щях да се справя.

— Това е класифицирана информация. Засекретена Операция — добавих аз. — При това опасна.

— Тогава защо, по дяволите, ме взе с теб? — попита той.

— Защото, ако сега се върнеш при тях, те ще те убият точно като Блейк.

Почувствах се засрамена — усещането се промъкна зад мен и ме хвана за гърлото. Бях го отвела със себе си, без да му дам право на избор, а после омекотих истината, за да го накарам да приеме реалността възможно най-лесно. Не бях ли намразила Кейт именно за това, че постъпи по абсолютно същия начин с мен? Дали пък тя не се бе нуждаела отчаяно от моето съгласие, така както сега аз търсех това на Джуд?

Той отново се забави и ме погледна, сякаш никога не ме беше виждал.

— Бил съм прав — прошепна той. — Затова е избрал именно мен. Прав съм бил!

— Да — признах аз. — Беше.

Джуд кимна, мърдайки челюстта си напред и назад, опитвайки се най-после да изкара думите оттам. Най-накрая бръкна в якето си и извади познатия черен бутон, който захвърли настрани.

— И без това не работеше — промърмори и се издърпа от захвата ми. — Нали изпържих колата и всичко в нея…

Вярно бе. Разбира се. Проследяващите устройства в дрехите му също не функционираха.

— Добре — каза той, ала този път с по-уверен глас. Това беше онзи Джуд, на когото разчитах, онзи, който смяташе, че всички Операции са точно толкова готини, колкото тези във видеоигрите, на които играеха с Блейк и Нико.

Пресегнах се и изтръсках снега от косата и раменете му.

— Ще трябва да изпълняваш точно каквото казвам, ясно ли е? Ще изчезнем напълно от мрежата и никой не бива да знае къде сме. Нито Кейт, нито Вида или пък Нико. Ако ни намерят и ни върнат, ще ни отнемат всякакъв шанс, който имаме, за да завършим успешно тази Операция и да превърнем отново Лигата в безопасно място.

Обясних му цялата задача максимално бързо и просто. Всичко — от това за къде сме се запътили в момента до планираното от Роб и приятелчетата му. Дадох му и частица от истината: как бях пътувала известно време с Лиъм, но се бяхме разделили, преди Кейт да ме върне и аз да загубя следите му.

Наистина ли щеше да е ужасно да му стоваря цялата истина? Бях изненадана, че част от мен беше изкушена просто да поговори за тези няколко последни ценни мигове в тайната квартира. Това просто… нямаше никакъв смисъл. Да усложня всичко, като му разкрия момента на сбогуването. Исках само аз да живея в него, да мисля за него и да мечтая за него. И ако трябва да сме честни, за да успеем в мисията, имах нужда Джуд да вярва безпрекословно в мен — повече откогато и да било досега. Ако му кажех какво съм сторила с Лиъм, от тук нататък всеки поглед, който той щеше да ми хвърли, щеше да е обладан от страха дали нямаше да извърша същото и с него. Ако въобще се престрашеше да ме погледне…

Това бе хлапето, което бе седяло до мен по време на всяко хранене, когато половината от Лигата бяха прекалено ужасени дори да ме погледнат в очите. Той дори не трепваше, когато го докосвах. Чакаше ме винаги да се прибера от Операция, за да е сигурен, че съм в безопасност. Колкото и досадно да ми бе изглеждало това тогава, никога не се бях замисляла над въпроса какво щеше да е, ако изведнъж го загубех. Него.

Джуд изслуша всичко с нетипично за него спокойствие. Въобще не реагира, когато му казах какво имаше на флашката, която бе останала в Лиъм. Първоначално реших, че е престанал да ми обръща внимание, но накрая той кимна и каза просто:

— Добре.

— Какво не е наред? — попитах го аз. Напълно осъзнавах колко глупав беше този въпрос. Какво беше наред? — Ти добре ли си? Нищо не си си ударил, изкълчил или счупил, нали?

— Ооо, ъъ, не. Перфектно съм. Поне съм още цял — той почука по челото си. — Просто се чудех…

— За какво? — прекъснах го аз.

— За преди. Искам да кажа преди… — Той се обърна и ме погледна. — В твоя лагер налагало ли ти се е често да се сблъскваш с отряд Пси? Просто… държа се толкова спокойно. Не ме разбирай погрешно, когато се запали и премина на Изчезвай!, беше доста епично, но като цяло ти въобще не изглеждаше изплашена.

Веждите ми се повдигнаха.

— Мислиш си, че не ме е било страх?

— И мен не ме беше страх! — добави бързо Джуд. — Просто изведнъж се замислих за периода отпреди да дойдеш в Щаба…

— Да не се опитваш да разбереш какво точно съм правила, преди Кейт да ме доведе?

— Ами, да — отвърна той. — Всички се чудехме. Имаше слухове, ама човек доста трудно можеше да повярва в тях.

— Сериозно?

— Сериозно. — Щом видя, че разпитът му беше като еднопосочна улица, водеща към Мълченград, САЩ, промени предмета на разговора непохватно, така както само той умееше. — Вярваш ли, че учените наистина са открили какво го е причинило? — попита Джуд. — Идиопатичното тинтири-минтири?

— Остра младежка идиопатична невродегенерация — услужливо го уведомих. Или казано по-просто, причината, поради която мнозинството от нас умряха, а останалите се превърнаха в изроди. Как въобще бе успял да забрави какво означава това съкращение.

— Добре, както и да е — отвърна той. — Боже, представяш ли си какво би могла да направи Лигата с това?

Можех да доловя надеждата, прокрадваща се в гласа му, и усетих как сърцето ми малко се пропука. Как да му кажа, че щеше да е истинско чудо, ако въобще успеехме да намерим Лиъм, да не говорим за това флашката да е все още в него.

— Аз много мисля за тези неща — призна си той. — А ти? Има много неща, които не разбирам, а Кейт и другите не ми дават никаква информация, която да ми помогне, но е готино да си представяш, че мозъците ни са мутирали някак си. Искам да кажа, че щеше да е още по-забавно, ако знаехме как и защо се е случило това, но и така си е интересно.

Аз размишлявах много по този въпрос по време на престоя си в Търмънд, когато нямаше нищо друго особено, върху което да фокусирам собственото си нещастие. Прекарвах безброй дни в наблюдаване на долната част на леглото на Сам, чудейки се как и защо ни се бе случило това. Защо някои от нас бяха Зелени, други — Оранжеви, а трети — мъртви. Но почти от момента, в който Кейт ме изкара навън, се насилих да престана да разсъждавам върху въпроса. Имаше доста по-важни неща, върху които да се съсредоточа — като например да оцелея. Да не ме хванат отново. Лиъм, Дунди и Зу.

— Знам, че е тъпо, но се опитвам да наредя целия пъзел. Понякога наистина вярвам, че е причинено от вирус, а друг път… Искам да кажа, как може да е вирус или болест, ако почти не се е разпространил извън Щатите? — чудеше се Джуд. — И каква е разликата между нас и онези, другите деца, които са умрели?

Много правилни наблюдения. Всичките — разсейващи.

— Дай да не изпреварваме събитията. Първо трябва да открием брата на Коул.

Джуд кимна.

— Леле, това ще е доста… странно. Говоря за срещата с него. Спомням си, когато той изчезна. Никой дори не забелязал, че го няма, докато в края на симулацията не преброили хората.

Погледнах към него.

— Ти си познавал Лиъм?

Той надзърна към мен и видях как кехлибарените му очи леко се разшириха.

— О, не. Не го познавах лично. Бях чувал за него. Той тренираше в Щаба в Джорджия, а пък аз и Вида винаги сме били в Ел Ей. Но заради Лиъм преместиха всички тренировки на деца Пси в Калифорния. Предполагам, че когато всички са под земята, шансът някой да изчезне доста намалява.

Ама, да. Разбира се. Лиъм нямаше как да е в Калифорния. Изненадах се колко по-добре ме накара да се почувствам мисълта, че не му се бе налагало да живее в тази усойна дупка под земята.

— Лиъм ли е един от тези, които издирваш в Пси мрежата всяка седмица? — попита Джуд. — Нико веднъж ми спомена. И другите ли ще потърсим?

Усетих как търпението ми се пропука като ледената коричка на снега, през която преминавахме с хрущене. Но и, честно казано, тази вечер то нямаше никакъв шанс.

— Това не ти влиза в работата! — изсъсках. — Ти дори нямаше да си тук, ако не бе нагазил в такива дълбоки лайна!

— Знам го, ясно ли е? Знам! — заяви Джуд, вдигайки ръце. — Ти не ни харесваш, не харесваш Лигата, не искаш да бъдеш Водач, не искаш да приказваш за себе си или за Кейт, или пък за тренировките, или за любимата си храна, да не говорим пък за твоето семейство и приятели. Супер. Прекрасно! Чакай! Какво правиш?

Бях си помислила, че съм си ги представила, докато вървяхме — просто далечни, неразпознаваеми форми. Но докато слизахме надолу по билото на следващия хълм, горите изведнъж се отдръпнаха назад, за да разкрият малка, тясна квартална уличка.

Дочух как Джуд се подхлъзна и спря на ръба на заледената улица в момента, в който съзря, че тези къщи са със светнати лампи, че пред гаражите имаше коли, а зад пердетата се движеха хора, готови да отбележат завършека на поредната сряда.

Един мъж със стар камион се опитваше да изрине снега от улицата, борейки се с дебелия килим пред себе си. Избутах Джуд обратно зад себе си, с поглед, вперен в къщата директно срещу нас — от другата страна на улицата. Смътна идея си проправяше път през мъглата от изтощението ми. Видях малък сребрист седан, паркиран на алеята пред една къща, но по-важното бе, че бях забелязала размазано очертание през малкото прозорче на входната врата.

Веднага щом снегоринът мина, някаква жена излезе навън и се обърна да заключи вратата зад себе си. Косата й бе пепеляворуса, но на общия фон се открояваха сребристи кичури. Тя надничаше измежду изумруденозелена плетена шапка и черното палто, в което бе облечена. Видях част от роклята й, докато закопчаваше палтото си над нея. Кройката и цветът отговаряха на нещо, което би облякла сервитьорка в крайпътен ресторант.

Докато ходеше, тя въртеше ключовете из пръстите си, наблюдавайки нощното небе, както и падащия от него сняг, обгръщащ я като леки дихания. Изчаквах да доловя звука бип-бип от отключването на вратите, преди да помръдна.

— Хайде — подканих Джуд, хващайки го за ръката.

Жената ни чу, когато наближихме. Гърбът й се скова от паника, щом забеляза лицето ми зад нейното — и двете отразени в тъмния прозорец на колата й. Видях как страхът изгони объркването от очите й и се възползвах от възможността, за да вмъкна едната си студена ръка нагоре в ръкава на платото й — към откритата топла плът. Тя носеше аромата на ананаси и слънце, а умът й бе също толкова ярък. Докосването беше кратко. Така се налагаше. Толкова беше бързо, че дори не усетих обичайния прилив на спомени. Дори не бях сигурна дали имам контрол над нея, докато тя не премигна бавно и не ме погледна със стъклените си очи.

— Качвай се в колата — казах на Джуд, надзъртайки над рамото си. Той стоеше с отворена уста. — Имаме си шофьор.

Плюсовете от това да принудиш някого да те кара бяха двояки — тя не можеше да подаде оплакване, че колата й е открадната, нито пък да съобщи регистрационния номер, а дори още по-хубавото беше, че можеше да плаща пътните такси и да спомага да ни пропускат през охранителните постове на Националната гвардия или полицията, изградени на границата на всеки град. След като премислих нещата, я заставих да ни отведе до най-близкия транспортен център. В един перфектен свят Амтрак и множеството им железопътни линии все още щяха да съществуват, но икономическата криза успя да се погрижи да изложи на показ всичките им недостатъци и те издържаха само година, преди напълно да рухнат. Сега правителството имаше две електрички, които сновяха всеки ден нагоре и надолу до основните градове на Източното крайбрежие. Преди всичко придвижваха агенти от Националната гвардия, от Специален отряд Пси или сенатори. Наричаха го Експреса на елита, а цената на билетите бе в пълно съответствие с името му.

Качването на влака щеше да е много по-рисково, отколкото карането на кола, но някак не можех да се отърся от кошмарното видение как на всеки петнайсет километра спираме, за да източваме бензин. Това щеше да изяде всеки ценен час, от който се нуждаехме. Бе възможно да извадим късмет и да се качим в почти празен влак — поне в рамките на няколко града. Ако започнеше да става твърде опасно или пък влакът започнеше да се препълва с нежелани очи, винаги можехме да се ометем по-рано. Измислила бях начин, чрез който да изчезнем.

— Пусни радиото, моля — казах аз. — На някой от новинарските канали.

Джуд и аз се бяхме свили зад двете предни седалки, заемахме празното пространство между тях и задните седалки. Малко бе трудно да стоя по този начин и все пак да се налага да се пресягам, за да я докосвам и да поддържам връзката. Поех дълбоко въздух, издърпвайки бавно ръката си, но все още се фокусирах върху блестящата свързваща линия между умовете ни. Може пък Кланси точно така да бе успял да достигне до способността си да не се нуждае от физически контакт, за да установи мисловна връзка с определен човек — като я е отпускал по малко повече всеки път.

Жената се подчини, а тонколоните зад главата ми оживяха с мелодията на запомняща се рекламна песничка. Невероятно! Все още рекламираха препарати за басейни, независимо от това, че голяма част от американците бяха загубили домовете си.

Тя превърташе каналите, като пропускаше музиката и статичния шум, докато накрая не стигна до монотонния глас на някакъв мъж.

— … срещата на върха, наречена Единство, ще се проведе на неутрална земя в Остин, Тексас. Губернаторът на щата, който наскоро отхвърли обвинения в подкрепа на Федералната коалиция в Калифорния, ще бъде модератор на разговорите между няколко високопоставени членове на щаба на президента Грей и Коалицията, за да се види дали може да бъде постигнато единство между двете противостоящи правителства, спомагащо за завършването до Коледа на строежа на нов Капитолий във Вашингтон, окръг Колумбия. Ето какво каза президентът Грей за това събитие от историческа значимост.

Гласът се промени рязко от строгия тон на репортера до копринения, мелодичен глас на президента.

— След близо десетилетие на трагедии и страдания изразявам искрената си надежда, че този път ще можем да се разберем и да започнем да правим малки стъпки към обединението. По време на срещата на върха моите съветници ще представят няколко програми за икономическо стимулиране, включително такива за възраждане на строителната индустрия и завръщането на американците по домовете им, които е твърдо възможно да са загубили по време на икономическото бедствие от последните няколко години.

Бедствие. Да бе…

— Смяташ ли, че Грей най-после ще се откаже от президентския си пост, ако се съгласят на условията му? — попита Джуд.

Поклатих глава. Не познавах лично Грей, но знаех сина му Кланси. И ако той приличаше поне малко на баща си, то Грей определено имаше друг мотив, за да иска провеждането на тази среща на върха. Последното нещо, което би си пожелал, щеше да е загубата на власт.

Кланси. Ощипах се по горната част на носа си, принуждавайки тази мисъл да изчезне.

Най-близката гара на Амтрак се оказа тази в Провидънс, щата Роуд Айланд — огромна сграда от бетон, която може и да е била красива, преди върху нея да оставят отпечатъка си времето и художниците на графити. Погледнах часовника, който бе вграден в самотното лице на кулата й, но той или не работеше, или вече четвърта минута стоеше на 11:32, ако се съдеше по часовника в колата. На близкия паркинг имаше няколко автомобила, но поне три дузини хора се изсипаха от градския автобус, който се закотви с тътен на платното за спиране.

Докоснах рамото на жената и с изненада усетих как тя подскочи. Умът й вече беше много тих и млечнобял като небето навън.

— Имаме нужда да ни купиш билети за влака до Северна Каролина, колкото се може по-близо до Уилмингтън. Разбираш ли?

Отпуснатата плът на бузите й лекичко потрепна, когато тя кимна и разкопча колана си. Джуд и аз я наблюдавахме, докато се клатушкаше върху току-що навалялия сняг и се отправяше към автоматичните врати. Ако това сработеше…

— Защо ще ходим с влака? — попита Джуд. — Това няма ли да е опасно?

— Заслужава си — отвърнах аз. — Ако трябва да караме и да спираме за бензин, ще ни отнеме двойно повече време.

Махнах плетената шапка от главата си и му я хвърлих заедно с дебелия бял шал, който бях увила около врата си. Веднъж да седнем във влака, щях да го покрия с якето си, но дотогава… трябваше да намерим някой тъмен ъгъл.

Жената се върна по-бързо от очакваното. Вървеше с очи, забодени в земята, а в ръцете си стискаше нещо бяло. Тя отвори шофьорската врата и се намести на седалката, пропускайки струя смразяващ въздух.

— Благодаря ви — казах аз, когато тя ми подаде билетите. А после, след като и Джуд вече бе слязъл, добавих: — Много съжалявам за това.

Докато вървяхме към гарата, надзърнах само веднъж обратно към колата. Бях й казала да изчака две минути и после да се върне у дома си. Много бе вероятно уморените ми очи или пък вихрещият се сняг помежду ни да ми играеха номера, но се заклевам, че когато прозорецът й бе осветен от преминаваща кола, съзрях по бузите й проблясък от сълзи.

Тя ни бе взела билети до Файетвил, Северна Каролина, което можеше да се намира и от другата страна на щата спрямо Уилмингтън. Нямах никаква представа. А още по-лошото беше, че часът на тръгване на влака бе обявен за 7:45 сутринта. Имахме прекалено много време за убиване и прекалено голяма възможност да бъдем разкрити.

Вътрешността на гарата въобще не беше така пищна, както фасадата й. Имаше прекалено много бетон, за да може дори да се нарече красива. Намерих една пейка в ъгъла, гледаща към стена от изключени от тока аркадни игри, застопорихме се там и не помръднахме. За каквото и да е. Нощните влакове идваха и си отиваха. Зад нас се чуваше тътрене на крака, таблото за пристигащи и заминаващи тракаше, въртеше се и издаваше всякакви различни звуци.

Бях уморена и гладна. Край касата все още имаше отворена количка за кафе — единственото нещо, което стоеше между продавачите на билети и съня. Но пък нямах пари, а и не бях достатъчно отчаяна, за да използвам способностите си върху горкото момче, което бе принудено да се грижи за нея.

Джуд дремеше на рамото ми. От време на време говорителят превземаше колоните с информация за часа на заминаване или закъсненията на влаковете. Но периодите на тишина между тях като че ли нарастваха с всеки нов час, който посрещахме, чакайки. Започвах да съжалявам за взетото решение все повече и повече. Някъде около четири часа, точно когато се намирах на ръба на изтощението, бях обзета от съмнения. Дали когато стигнехме там — чудех се аз, — Лиъм все още щеше да е в Северна Каролина? Когато му се налагаше, той бе доста находчив. Докато ние стояхме тук или пък пътувахме, за да се доберем до него, той можеше да е изминал голямо разстояние.

На паркинга бях видяла доста коли. Вероятно умното решение включваше задигането на някоя от тях, като щяхме да се опитаме да избягваме будките за събиране на такси и пропускателните пунктове на Националната гвардия, изградени около по-големите градове. Не. Защото това щеше също да означава да бъдем забелязани от хилядите магистрални камери, които бяха инсталирани от правителството именно с цел да търсят деца като нас.

Вниманието ми не бе приковано от свистенето при отварянето на плъзгащите се врати, а от тежките стъпки. От време на време малки групи хора влизаха и излизаха от гарата, но имаше и голям брой бездомници, на които бе разрешено да преспят през нощта в отопляваното пространство, стига да заемеха някой ъгъл, а не пейка. Ала това тук звучеше като доста чифтове крака… гумените подметки на обувките им скърцаха при досега с плочките. С периферното си зрение мернах как продавачът на билети се поизправи.

Нуждаех се само от бегъл поглед през рамо, за да потвърдя усещането си. Черни униформи.

Сграбчих Джуд и го издърпах долу на пода, оставяйки пейката между нас и дузината униформени от СОП, които се събираха в центъра на гарата.

— По дяволите! — шепнеше Джуд. — Боже! Боже господи!

Сложих ръка на рамото му, придържайки го по-здраво до мен. Знаех какво си мисли — същите въпроси просветваха и из моя ум. Как ни откриха? Откъде знаеха, че ще сме тук. Как да се изплъзнем?

Във всеки случай отговорът на последния не беше да се шашкаме и паникьосваме. В един от онези редки, краткотрайни моменти, в които бях благодарна за уроците, преподадени ми в Лигата, си поех дълбоко въздух, успокоих се и започнах да преценявам ситуацията.

Имаше единайсет униформени агенти на отряда, които изпонасядаха по пейките до една от вратите, водещи към автобусите. Сред тях имаше две жени, които станаха да проверят мониторите. Косите им бяха прилежно сплетени и сресани назад. Мъжете пък изглеждаха току-що подстригани. По-важното бе, че в краката им бяха сложени единайсет камуфлажни мешки. Нямаше оръжия.

Някакъв мъж от центъра на групата се изправи и се изсмя силно, докато крачеше към автоматите за храна. Другите се запровикваха след него с поръчките си за чипс, дъвки или бисквити. Те не претърсваха района, не разпитваха и младежа, който продаваше билети. Бяха в униформа, но не бяха на работа.

— Това са нови попълнения — обясних на Джуд. — Хей, гледай към мен. Не към тях! Явно ще се качат на някой автобус, за да стигнат до местоназначението си. Не търсят нас. Трябва просто да си намерим някое тихо местенце, на което да поседим, докато дойде влакът ни. Нали?

Обърнах се с гръб към войниците и започнах да оглеждам нашата част от залата, мъчейки се да открия някоя врата, която не е заключена, или пък коридор, който досега не бях забелязала. Почти не усетих как Джуд се скова отново край мен, но почувствах, когато подръпна плитката ми, извръщайки главата ми обратно към плъзгащите се врати, за да видя как Вида въвежда Бартън и останалите от Екип Бета в сградата. Всички бяха с нормални цивилни дрехи. Наблюдаваха агентите от СОП, които като че ли въобще не ги забелязаха.

Какво прави тя тук? Какво прави който и да било от тях тук? Просто нямаше начин… Никакъв начин да ни бяха проследили…

— Боже мой! Боже мой! Божичко! — прошепна Джуд, вкопчвайки се в мен. Поне беше наясно каква бе опасността от това да ни върнат обратно в Щаба. Не се налагаше да му обяснявам отново, че Вида не е тук, за да ни помага. Огледах се трескаво от аркадните игри през гишетата на Амтрак до близката женска тоалетна. Това бе в пъти по-зле от всичко, което дори аз самата можех да си представя. Една част от мен просто искаше да седне и да се отдаде на непреодолимото желание да избухне в плач.

Не си направих труда да разясня плана на Джуд, който вследствие на онова, което току-що бе видял, изглеждаше също на ръба на сълзите. План всъщност нямаше. Издърпах го, буквално го довлачих със себе си в малката тоалетна.

Отворих вратата с рамо и тя изскърца. В чакалнята нямаше прозорци или вентилационни шахти, по които да се покатерим, за да стигнем навън. Имаше една тоалетна, една мивка и никакъв друг път, освен този, по който бяхме проникнали в нея. Протегнах се и изключих светлината, преди да залостя ключалката. Едва секунда по-късно вратата изтрака, тъй като някой я дръпна силно.

Седнах долу на пода и притиснах крака към гърдите си, опитвайки се да регулирам дишането си. Джуд се строполи до мен. Допрях пръст към устните си.

Не можехме вечно да се крием тук. Някой най-вероятно щеше да се усети, че тоалетната не бива да е заключена, и щеше да дойде с ключ. Затова започнах да броя… отброих четири минути наум. Спирах и започвах отново всеки път, когато чуех нечии ботуши да трополят наблизо.

— Хайде — прошепнах, принуждавайки Джуд да се изправи на крака. — Ще ни се наложи да тичаме.

Не изминахме и метър.

Вида се оттласна от срещуположната на нас стена, на която се бе облегнала, а веждите й се вдигнаха заедно с пистолета в ръката й.

— Здравейте, приятелчета — каза мило тя. — Липсвах ли ви?

ОСМА ГЛАВА

Всяка дума, която умът ми пропускаше напред, бе ругатня.

— Какво правиш тук?

Триумфалната усмивка, която очаквах да видя, така и не се появи. Вместо това тя ме огледа набързо и изсумтя.

— Леле, инстинктите ти за установяване на опасност са настроени на висока бдителност, нали? А ми казваха, че ще е трудно да те открия.

Бавно издърпах пистолета от колана на панталона си и се прицелих внимателно. Накарах невидимите ръце в главата ми да се разперят, представяйки си как се втурват към нея и навлизат в мислите й. Но… нищо. Абсолютно нищо.

— Колко сладко! — каза тя. — И аз имам един от тези!

Сърцата ни прескочиха по един удар, ала нито една от нас не помръдна. Тъмните й очи ме изучаваха от горе до долу, както го правеше и по време на спаринг тренировките. Измерваше ме. Чудеше се дали наистина ще го сторя.

Никоя от нас не го видя да се помръдва, но в един момент Джуд се криеше зад мен, а в следващия вече беше до Вида с ръка на рамото й.

— Наистина съжалявам за това.

Малка дъга синьо електричество полетя от закаченото за колана й уоки-токи и удари нежно кожата на Вида — като опипващ почвата змийски език. Очевидно бе разбрала какво се кани да направи в същия момент, в който и аз го осъзнах, но не можа да се помръдне достатъчно бързо. Очите й се подбелиха и тя рухна на земята.

— Боже мой! — казах аз, падайки до нея, за да проверя дали има пулс.

— Дадох й малко енергия с обич — оправда се Джуд. Всяко косъмче по главата му бе щръкнало. — Тя ще се съвземе след минута. Руу, кажи ми само, че постъпих правилно. Не искам да я оставям тук. Не смятам, че трябва да продължим без нея, но тя нямаше да ни помогне, а ние трябва да открием Лиъм. Тя щеше да ни предаде, а той е важен…

— Постъпи съвсем правилно — успокоих го аз. — Джуд, благодаря ти. Благодаря ти!

— А сега какво? — прошепна Джуд, следвайки ме надолу по коридора до стая, обозначена със знак „САМО ЗА СЛУЖИТЕЛИ“.

Един бърз поглед наоколо ме информира, че тактическият отряд се бе разделил — половината бяха горе в стъклените офиси над нас, а другите се отправяха към влаковата платформа. Агентите, които все още не бяха проснати безжизнени на земята, бяха завързани заедно в обезсилен черен куп.

Преминахме през целия коридор и стигнахме до края, пропускайки за малко служител на гарата, който се готвеше да влезе в стаята за персонала. Очите ми бяха върху двойната врата в самия край на ивицата бетон… усещах се твърде уплашена от това, което щях да видя, ако откъснех поглед оттам.

Отворих дясната врата възможно най-тихо и направих жест на Джуд да ме последва. Тя се затвори с леко щракване. Отне ми две безценни секунди, за да разбера, че гледаме към автобусния перон, и още две, за да забележа възрастния мъж с флотска униформа, който се появи бързешком иззад ъгъла с огромно мокро петно от кафе върху дрехата си.

Всяка кост в тялото ми стана куха. Хванах ръката на Джуд и го придърпах по-близо. Мъжът едва не се сблъска с нас, а и без това вече широко отворените му от паниката очи се разшириха още повече, когато ни огледа. В продължение на един дълъг, ужасяващ момент никой не каза нищо. Чуваше се само пукотът от стрелбата вътре в гарата и стържещият звук от автомобилни гуми, долитащ от паркинга от другата страна на сградата.

Вдигнах ръка към него по инстинкт, но Джуд я хвана и я натисна надолу.

— Те…? — мъжът, който според табелката се казваше Анди, се затрудняваше с оформянето на думите. — Те войници ли са?

— Искат да ни хванат — информира го Джуд. — Моля ви, можете ли да ни помогнете?

И тогава Анди направи нещо, което абсолютно не очаквах да стори.

Той кимна.

През първите двайсет минути от пътуването, докато гарата, СОП и Вида все още се открояваха в огледалото му за обратно виждане, ние се возехме в багажното отделение в долната част на автобуса. Бе доста студено и неудобно да бъдеш подмятан по този начин тук, долу. Пързаляхме се по хладния метал при всеки завой — свити на колене и напълно объркани. Оставих Джуд да прокара ръка през моята, като пробвах да добавя малкото си телесна топлина към неговата.

Той нещо си мърмореше под нос. Усетих, че клати глава. Къдриците му докоснаха рамото ми. Накрая, когато пътят притихна, успях да чуя какво си повтаря.

— Тя никога няма да ни прости.

— Кой? — попитах, стискайки го за рамото. — Кейт ли?

— Не. Вида.

— Джуд… — започнах аз. Вината се бе настанила за рекордно кратко време.

— Постъпихме с нея така, както е направила и сестра й — обясни ми Джуд, като ме прекъсна. — Ние я изоставихме. Тя ще ни намрази за вечни времена.

— Ти за какво говориш?

Той се обърна отново към мен, търкайки очи с горната част на ръката си.

— Нали знаеш за Кейт? Как тя беше служителят от СЗД, отговарящ за нас?

Нещо тежко и лепкаво се издигна в стомаха ми.

— Нали си чувала? — каза бързо той. — Служба за защита на децата? Е, може и да не си.

— Ти и Вида… и двамата ли?

— Да — отвърна той. — Ама наистина ли не знаеш за това? Кейт никога ли не ти е казвала какво е правила?

Не, но пък и аз така и никога не бях попитала.

— И тя ви изведе от тези сиропиталища и ви закара в Лигата ли?

— Общо взето — той се облегна на вратата, а при следващия завой започна наново да се плъзга надалеч от мен. Сега вече се напрягах, за да го чуя. — Когато се появи ОМИН, много от децата бяха предадени от сиропиталищата, в които живееха. Поне онези, които не бяха умрели. Положението и без това бе доста скапано, тъй като дори нямаше кой да поиска телата им и да ги погребе… или да направи нещо подобно. Кейт каза, че доста от колегите в службата й не са успели да открият какво се е случило с децата, за които са отговаряли. Тя ме намери, преди да ме предадат за награда или да ме вземат за Събирането.

Събирането представляваше серия от масови подбори на оцелели от ОМИН, които все още не бяха изпратени в лагери. Всички родители, които усещаха, че не искат повече да се грижат за изродските си деца или пък желаеха те да бъдат вписани в рехабилитационните програми на лагерите, просто трябваше да ги изпратят на училище, откъдето СОП минаваха и ги прибираха. Това бе първото организирано прибиране на деца. Следващата стъпка бе насилственото им вкарване в лагери — без значение дали родителите им искаха да се махнат, или пък не. Принудително Събиране.

— Тези времена са били доста страшни.

Долових как повдигна рамене, но се затрудни да извади на бял свят следващите си думи.

— Ами… Поне свърши. При всички положения беше по-добре, отколкото да си вкъщи. Баща ми е истински победител.

Насочих погледа си към пътя. Начинът, по който го каза, с тази престорена веселост…

— А Вида?

Все едно завъртях ключ някъде вътре в него или просто вече бе прекалено изтощен, за да продължава да държи всичко заровено.

— Не знам нищо за семейството й. Но тя имала по-голяма сестра на име Надя, която известно време се е грижела за нея. Кейт не успя да я открие. Явно са се били подслонили в някаква сграда. Вида се събудила една сутрин, за да установи, че сестра й я няма, а около нея са агенти на отряда Пси. Тя смята, че сестра й се е обадила да я предаде, за да вземе парите от наградата.

— Как тогава Кейт е успяла да стигне до нея? — попитах аз.

— От отряда били събрали в един автобус около десет деца, които се готвели да изпратят на изток в лагера в Уайоминг, но Лигата се добрала до тях преди това. Чувала си за тази история, нали?

Всъщност наистина я знаех. Така от Лигата се сдобили с пет деца, с които си нямали идея какво да правят, затова започнали тренировъчната програма. Наясно бях, че Вида е в Лигата от доста време, но нямах представа, че тя е едно от Петте деца от Уайоминг.

— Еха.

— Нали?

Въобще не се сещах какво да кажа, затова се задоволих с едно:

— Съжалявам.

Джуд направи физиономия.

— За какво съжаляваш? Та ти нищо не си сторила. А освен това ние сме щастливци. Кейт е тази, която е преминала през най-големите трудности. Лично аз смятам, че тя така и не успя да преодолее загубата на децата. Особено на онези, които са умрели в пожара.

— Какво? — издишах аз.

— Била е отговорна да наблюдава някаква обща квартира — обясни ми Джуд. — Някои от децата започнали да проявяват признаци на Пси способности и жената, която ги пазела, се побъркала от страх. Кейт не е сигурна дали някое от децата случайно не е причинило пожара, или пък го е направила самата жена. Доколкото знам, тя е била доста религиозна. Ама направо фанатично-религиозна. Когато полицията я открила, започнала да им обяснявала как е свършила Божието дело.

— Това е… — нямаше дума, с която да опиша колко ужасно бе чутото, затова и не се опитах.

— Както и да е, това е цялата история — повдигна рамене Джуд. — Поне началото й.

Задържах дъха си, когато автобусът спря на пропускателен пункт — поне по мои предположения — и някой, вероятно от СОП, се качи. Не можехме да чуем разговора, а само тежките им стъпки, които обхождаха по дължина напред-назад пътеката на автобуса над главите ни. Някой по-старателен войник щеше да поиска да се отвори и отделението за багаж, но бяхме пуснати и скоро единственият звук, който се носеше, беше ръмженето на пътя под нас.

Въпреки всичко, когато ни отби за проверка, служителят ни се извини няколко пъти. Имах намерението да му изтрия паметта и да продължим, но около нас нямаше коли. По тази отсечка от шосето нямаше нищо, освен дървета и сняг. Трябваше да избираме между Анди и още един весел ден или два, отдадени на мотаене с Джуд из тази снежна приказна страна в търсене на цивилизация.

— Сигурен ли сте, че няма проблем? — Джуд и аз се бяхме настанили на една от предните седалки, за да може да оглеждаме по-добре пътя, по който напредвахме. — Може ли някак да ви се отплатим?

— Не ме разбирайте погрешно — отвърна Анди. — Това е впечатляваща загуба на бензин, но аз нямам нищо против от време на време да си го връщам на любимия ми работодател. Те ми отрязаха всички допълнителни придобивки още в секундата, в която нещата започнаха да се влошават, така че и аз самият не съм настроен много щедро към тях. Освен това пътуването надолу обичайно е доста празно, но аз трябва да закарам автобуса в Ричмънд, независимо от това дали имам пътници, или не. Пътуването в обратната посока обаче почти винаги е запълнено. Някои хора очевидно си мислят, че горе на север има повече работа, отколкото долу на юг. А вече никой не може да си позволи скапаните влакове…

През изминалия ден Джуд вече ми бе доказал около шест пъти точно колко е наивен, затова бе цяло чудо, че все още можеше да ме учуди с нехайството си. След няколко минути той се бе отдал на спокоен, доверчив сън. Все едно нямаше никаква опасност този шофьор на автобус да използва радиото си, за да ни предаде, или пък да ни закара в първия действащ полицейски участък, през който преминехме.

— Млада госпожице, изглеждате така, сякаш всеки момент ще изпаднете от тази седалка и ще се ударите в пода — каза Анди, като ме погледна в голямото огледало над главата си. — Може би ще обмислите дали да не последвате примера на приятеля си и малко да си починете?

Знаех, че се държа грубо, нелогично и доста кисело, но задържах очите си върху радиото на автобуса и се намръщих. Анди надзърна надолу, следвайки погледа ми, и прихна да се смее.

— Умна сте — отбеляза той. — Но няма и как да е иначе, при положение че в дни като тези, а и на подобна възраст обикаляте наоколо. Ох, наближаваме пункт за плащане. По-добре залегнете.

Приплъзнах се надолу между металния ограничител и седалката, закривайки с одеяло спящото тяло на Джуд. Анди помаха в отговор на човека, който го беше пуснал.

Изведнъж… повече не можех да се сдържам.

— Защо ни помагате? — попитах го аз.

Той отново се изкиска.

— А ти как мислиш?

— Честно ли? — казах и се наклоних напред. — Защото смятам, че искате да ни предадете за парите от наградата.

Чувайки това, шофьорът на автобуса леко подсвирна.

— Трябва да призная, че това би било страхотна промяна. Странно как правителството успява да намира пари за подобни неща, а не може да си позволи никаква помощ за храна. — Той поклати глава. — Не, скъпа. Имам си работа. Свързвам двата края. Не се нуждая от гузна съвест или от кървави пари.

— Тогава защо? — продължавах да настоявам.

Анди се пресегна с лявата си ръка и издърпа нещо от таблото. Тиксото по краищата му се обели, без да протестира, сякаш бе свикнало да бъде вдигано и после отново залепвано на мястото си. Той ми го подаде, очаквайки да го взема.

От проблясващата повърхност на снимката ми се усмихваше малко момче с тъмна лъскава коса. Приличаше на десет или на дванайсетгодишно. Разпознах убитите цветове на фона зад него — училищен портрет.

— Това е внукът ми — обясни Анди. — Казва се Майкъл. Взеха го от училището му преди около четири години. Свързах се с полицията, правителството и училището, но никой не ми каза нищо по случая. Това важеше за всички. Не можех да пиша за това в интернет, освен ако не бях готов да ми спрат достъпа до него. Не можех да се явя по телевизията или да го разкажа във вестниците, тъй като Грей ги бе превзел всичките. Но някои от родителите в училището бяха дочули агенти на Специалния отряд Пси да си говорят за място на име Блек Рок.

Избърсах остатъците от отпечатъци от повърхността на снимката и му я върнах.

— Права си — каза той. — Не съм напълно безкористен. Предполагам, че се надявам да можете да ми дадете някаква информация по въпроса. Може би вие знаете какво е или къде е това Блек Рок… и така ще сме квит.

Молбата, която се съдържаше в гласа му, ме спечели. Не можах да я оттласна от изникналата мисъл за баба ми, която също седеше и се чудеше какво ли се е случило с мен. Кожата около гръдния ми кош се стегна.

— Знам. Блек Рок е лагер в Южна Дакота.

— Южна Дакота! — Анди звучеше удивен. — Чак там? Сигурна ли си?

Бях повече от сигурна. Лигата имаше списък с всичките петнайсет лагера, в които бяха разпределени оживелите деца Пси. Някои бяха съвсем малки — с по няколко дузини деца. Други бяха реконструирани училища, които можеха да приютят стотици. И накрая, имаше и лагери като Блек Рок и Търмънд, които заради отдалеченото си местоположение бяха дом на хиляди.

Лагерът в Северна Дакота бе от специален интерес за Лигата заради слуховете, които се носеха за него. От времето, когато ОМИН вече бе официално призната болест, всички нови раждания трябвало да се регистрират в специална база данни. Тези деца следвало да се водят при местните доктори и учени всеки месец за провеждане на тестове с цел откриване и записване на каквито и да е аномалии. Всяко дете, което развиеше способности Пси, преди да навърши десет, беше вкарвано в специална изследователска програма, провеждаща се в Блек Рок. Останалите деца, ако успееха да оцелеят след ОМИН и отключеха способностите си на нормална възраст, бяха откарвани принудително и отвеждани в нормалните рехабилитационни лагери.

— Може в някой момент да са го преместили другаде — казах аз. — Знаете ли какъв е той?

— Как така какъв е той? — попита Анди и се извърна към мен леко. — Той ми е внук! Ето такъв е!

Просто исках да разбера дали той е някой от по-опасните видове — Червен или Оранжев като мен. Да видя дали не беше възможно вече да е бил изтрит завинаги.

— Тези лагери… — започна Анди, прикривайки очите си от фаровете на преминаващ камион. — Знаеш ли какво са правили в тях? Ти самата виждала ли си такъв?

Погледнах странично към Джуд.

— Да.

— И те са те пуснали, защото са те оправили? — попита той, а надеждата в гласа му направо ми разби сърцето. — Сега по-добре ли си?

— Те не могат да ни оправят — отвърнах му аз. — Всички деца, които отведоха, не правят нищо друго, освен да работят и да чакат. Аз успях да се махна, защото ми помогнаха да избягам.

Анди кимна, сякаш и той сам се бе досетил за това.

— Живеем в ужасни времена — каза ми след известно време. — И си напълно права да не се доверяваш на никого от нас. Това, което направихме… което им позволихме да сторят с вас, е срамно. Ужасно срамно нещо. И ние ще отнесем в гробовете си съзнанието за това. Но искам да знаеш, че на всеки човек, който би предал дете от страх или заради пари, се падат стотици и даже хиляди други, които ще се борят със зъби и нокти, за да задържат семейството си цяло.

— Знам.

— Просто… времената бяха толкова лоши, а и правителството постоянно повтаряше, че ако родителите не изпратят децата си да преминат през програмите, то те ще умрат като всички други. При това положение въобще не оставаше място за избор. Те са били наясно, че ние не можем да направим нищо, за да си ги върнем, и това ме убива. Убива ме!

— Хората наистина ли мислеха, че рехабилитационните програми ще помогнат? — попитах аз.

Джуд се размърда на мястото си, опитвайки се да се нагласи по-удобно.

— Не знам, скъпа — отвърна Анди, — но допускам, че поне така са се надявали. Човек стига до нищото — без пари, без работа, без къща — и единственото, което му остава, е надежда. Но тя също е ценна стока. Съмнявам се, че все още някой вярва на лъжите им, но… какво можем да направим? Нямаме никаква информация. Разчитаме само на слухове.

И тогава осъзнах точно колко важно беше за мен да открия флашката на Коул… освен да намеря и Лиъм. През цялото време си бях мислила за нея като за малко пластмасово устройство, без да отделям особено внимание на стойността на това, което бе заключено вътре. Откриването на Лиъм беше от огромно значение за мен, означаваше всичко за мен, но да се добера до информацията на Коул… щеше да помогне на всички. Тя имаше потенциала да събере отново семейства и любими.

— Ще се постарая да изкарам всяко дете от всеки един лагер — казах аз. — Няма да се спра, докато всички не се приберат у дома.

Анди кимна, като задържа поглед на пътя отпред.

— Тогава сме повече от квит.

Разговорът замря, а радиото тръгна. Наблюдавах изгрева, цветовете, които озаряваха хоризонта в светлорозово, усещайки чак в стомаха си пълното си изтощение. Но все още не можех да си позволя да заспя.

Дръпнах коженото яке на Лиъм над мен като одеяло и почувствах как нещо падна покрай ръката ми от единия джоб. Двата билета за влака, които жената ни бе купила, се понесоха лениво към земята. Единият падна с лице нагоре, а другият — надолу.

ПАЗЕТЕ

Думата бе надраскана няколко пъти с химикалка на гърба на единия от билетите. Буквите бяха отсечени и назъбени, а с всяко ново дописване бяха станали по-тъмни и по-дълбоки.

Вдигнах ги и проверих и другия билет.

СЕ

ПАЗЕТЕ СЕ

Очевидно не бях упражнила над жената такъв контрол, какъвто си мислех. Беше доста глупаво да се чувствам уплашена и притеснена, като се имаше предвид, че тя бе на стотици километри от мен, но не бях в състояние да спра да си представям най-лошото. Можеше да предупреди всички за терористите от задната седалка на колата си. Можеше да влезе в гарата, да изтича и да ни предаде на всеки преследвач в района. Можеше да получи наградата, както и задоволството от факта, че вече не сме на улицата и не можем да я заплашим.

Но вместо това бе постъпила така. И Анди бе постъпил така.

Скъсах билетите, преди Джуд да се е събудил и да ги е видял. Не исках да му давам погрешната надежда, че тези хора бяха нещо друго, различно от самотни пламъци на свещ в безкрайно море от тъмнина.

Джуд все още пееше — буквално пееше — възхвали за новия си герой Анди, когато видяхме първите знаци за Уилмингтън. Веднага след като ни остави близо до Ричмънд, шофьорът ни даде подробни инструкции за това кои магистрали да избягваме по пътя си надолу. В този момент бях прекалено объркана и раздразнена от забавянето, за да му благодаря. Но сега всеки чист път, по който летеше откраднатата ни кола, ме изпълваше с остър пристъп на разкаяние.

Уилмингтън целуваше Атлантическия океан от едната си страна и някаква река от другата. Изненадах се да видя колко подобен бе на частите от Вирджиния, които познавах — стила на къщите, начина, по който бяха проектирани кварталите. Дори и начинът, по който небето сивееше над покривите и се смрачаваше, докато накрая облаците не избухнеха и не започнеше да вали, бе същият.

Адресът, който ми даде Коул — Уест Бакет Роуд 1222, Уилмингтън, Северна Каролина, — се намираше в малък квартал, наречен Догуъд Лендинг, и не бе далеч от нещо, приличащо на университетско градче. Това беше тихата част на града, заобиколена от заскрежени гори и изпълнена с множество празни парцели и разкривени, очукани табели „ПРОДАВА СЕ“. Избрах си една и паркирах до нея зеления фолксваген, който бяхме откраднали, след като се бяхме разделили с Анди точно пред него.

— Това ли е? — попита Джуд, вглеждайки се в най-близката къща.

— Не. Мисля, че е малко по-надолу — поех си дълбоко въздух, чудейки се как е възможно в едно вдишване да усещам и вълнение, и страх. — Искам да минем отзад, в случай че някой следи входната врата.

Нали това бе причината, поради която Лиъм и другите не се бяха прибрали директно по домовете си веднага след като бяха избягали от Каледония? Бях раздвоена по въпроса. Съветниците на Албан постоянно ни напомняха колко пренатоварени и недостатъчни бяха силите на СОП, но Лиъм си оставаше голяма риба. Така че какви бяха шансовете след девет месеца правителството все още да държи хора тук, които да следят родителите му?!

Боже. Родителите на Лиъм. Та какво, за бога, щях да им кажа?

Дадох знак на Джуд да ме последва покрай една от къщите. Повечето бяха тесни, едноетажни, със сиви полегати покриви и тухлени бели фасади. Придърпах Джуд по-близо до мен, докато напредвахме през дърветата и следвахме малката странична алея, вървяща покрай задните дворове на къщите.

Домът на Лиъм бе сгушен надълбоко в падина с дървета и беше на по-голямо разстояние от останалите къщи в квартала. Беше творение, подобно на тези около него — със сладки сини капаци на прозорците и дълга алея, водеща до гаража. Това, от което се нуждаех обаче, бе поглед към предната част.

Задържах Джуд и го накарах да се свие долу до мен. Наблюдавахме, търсехме охранителни камери, следи от стъпки или гуми. Очаквахме агенти под прикритие да се появят уж на разходка, докато всъщност патрулират из района.

— Изглежда ми… — започна Джуд, колебаейки се.

Празна, довърши умът ми. Изглеждаше така, сякаш у дома нямаше никого. А начинът, по който капаците бяха затлачени с есенни листа и мръсотии, ме караше да мисля, че те отдавна не бяха идвали тук.

— Може пък просто да са излезли да свършат нещо навън — предположи той.

— В четвъртък, в четири следобед? Съмнително е — дочу се нов глас зад нас.

Момичето бе змия. Нямаше друго обяснение за тишината, с която се плъзгаше по листата.

— Водач — каза Вида и кимна, преди да се наведе зад нас. — Джудит.

Джуд падна по лице.

— Ти какво… — започнах аз. — Ама как… — Не беше възможно просто да се беше досетила къде ще сме. Беше добра, но не беше чак толкова добра. Вероятно бях пропуснала някое проследяващо устройство, нещо…

— Яката на фланелката — каза Вида и посочи към Джуд. — Следващия път, като решиш да бягаш, постарай се да махнеш всички скапани проследяващи устройства.

— Проследяващи устройства? — повтори Джуд, гледайки ту едната, ту другата.

— Джуд изпържи колата — отговорих й аз. — И всичко електрическо в нея.

Включително, както бях предположила, проследяващите устройства в дрехите му.

— Вероятно именно заради това завиват устройствата на всички Жълти в гума — каза тя, клатейки глава. — Господи! Не знаехте ли?

Очевидно бе много горда със себе си, макар да изглеждаше така, сякаш току-що я бяха центрофугирали и проснали мокра. Синята й коса се увиваше в обичайния си къдрав вид.

Притеглих Джуд към себе си, отворих ципа на палтото му и опипах подгъвите на блузата му. Естествено, усетих малка подутина — не по-голяма от зърно, зашита в яката му. Изрязах я с швейцарското си ножче и му я показах да я види. Преди да посегне към него, разбих устройството с върха на ножа си.

— Те… слагат проследяващи устройства в дрехите ни? — Джуд ни погледна невярващо. Ясно бе, че говори на себе си. — Защо биха направили това? Не е възможно…

Вида като че ли всеки момент щеше да избухне в особения си жесток смях, но изражението й се промени — някак се смали. Цялото й внимание се насочи зад нас. Тя се изправи обратно на крака и извади пистолета от кобура си с едно плавно движение. Аз се обърнах, с коса, разпиляна около лицето ми, и застанах на колене, за да разгледам по-добре.

Светът се срина.

Усетих го как се срути под мен и всяка кост и мускул от гръдния ми кош пропадна с него. Не знам въобще как успях отново да се издърпам нагоре или как се вдигнах на крака, но бях толкова зашеметена от шока, че въобще не ми дремеше дали някой, който би могъл да наблюдава, ме вижда.

След това започнах да тичам. Чувах как Вида и Джуд викат зад мен, но вятърът и дъждът отнесоха гласовете им нагоре и надалеч. Не долавях нищо, освен пулсирането на кръвта в ушите ми. Пробих си път надолу през лекото възвишение на хълма, през плетеницата от клони, през падащата ограда — чак до него.

Той се изниза през прозореца, като премина през скъсаната мрежа, прехвърляйки двата си крака един след друг, докато най-накрая обувките му не потънаха в калта отдолу. Косата му бе по-дълга, отколкото я помнех, а скулите на лицето му — по-остри. Бе станал по-едър или пък аз се бях смалила… или пък паметта ми всъщност ме лъжеше. Но това нямаше значение. Той чу приближаването ми и се завъртя. Едната му ръка се стрелна към нещо, намиращо се в тежкото му камуфлажно яке, а другата към нещо, запасано в колана на дънките му. Разбрах кога ме разпозна. Всичко в него застина.

И тогава големите му устни започнаха тихо да се разтягат, за да образуват възможно най-малката усмивка. Краката ми се забавиха, но не спряха.

Дишах тежко. Целият ми гръден кош се надигаше и спадаше в усилие да поддържа въздуха, който циркулираше. Притиснах сърцето си с ръка. Изтощение, облекчение и същият горчив ужас, който бях усетила онзи следобед, в който го бях загубила — те всичките ме заляха наведнъж. Просто вече нямах сили да им се съпротивлявам.

Избухнах в сълзи.

— О, за бога… — Дунди поклати глава и въздъхна, но това не ми попречи да доловя обичта в гласа му. — Това съм просто аз, глупаче.

И без нито дума повече той прекоси оставащите две стъпки помежду ни и ме прегърна здраво.

ДЕВЕТА ГЛАВА

Проблемът се състоеше в това, че след като започнех, не можех да спра. Усещах как всяка частица от мен хлътва в него. Сякаш се нуждаех да се уверя, че той е от плът и че сърцето, което бие до ухото ми, е негово. Дунди ме тупаше притеснено по гърба, а аз зарових лице в якето му и се разпаднах на съставните си части.

— Как? — започнах аз. — Защо си тук?

Шумоленето на дърветата зад нас почти не бе регистрирано от ума ми, но Дунди погледна нагоре и извика:

— О, хайде, Лий… Знам, че и ти искаш прегръдка…

Стана прекалено бързо, за да успея да го предупредя или да спра нещата. Дунди ме пусна, за да ме скрие зад себе си и да ме хвърли в още по-голям смут от този, в който бях досега. Реших, че умът ми си играе игрички с мен, защото ми се стори, че той е извадил дълъг ловен нож от колана на панталоните си. Изглежда, Вида го бе взела на прицел с пистолета си и бе свалила предпазителя.

— Ама, това е… — започнах аз, долавяйки как ръцете му се стягат под мен. — Дунди…

— Кои, по дяволите, сте вие? — попита той.

— Не съм аз човекът, който излиза с нож в битка с пистолет — каза Вида, и размаха оръжието си, за да наблегне на факта.

— Чакайте, чакайте, чакайте! — намеси се Джуд, изскачайки зад дървото отдясно на нея. Той се плъзна надолу по калния склон и се хвърли между тях. — Не съм Лиъм. — Каза той и посочи себе си, а после и Вида. — И тя не е Лиъм. — Джуд се извърна обратно към Дунди, а гъстите му вежди се сключиха, докато размахваше пръст. — Също не си Лиъм…?

При тази реплика Вида се извъртя към него и го изгледа.

— В коя вселена това трупче би ти приличало на нещо подобно на Коул Стюарт?

Гласът на Джуд стана по-писклив, докато се опитваше да се защити.

— Не знам. Примерно брат от друга майка? А има и нещо, което се нарича осиновяване…

Дунди свали ножа си. Виждах как умът му функционира на бързи обороти. Прескачаше от една ужасна възможност към друга, докато обработваше информацията: непознатите, сълзите ми, липсата на Лиъм.

— Боже мой! — каза той и лицето му посивя. Притисна юмрук към стомаха си, все едно щеше да повърне. — О, боже мой!

— Не. Не! — добавих бързо. — Той не е мъртъв!

Поне не знаеш, добави умът ми.

— Защо не сте заедно? — Сега вече и той самият май беше близо до сълзите. Косата му бе пораснала повече от обичайната му спретната прическа, а очилата със сребристи рамки, които подхождаха на лицето му, го правеха да изглежда толкова по-зрял, отколкото си го спомнях. Въобще не приличаше на себе си, не и докато не забелязах как бе смачкан от страха. Ето това бе онзи Дунди, когото помнех — винаги между два пристъпа на паника.

— Той никога нямаше да те остави. Никога!

Погледнах настрани, ала не към Вида и Джуд, които безмълвно наблюдаваха всичко това, а към меката кал, която се превръщаше в дом за дъждовните локви в краката ни.

— Руби — поде Дунди с неестествен глас. — Какво се случи?

Поклатих глава и притиснах замръзналите си ръце към лицето си.

— Ти ли го остави? — започна да гадае той. — Скарали ли сте се? Разделили сте се за няколко дни?

Надявах се, че като шептя, ще отнема част от жилото на истината, но това така и не се получи. Дунди с изумление направи крачка назад, а очите му проблясваха с ужас.

— Не си го направила! — каза и ме грабна за раменете. — Та това бе единствената причина, поради която вярвах, че всичко с вас ще е наред. Смятах, че вие двамата ще останете заедно!

— А какво трябваше да сторя? — попитах, без да се притеснявам, че започвах да повишавам тон. — Ти беше… Ти беше мъртъв, а те ни бяха заловили. И аз реших да сключа сделка. А знаех — бях сигурна — че той няма да си тръгне по друг начин. Какво, по дяволите, трябваше да предприема?

Дунди поклати глава.

— Тези деца… и те ли са от Лигата? Ти с тях ли си?

— Те са… — захванах аз.

— … все още стоят тук и чакат някакво обяснение кой, за бога, е това — прекъсна ни Вида, а по лицето й не се четеше нито капка забавление.

Мозъкът ми най-после започваше да се сглобява обратно в работещ порядък, а с това дойде и пресният, силен страх.

Вида бе тук. Вида, която ни бе преследвала, за да ни върне в Лигата. Вида, която сега бе видяла и Дунди и можеше да го опише на Лигата, ако се наложеше. Която дори можеше да се опита да го прибере.

Избутах го назад, стараейки се да го задържа зад мен.

— Това не е никой! — отвърнах аз. — Той въобще не те интересува.

— Ъъ, как пък не! Определено е, ако ще идва с нас да търсим Стюарт — добави Вида.

— Какво каза?

— Вземи си размърдай клеясалия мозък — посъветва ме тя. — Не съм тук да ви връщам обратно. Дойдох, за да ви помогна. — Тя се обърна към Джуд. — Много мило, че ми се отплати, като ме зашемети с ток, малко лайно.

— Ако не си била с Екип Бета и Бартън, за да ни прибереш в Щаба, тогава защо?

Вида врътна очи, но после отговори с възможно най-самодоволен вид.

— Бях прикрепена към вашето романтично дирене. Единственият начин да изляза, без това да се стори подозрително, бе като предложех да участвам в гонитбата ви, тъй като на теория би следвало да ви познавам доста добре.

— Ами Екип Бета? — попита Джуд.

— Върнати са в Щаба. Получиха заповед да заведат обратно Роб или нещо подобно. Вие двамата, женчовци такива, почти предизвикахте истински бунт у дома с малката си сензационна новина — тя отметна коса назад. — Албан ми даде две седмици, за да ви открия. Така че… нека циркът потегли на турне.

Аз стоях и я зяпах, клатейки недоверчиво глава.

— Ти си такава лъжкиня! И какво? Да не си представяш вече как се отдалечаваме с теб, вгледани в залеза?

— Не — отвърна Вида. — Очаквам направо да заподскачате щуро, при това с усмивка и възможно най-малко ругатни, защото в противен случай Коул няма да уважи тъпата ви сделка да накара Лигата да освободи лагерите.

Значи, наистина бе така… тя не лъжеше, че е тук, за да ни помогне. Коул иначе нямаше да я прикрепи към нас. Целта бе прекалено значима. Изненадах се колко накърнена се оказа гордостта ми от факта, че той не смяташе, че ще мога да се справя с тази Операция сама… че допускаше, че имам нужда от подкрепление.

Джуд се обърна да ме погледне — напълно объркан.

— Добре, да действаме тогава! — извика Вида, пляскайки с ръце. — Ако ще проверявате къщата, залавяйте се бързо.

— Никъде няма да ходя с вас! — намеси се Дунди. Разпознах изражението на лицето му — толкова пъти го бях виждала, след като другите ме допуснаха в групата и преди той да приеме факта, че ще остана с тях. Дунди не бе известен с умението си да крие чувствата си — независимо дали ставаше дума за гняв, страх или подозрение. Той и Лиъм си приличаха по това, само че при Лиъм то идваше по природа, а при Дунди бе напълно осъзнато. Смятам, че той просто бе решил, че няма никакъв смисъл да се преструваш на нещо различно от онова, което си.

— Няма — успокоих го аз, хващайки го отново за ръката. Усетих как мускулът под пръстите ми се стегна. — Ела. Трябва да поговорим. Ще ти обясня всичко.

Той ме погледна с доста нещастно изражение.

— Само ние тогава. Не искам…

И четиримата го чухме вкупом. Затварящи се врати на кола. Една, две, три.

Дръпнах Дунди назад, за да се прилепим към къщата. Махнах на Джуд да дойде бързо към нас. Вида заобиколи зад близките дървета, ботушите й бяха безшумни в меките листа. Светлата й коса бе последната следа от нея, която изчезна в дъжда.

Погледнах нагоре към прозореца, през който се бе измъкнал Дунди. Ръката ми се протегна, за да докосне разхлабената мрежа, а сетне да му помаха към гората. Може би трябваше да се опитаме да се разкараме там. Да изчезнем сред пустошта и по този начин да ни изгубят.

— Бартън ли е? — промълви Джуд.

Дунди и аз му изшъткахме. На гърба на къщата на Лиъм имаше пет прозореца в бели рамки и чудесна малка врата с мрежа, която бе закована на място със здрави шперплатови дъски. Един квадрат от тухли бе симпатично построен, за да служи като вътрешен двор откъм задния вход на къщата. Блестящата в мъгливия дъжд зелена трева бе избила нагоре през пукнатините.

Паднах на ръце и колене върху мокрите тухли, пропълзявайки бавно по дължина на къщата, докато гласовете не станаха по-силни. Ноктите ми се впиха в плата на панталоните ми. Ушите ми се напрегнаха. Двама мъже. Една жена.

Когато най-после се върнах назад, за да предам информацията на момчетата, Вида бе вече там, приклекнала между Дунди и Джуд. Щом усети погледа ми върху себе си, тя извърна очи нагоре и рязко вирна брадичката си напред.

— Четирима са общо — подшушна тя. — Една жена и трима мъже. Изглеждат като агенти на СОП.

Закрих устата на Джуд с ръката си.

— Въоръжени ли са?

Тя кимна.

— Както обичайно. Каква е тази къща? Защо е толкова важна, че са прикрепили сензори за движение?

— Сензори ли? — попита Дунди.

— Слагат ги под покрива, така че да покриват и четирите страни на къщата — обясни тя, очевидно раздразнена, че той не приема веднага думите й за чиста монета.

С Дунди си разменихме по един поглед, което позволи на Джуд да махне ръката ми от лицето си. Естествено, че щяха да инсталират нещо, за да следят къщата. Ако не заради Лиъм, то поне заради Коул. Странно, че Коул не й бе доверил нищо за брат си. Възможно бе да не е имал време.

Гласовете бяха притихнали, но аз чувах тежките им стъпки през обраслата градина в десния край на къщата. Вече бяха прекалено близо, за да се опитваме да бягаме към дърветата. Нямаше начин да не ни забележат.

С въздишка, която разтресе цялото му тяло, Дунди се изправи и избута настрани висящите парчета от мрежата. Примирението бе привело раменете му.

— Вярваш ли ми? — попита той, виждайки изражението ми.

— Естествено.

Джуд издаде странен звук зад мен, но аз не му обърнах внимание.

— Тогава кажи на приятелите си да влязат вътре — той кимна към вече отворения прозорец. — И се изправи. Ще се наложи да ти сложа белезници.

Имаше нещо хубаво в това да си шокиран до безчувственост. Не се налагаше да се правиш на ужасен. Ето че стоях там и усещах как острите ръбове на пластмасовите опашки спират притока на кръв в китките ми. Оставих ги да прекъснат връзката с всяка мисъл в главата ми.

Кой е този човек?, почудих се, като се загледах по-отблизо в него. Носеше камуфлажно ловно яке с качулка, което бях мернала бегло, сиво вълнено поло и чифт избелели дънки, омърляни от прах и дълго носене. На хълбока му имаше малък мобилен телефон и кожена куриерска чанта. Преди, когато пътувахме заедно, той държеше цялата си собственост в един стар кожен куфар, който беше намерил. Онова му отиваше толкова повече, отколкото тази странна… имитация на представата му за външния вид на преследвач.

Предполагаше се, че трябва да се почувствам по-сигурна заради това, че го виждам така добре подготвен и снабден, но то някак си ме изплаши.

Ръката на Дунди бе спокойна, когато пое брадичката ми и ме обърна и в двете посоки, за да разгледа с неодобряващ поглед раните и натъртванията от предната вечер. Другите гледаха зад затворения прозорец. Лицето на Джуд беше толкова близо, че почти се опираше в стъклото.

— Може би ще е по-добре, ако се престориш на припаднала — прикани ме той.

Предложението дойде съвсем навреме. Докато се свличах на земята, видях проблясък на черно в момента, в който агентите на Специален отряд Пси завиха край ъгъла.

Четирима. Вида беше права. Жената с кестенява коса бе най-висока от групата. Стърчеше с няколко сантиметра над мъжете. Единият бе по-стар, а косата му обграждаше главата му като пепеляворус пръстен. Останалите двама бяха по-млади и си приличаха доста — като братя. Всичките бяха въоръжени с обичайните пушки, белезници и други нужни атрибути.

— Мога ли да ви помогна? — лицето на Дунди сякаш бе издялано от камък.

Войниците не знаеха какво да мислят за нас, но пък и не свалиха насочените оръжия. Аз обаче започнах да разбирам какво е наумил още преди да проговори отново.

— И какво? Решихте да дойдете и да ми свиете наградата изпод носа ли? Искате да се измъкнете и да не ми платите?

Изпъкналата вежда на по-възрастния войник щръкна нагоре.

— Ти преследвач на изроди ли си?

Прочете ми мислите. Ако това бе хитростта, която бяхме измислили, май бяхме в по-голяма беда, отколкото си представях. Обичайно Дунди бе точно толкова заплашителен, колкото кактус в саксия.

— Ето! — той се пресегна към кожената чанта на колана си и завря нещо в лицето на агента. Приличаше на малка книжка с размер като на паспорт.

Възрастният мъж пристъпи напред, но се обърна да погледне назад към жената.

— Обходи периметъра. Провери дали е пътувала сама.

Дунди отново размаха книжката, докато останалите трима тръгнаха да обикалят. Възрастният мъж въздъхна и няколко пъти погледна ту към лицето на Дунди, ту към онова, което пишеше в книжката.

— Добре, г-н Листър — каза той, докато му връщаше обратно документа. — Проверихте ли я през базата данни?

— Няма я в нея — отвърна Дунди. — Вероятно се скита от доста време. Липсва всякаква информация за нея.

— Изпробвахте ли я? — попита той. — Ако е Синя или Жълта, ще ви трябва…

— Зелена е — прекъсна го Дунди. — Защо? Демонстрация ли искате?

— Можем да я вземем — предложи мъжът. — Да ви спестим неприятностите с превозването.

— Вече ви казах, че я няма в системата — настоя Дунди, а заплашителният тон в гласа му се долавяше все по-отчетливо. — Напълно съм наясно с целия процес. Не може да ми преведете парите, след като не е регистрирана. Ако си искам парите, се налага да ида до най-близкото полицейско поделение и да попълня документите.

Мъжът изсумтя, но не се опита да го отрече.

— Колата на пътя ваша ли е?

— Не — отвърна Дунди, въртейки очи. — Долетях на облак и се спуснах върху това хлапе като светкавица, пропаднала от небесата.

— Ей! — не закъсня сърдитият отговор на агента. — Мога да я взема и ти не си в състояние да ми попречиш. Така че внимавай как се държиш, момче.

Това поведение и мен доста ме озадачаваше. Дунди не бе храбър по природа. Вярно, куражът му нарастваше, когато усетеше, че приятелите му са застрашени, но това тук дори не бе храброст, а беше живо безразсъдство. А то бе последното — съвсем последното нещо — което свързвах с него.

Не знам колко време мина между този момент и следващия, в който радиостанцията на агента зажужа. Минута. Десет години. Цяла вечност.

— Тук Джейкъбсън. Чуваш ли ме?

Мъжът откачи черното уоки-токи от колана си.

— Чувам. Открихте ли нещо?

— Не. Нищо необичайно. С този дъжд, който вали, е доста трудно да се разбере каквото и да е. И да е имало следи — вече ги няма. Край.

— Сама е. Сигурен съм — каза Дунди. — Следвах я.

— Добре — отвърна мъжът. Видях как ботушите му потъват малко по-навътре в мъртвата, кална трева, когато той пристъпи с две крачки по-близо до мен. Затворих отново очи, но бе почти невъзможно да накарам тялото си да се отпусне безжизнено, при положение че той бе толкова близо. Не исках агентът да ме докосва. Паниката ми изригна ярка като сутрешна светлина в мига, в който ботушът му побутна ребрата ми.

Студената мокра кожа на ръкавицата му се сключи около горната част на ръката ми и той ме дръпна рязко от земята. Ръката ми се изви и почувствах остра, режеща болка в рамото.

— Недейте! — изръмжа Дунди. — Не докосвайте…!

Захватът на агента не отслабна.

— Искам да кажа — започна Дунди пак, ала този път с нормален глас, — че ако детето е наранено, приспадат разходите за медицинска помощ от парите за наградата. Аз поемам нещата оттук… сър.

— Така е по-добре — каза мъжът и ме пусна по лице в мръсотията. — Взимай я и изчезвайте. Нарушавате частна собственост и ако отново ви открия тук, лично аз ще ви арестувам.

В ухото ми се събираше дъждовна вода и течеше спокойно надолу по извивката на бузата ми, мокрейки старото яке на Лиъм. Надявах се това да отнесе страха ми и да го отмие в земята, откъдето да не може да припари до мен наново. Поех една дълбока, влажна глътка въздух и я задържах.

В далечината се запали мотор на кола. Отворих пак очи и забелязах как Дунди се приближава към мен. Той клекна и оправи с ръка падналия върху лицето ми разрошен облак коса. Слушахме как колелата свистят върху чакъла на алеята — и двамата неподвижни и мълчаливи.

— Съжалявам — каза накрая Дунди. — Добре ли си? Да не ти е разместил рамото, защото, ако го е сторил…

— Добре съм — отвърнах аз. –… би ли могъл вече да срежеш опашките? — Бях ужасена от начина, по който гласът ми трепереше, а в допълнение към неудобството мозъкът ми започваше да ми припомня стари спомени, които ми се щеше да останат погребани. Пътуването с автобус до Търмънд. Разделянето. Сам.

В секундата, в която чух как пластмасата се къса под напора на ножа му, вече се избутвах на колене, като не обръщах внимание на болката в дясното си рамо. Дунди се опита да се пресегне и да го провери, но аз се наклоних назад, така че да не може да ме достигне.

Стояхме там, гледайки се един друг, позволявайки на пространството помежду ни да се пълни с дъжд и тишина. Най-накрая аз протегнах ръка и без да каже нито дума, той сложи черната книжка в нея.

Корицата бе от твърда изкуствена кожа и явно не бях много далеч от истината, когато си бях помислила, че това е някакъв вид паспорт. На пръв поглед изглеждаше досущ като такъв — като се почне от светлосинята хартия и се стигне до мъдрещия се отгоре в преливащи се цветове печат на Съединените американски щати.

ПСИ АГЕНТ ВЪЗВРЪЩАНЕ НА БЕГЪЛЦИ.

Боже, за това си имало и официална титла.

— Джоузеф Листър — прочетох аз. — На двадесет и четири години, 1.83 см, 77 кг, от Пен Хилс, Пенсилвания. — Надзърнах към него. Бе се намръщил по същия начин, по който гледаше от официалната фотография. — Знаеш ли, най-неправдоподобната част от всичко това е теглото ти.

— О, страхотно! — промърмори той, отскубвайки го от мен, преди да мога да разгледам останалите страници. Това бе толкова типично за онзи Дунди, когото познавах, че се усмихнах. Опита се да се пребори да задържи устните си в права линия, но видях началото на малките извивки в края.

— Наистина си мислех, че ще умреш — казах тихо. — Не трябваше да те оставям на тях.

Той вдигна ръка и я сложи на рамото си, натискайки мястото, все едно мозъкът му също се бе върнал обратно в този момент.

— Ти натисна паникбутона, нали?

Кимнах.

— И аз щях да направя същото — успокои ме той. — Абсолютно същото. Всъщност… — Той спря, сякаш обмисляше дали да продължи. — Аз най-вероятно щях да притискам малко по-силно раната, но извън това — да. Ами…

— Вероятно би искал да спреш сега — отвърнах му сухо аз. — Преди да развалиш този наш затрогващ момент.

Прозорецът над нас внезапно се отвори и в него се появи къдравата коса на Джуд.

— Руу? Добре ли си? Боже мой, Вида не ми разреши да гледам и аз се пробвах да мина отпред, но вратите са целите в дъски, а тук няма нищо, та затова…

Дунди ми помогна да стана, гледайки ме така, като че ли ме питаше: Откъде се взе това чудо?.

— Ще ти разкажа абсолютно всичко след малко и ти ще направиш същото. Но засега трябва да видим дали можем да открием нещо, което да ни насочи към мястото, за което се е запътил Лий…

Той сключи вежди и прошепна тихо:

— Лий не ти ли каза каква е процедурата, която са установили с Хари, за да осъществят контакт?

— Знам, че има такава, но нямам никаква идея какво представлява — отвърнах аз. — На теб казал ли ти е нещо?

Той кимна и застана по такъв начин, че гърбът му да гледа към прозореца… и както установих впоследствие… и към хората вътре.

— Трябва да тръгваме. Веднага.

— Чакай! — започнах аз, но той вече беше проврял ръка през моята.

— Наблюдават къщата. Трябва да тръгваме — предупреди той. — И съжалявам, но бих предпочел Лигата да не пътува с нас.

Издърпах ръката си от неговата и отстъпих крачка назад.

— Не мога да ги оставя.

— Ти не си от Лигата — настоя той. — Ти не си от тях. Ти си една от нас!

— Не мисли за нас и за тях — примолих му се аз. — Засега можем всички да работим заедно върху това. След като открием Лиъм, не е нужно да идваш обратно в Калифорния. Просто засега стой с нас.

С периферното си зрение долових електриковосинята коса на Вида в рамката на прозореца.

— Едно време не искаше и аз да оставам, помниш ли?

— Да, но онова беше… различно — каза той тихо. — И ти го знаеш.

— Но по онова време ти не го знаеше.

Бях уцелила. Видях го в лицето му, в изопването на тесните му рамене.

— Ти ме попита дали ти вярвам — прошепнах аз. — А ти на мен?

Той въздъхна дълбоко и постави ръце на хълбоците си.

— Господ да ми е на помощ! — каза най-накрая. — Вярвам ти. Но на теб, а не на тях. Та аз дори не ги познавам.

Просто протегнах ръка и изчаках той да я поеме. Имах нужда дългите му пръсти да се увият около моите. Исках това окончателно доказателство, че по-добрата му преценка и усетът му се бяха предали пред вярата, която имаше в мен. Изчаках го да дойде при мен и да приеме, че сега отново бяхме заедно, а времето и разстоянието се бяха оказали неспособни да ни разклатят.

И той го стори.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Жълто-кафявият ван вонеше на изкуствени зелени растения. Миризмата на ароматизатора бе толкова силна, че се наложи да сваля прозореца си, за да вкарам малко чист въздух.

— Нямаше да се оплакваш, ако бе там да помиришеш мъжа, от когото я купих — увери ме Дунди, подавайки ми чифт слънчеви очила, които да сложа. — А сега, закопчай си колана, ако обичаш.

Вида и Джуд вече се бяха закопчали на задната седалка, макар че не се бяха съгласили лесно. Любимият ми член на екипа бе погледнал само веднъж металната решетка, която разделяше предните седалки от задните, и почти бе готов да ми изтръгне косата от корените, за да се опита да ме разкара от предната седалка.

— Защо караме толкова бавно? — попита Вида. — Нямаш идея накъде сме тръгнали или се надяваш сами да скочим от колата и да се избавим от нещастието си?

Джуд се изправи притеснен. И двамата познавахме този тон. Вида се дърляше с хората, когато й бе скучно, и влизаше в битки, когато бе стресирана. Ако ставаше въпрос за второто, само единият от тях щеше да излезе жив от тази кола… щеше да ни се наложи да отмиваме кръвта от прозорците със седмици.

— Така само ще направя услуга на психарите, които те държат на каишка.

За пръв път бях благодарна за металната решетка помежду ни.

— Те не са психари, надменен галош такъв! — озъби се Вида.

— Аз ли съм надменен? — попита Дунди. — Ама ти въобще знаеш ли какво означава тази дума?

— Ах, ти, смотан…

— Та… — намеси се Джуд с писклив глас. — Руу, откъде се познавате с Дунди?

— Чарлз — изсъска той. — Името ми е Чарлз.

— И това смяташ, че е по-добре ли? — подигра се Вида. Дунди спря колата на един червен светофар и се обърна да погледне към мен. Зад стъклата на очилата му гореше огън.

— Да — отвърнах аз. — Винаги е такава.

Напрежението, което се нагнети в колата, витаеше помежду ни и ни пристягаше, една грешна дума или движение щеше да го възпламени. Джуд барабанеше с пръсти по дръжката.

— Спри се вече, ловецо, че да не взема да ги отрежа — заплаши го Вида.

— Ловец? — отвърна й веднага той, а гласът му се вдигна с една октава от възмущение. — Нали знаеш, че не е нужно да си толкова зла?

Плеснах се с ръка по челото.

— Това те обиди? Тази дума? Та тя вече с месеци те нарича Джудит.

Дунди се изсмя, но като видя погледа ми, трансформира смеха си в кашлица.

— Е, и? — намуси се Джуд и придърпа слабите си колене до гърдите си. — Вероятно не разбирам какво толкова обидно има в това да те нарекат момиче. Вие двете се справяте съвсем добре, когато не се пробвате да ми отхапете главата или да се държите така, сякаш съм на пет години.

— За разлика от какво? — добави Дунди, докато подаваше мигач за включване в магистралата. — Реалните ти десет години ли?

— Ей — предупредих го аз. — Стига глупости! Той е почти на петнайсет.

— Руу — поде Джуд със светещи очи. — Благодаря ти.

— Ти бе толкова непохватен, когато се запознахме — продължих аз, сръчквайки Дунди в рамото, — а пък беше на осемнайсет.

— Както и да е — измърмори Джуд.

— А, не. Ти бе непохватната — поправи ме Дунди. — Лий беше дръзкият, Зу бе сладурчето, а аз бях мъдрият.

Доловихме почукване по решетката зад нас, където се бе настанило лицето на Джуд, чиито тъмнокафяви очи се взираха последователно в нас двамата през металната преграда.

— Би било хубаво — помоли той, — ако и ние имаме идея за какво си приказвате вие. Например кой е този Зу?

Очите на Дунди се приковаха в моите.

— Ти какво точно си им казала?

— Абсолютно нищо — отвърна Вида. — И ако си остане така, ще ви накарам да съжалявате.

Този път аз врътнах очи.

— Добре. Както кажеш.

Усетих познатото топло гъделичкане в средата на гръдния си кош и имах само достатъчно време, колкото да ахна, преди някаква невидима ръка да ме запрати напред, удряйки челото ми в таблото със сила, способна да ме зашемети.

Дунди скочи върху спирачките, принуждавайки колана ми да си свърши работата и да блокира, спирайки върху гърдите ми. Бях захвърлена обратно в седалката, а в зрението ми сякаш избухна фонтан от цветове.

— Ох! Не, за бога! — изръмжа Дунди и удари волана с ръка. — Край! По дяволите! Не използваме способностите си срещу себе си! Дръжте се прилично!

— Успокой се, бабче! — подигра се Вида. — Да не вземеш да си докараш някой удар.

— Не може да си позволяваш… — започна Дунди с ръмжене, но се овладя.

Джуд се засмя притеснено зад нас, но аз единствено успях да сложа ръка върху горящото си чело. Тя беше постигнала целта си.

— Зу беше наша приятелка — осведомих ги аз. — Пътувахме заедно известно време.

— А аз защо си мислех, че Кейт те е измъкнала? — отбеляза Джуд. — Вие нещо сте се разделили ли? Определено ми се струва доста опасничко да се разхождаш сам навън.

— Не беше така — възпротиви се Дунди. — След като ние тримата избягахме от лагера…

Все едно им бе казал, че е магьосник, даже Вида се наклони напред, изведнъж изпълнена с интерес.

— Ти? — започна тя. — Ти си избягал от лагер?

— Лиъм планира бягството — разясни й Дунди. — Но да, избягал съм.

— Това хлапе да не се има за някакъв експерт по изчезванията? — промърмори Вида. — По дяволите!

Очите на Джуд чак проблясваха от вълнение.

— Как беше там? Имахте ли си собствена стая, нещо като затворническа килия? Караха ли ви да работите нещо тежко? Чувал съм, че…

Децата в Лигата бяха бегло запознати с лагерите. Малцина от нас обаче действително бяха пребивавали в такъв и можеха да споделят за живота си там от първа ръка. Но имахме неписано правило — не говорехме за това. Всички знаеха истината, ала тя не живееше в тях по същия начин, по който го правеше в нас. Те бяха чували за разпределителните машини, колибите, тестването, но за тях тези истории бяха просто слухове, нещо напълно объркано. На тези деца никога не им се бе налагало да стоят прави с часове пред поточна линия, не бяха наясно, че страхът идваше под формата на малко черно око на камера, което те следеше навсякъде и по всяко време.

Гръдният ми кош се сви от усилието да запазя мълчание. Един по един пръстите ми се сключваха около сребристия плат на колана, докато почти не започнах да се задушавам.

— Нещо не си спомняте ли? — попита Джуд. — За кратко ли сте били там? Затова ли не можете да говорите за това? Защото няма какво да се каже ли?

— На твое място бих млъкнал — посъветва го Дунди.

— Хайде де — хленчеше Джуд. — Ако тя просто ни обясни…

— Какво? — Думата сякаш избухна от мен. — Какво искаш да ти разкажа? Искаш да чуеш за това как ни бяха завързали като животни, за да ни вкарат в лагера, или пък… Хей, ами да взема да ти разкажа за онзи път, когато един от СОП така би едно момиче по главата, че тя загуби едното си око. Или пък искаш ли да ти разкажа какво е цяло лято да пиеш мръсна вода, докато най-накрая сложиха нови тръби? Как се събуждах уплашена и си лягах в ужас всеки божи ден, и то за период от шест години? За бога, остави ме на мира! Защо трябва все да ровичкаш, при положение че знаеш, че не желая да говоря за това?

Съжалих за избухването си още по средата на монолога си, но речта ми се изливаше и нова, подла предателска дума следваше всяка предишна. Дунди погледна светещия син часовник, а после впери очи в кишавия зимен път. На задната седалка Джуд бе притихнал като сняг, падащ върху асфалта, устата му се отваряше и затваряше, сякаш се опитваше да усети изгарянето, причинено от напусналите устните му думи.

— Не знам за вас, ама аз бих чула за еднооката мацка — каза Вида и сви рамене.

— Ти вероятно си най-лошият човек, когото някога съм срещал — каза Дунди.

— А такива като теб са причината, поради която имаме средни пръсти.

— Хора… — започнах аз.

Преди доста време Кейт ми бе казала, че единственият вариант да преживееш миналото си е като намериш начин да го залостиш зад себе си — да затвориш вратата, преди да преминеш в следващата по-осветена стая. Страхувах се. Това бе истината. Бях вцепенена от вина и срам, които обичайно нахлуваха, когато се връщах обратно по стъпките си, завъртах ключалката и откривах момичето, което бях зарязала… там. Не исках да знам какво й бе причинила тъмнината. Не бях сигурна дори дали тя щеше да се разпознае в мое лице.

Не исках да знам какво щеше да си мисли за мен Дунди, след като научеше какво бях правила за Лигата.

Не исках да знам какво Лиъм щеше да си мисли за мен или за миризмата на дим, която се бе пропила в косата ми и не можеше да се махне, независимо от това колко често я миех.

— Поне ни разкажи как сте се разделили с Лиъм — помоли ме Джуд. — Ако сте пътували заедно, защо сте… ъм… престанали? Знам, че Кейт е дошла да те вземе, когато си натиснала паникбутона, но Лиъм вече нямаше ли го в този момент? Ами той? — И той посочи към Дунди.

Тези спомени не бяха по-малко болезнени, но бяха важни.

— Добре — предадох се аз. — Вече знаете, че пътувахме заедно — Лиъм, Дунди, Зу и аз. Но това, за което не сте наясно, е, че търсехме едно място — убежище на име Ийст Ривър. За да разберете защо съм постъпила така и как той се озова сам, ще трябва да започна оттам.

— Добре — рече Вида и се дръпна назад от решетката, а очите й се преместиха към прозореца вдясно от нея. Първите следи от сняг се носеха из въздуха над пътя, който колата превземаше с ръмжене.

Разказах им за Ийст Ривър — как бяхме решили, че сме попаднали в мечта, преди да се събудим и да разберем, че сме хванати в капан — в един кошмар. За Кланси, което се оказа доста по-трудно, отколкото очаквах. Как бяхме избягали, как стреляха по Дунди и как останахме само двамата в убежището. Джуд се опита да ме прекъсне. Очите му се бяха разширили от притеснение или объркване — и аз не знам точно. Усещах как собственото ми сърце се издига нагоре, по-нагоре, още по-нагоре, докато се наложи да го преглътна, за да мога да продължа с това, което идваше подред. Моето решение и сделката с Кейт. Какво бях видяла в спомените на Коул и неговото собствено обяснение на нещата.

По някакъв странен начин това ме караше да се чувствам по-близо до Лиъм. В мислите ми той бе жив и ярък. Непоклатимият, енергичен Лиъм със слънчевите му очила, слънчевата светлина в косите му и думите на любима песен върху устните му. Почти очаквах да надзърна и да го видя на шофьорското място.

Никой не проговори. Не можех да се насиля да погледна назад. Усещах как противоречивите чувства на Джуд и Вида полепваха към кожата ми така, както кондензацията се събираше по прозорците.

Долових леко докосване по рамото си. Обърнах се бавно и видях как Джуд издърпва пръста си обратно през металната решетка. Долната му устна бе побеляла точно там, където я беше стиснал между зъбите си. Ала не ме гледаше със страх или с някое от грозните му производни, а просто с дълбока, искрена тъга…

Той все още имаше силата да стои и да ме наблюдава.

— Руу — прошепна Джуд. — Толкова съжалявам.

— Може ли да попитам само едно нещо? — каза Дунди, а откакто бях привършила с разказа си, гласът му звучеше като свит в гърлото му. — Какво ще правиш с тази флашка?

— Ще я занеса обратно на Коул — разясних аз. — С него имаме сделка. Ако му предам обратно информацията, той ще успее да пренасочи приоритетите на Лигата обратно към освобождаването на децата от лагерите и разобличаването на правителствените лъжи.

Дунди разтърка челото си.

— И ти му вярваш? Единственото, което Лиъм някога ни е казвал за него, беше, че му е палил играчките, когато не е ставало на неговото.

— Вярвам му — казах аз. — Няма да ни нарани. Изглежда, че той е един от малцината, които не искат да ни разкарат.

— Разкарат? — попита Дунди притеснено.

Оставих Джуд да му разясни, чието препъващо се, криволичещо обяснение бе обвито в сурова печал, която правеше историята още по-ужасна за слушане.

— Не. Не. Не. Не. Не! — възмути се Дунди. — Значи, просто ще се върнеш и ще се надяваш те да успеят да премахнат всички лоши семена?

— Не го казвай така! — извика Джуд. — Нещата ще се оправят. Нали Роб вече го няма? Кейт ще ни потърси, когато вече можем да се приберем.

— Вие с Лиъм ще сте в безопасност, поне що се отнася до Лигата — казах на Дунди. — Те няма да ви преследват. Това ти е ясно, нали? Нали разбираш защо обещах на Коул, че ще го направя?

— Разбира се. Схващам — каза той, а гласът му бе достатъчно студен, за да инжектира мраз във вените ми. И отново успях да доловя въпроса, който в действителност ми задаваше в тишината, изпълнила пространството помежду ни. Знаех какво иска да попита, защото същата тази мисъл циркулираше и из моята глава през последните няколко дни.

Ако информацията е толкова важна, защо въобще ще я предоставяш на Лигата?

От всички тренировки, Операции и експлозии, спонсорирани от Лигата, на които бях имала нещастието да стана свидетел, никоя не бе дори наполовина толкова драматична, колкото впечатляващата история за бягството на Дунди.

Спряхме се да пренощуваме на паркинга на един стар къмпинг край град на име Ашвил в западна част на Северна Каролина. Бях успяла да запълня по-голямата част от петчасовото пътуване с обяснения и това ме бе оставило изтощена. Не оказах никаква съпротива, когато Дунди и Джуд започнаха да спорят за спирането.

Всички заедно обходихме набързо района, за да сме сигурни, че няма други посетители. После се събрахме, за да извадим екипировката от вана. Натиснах ключалката на багажника и се дръпнах настрани от отварящата се врата.

— Боже мой! — успях да изтърся.

Това, което видях, бе толкова… впечатляващо. Стена от малки, подредени пластмасови шкафчета, всичките услужливо налепени с грижливо написани етикети като „ПЪРВА ПОМОЩ“, „ВЪЖЕ“, „ВИТАМИНИ“ или пък „КУКИЧКИ ЗА РИБОЛОВ“. Вложената мисъл и труд, за да бъде създадено всичко това, бе нещо впечатляващо — ако не и напълно ужасяващо с безмилостната прецизност, която лъхаше от тях.

Джуд хвърли на Дунди дълъг изучаващ поглед.

— Като малък си имал гащи с дните на седмицата, нали?

Дунди просто бутна очилата нагоре по носа си.

— Въобще не виждам как това ти влиза в работата.

Докато вдигахме палатката, която намерихме грижливо свита под задната седалка, той ми разказваше историята си. Вида поне успя да запали малък огън с помощта на запалка.

— Всъщност не си спомням повечето от случилото се — започна Дунди, докато се бореше с рамката на палатката. — От Лигата ме закараха до най-близката болница, която се оказа тази в Александрия.

— Не във Феърфакс ли? — попитах аз, отмествайки влажната коса от лицето си. Джуд и Вида се стараеха да дочуят историята, колкото бе възможно, без да се издадат, че ги интересува.

Дунди вдигна рамене.

— Имам бегъл спомен от някакви лица, които ме наблюдават, но… Нали съм ти казвал, че приличам на баща си?

Кимнах.

— Ами… една от лекарките ме разпознала. Тя работила с баща ми, но се преместила… Както и да е, това не е важно. Успели да ме стабилизират, но лекарката и колегите й били наясно, че трябва да ме транспортират до по-добре оборудвана болница. Затова тя отишла до телефона, за да издири баща ми. Нали помниш, че той щеше да се срещне с нас в ресторанта на леля ми?

— Да, спомням си.

— Та той посрещнал линейката, когато съм пристигнал в болница Феърфакс. Вече ми били подготвили фалшиви документи, така че ме регистрирали под това име. През цялото време съм бил с кислородна маска на лицето. Преминал съм през два охранителни поста, но никой не се е усъмнил в мен.

— И не са казали на агентите кой те е довел — завърших аз. — В Лигата нямат никаква представа за това, което ти се е случило. Все още се водиш Изгубен по време на действие във всички свързани файлове с тази Операция.

Дунди изсумтя.

— Опитали са се да излъжат агентите, че съм получил сърдечен удар и съм умрял, но те не се хванали. Един ден при баща ми минали шестима различни мъже, които го търсели, за да измъкнат информация. Така и не изкопчили и думичка от него.

Изглежда, основната хитрост не била в това да го приемат в нова болница под фалшиво име, защото там вече били специалисти по не-питайте-няма-да-ви-кажем-политиката, когато ставало дума за взаимодействие с правителството и желанията му за предоставяне на информация. Затова и почти били на ръба от затварянето цели шест пъти. Гениалното в идеята на д-р Мериуедър било да прикрие сина си Маркус Бел за лекуване в изолирана стая в родилното отделение. Когато той вече бил достатъчно здрав, тялото му било сложено в плик за трупове и изкарано от болницата в наета катафалка. Агентите на Лигата открили документите от прехвърлянето и се опитали да навържат нещата, но Дунди се бил превърнал в дух още от момента, в който влязъл в болницата във Феърфакс.

От там нататък трябвало само да намерят безопасно място, на което той да възстанови силите си и отново да заякне.

— На вас ще оставя да си представите какво е да живееш в разнебитена плевня в северната част на щата Ню Йорк цели четири месеца — каза той и направи гримаса, изпъвайки рамото си назад. — Додето не умра, всеки път, щом затворя очи, ще усещам миризмата на сено и тор.

Старата плевня принадлежала на близка приятелка на семейството и се намирала в планината Адирондак, а от приказките му се подразбираше, че тя се оказала изолирано и студено място, на което му било доста самотно. Родителите му успели да отидат едва два пъти, тъй като не бивало да пораждат съмнения, но възрастната жена, която притежавала фермата, го посещавала два пъти дневно, за да помага за физическото му възстановяване и да му осигурява храна. През по-голямата част от времето обаче той умирал от скука.

— Ще ми се да мисля, че се разбирам добре с по-възрастните, но тази жена изглеждаше така, сякаш всяка сутрин възкръсваше от криптата.

— Да. За да те храни и лекува — напомних му аз.

— Единствените книги, които имаше, бяха за една стара мома, която разрешава криминални случаи, притесняващи хората в малкото й село — осведоми ни той. — Все пак ми е разрешено да изпитвам лека горчивина относно цялото това преживяване.

— Не — казах аз. — Всъщност даже съм твърдо убедена, че не ти е.

— И как съумя да се справиш с всичко… това? — попита Джуд.

Дунди въздъхна.

— Всъщност заслугата принадлежи на г-жа Бъркшайър. След като й разказах как съм се измъкнал от Вирджиния, тя ми сподели нещо, а именно че последното място, на което хората търсят гонените, е сред самите ловци. Естествено, успя да заспи по средата на изречението. Наложи ми се да чакам четири часа, за да бъда озарен от втората част на мистицизма й.

Закрих очите си с ръка.

— Ще ви се похваля, че досега не са ме заподозрели нито веднъж — каза той прекалено доволен от себе си. — Родителите ми ми намериха фалшив акт за раждане, което всъщност бе и най-трудната част. Въобще не е толкова непосилно да се регистрираш официално като преследвач. Трябва просто да си набавиш правилните документи и да си съчиниш история.

Огънят се разпука шумно и погълна малката купчина дърва, която бяхме събрали. Това ми се стори добро място, на което да спрем историята за кратко. Станах и издърпах Дунди от земята, за да дойде с мен. Джуд започна да се изправя, но аз му махнах да остане.

— Отиваме да вземем малко храна — осведомих го аз. — Ей сега се връщаме.

— Не се притеснявай — намеси се Вида със захарно сладкия си глас и преметна ръка през рамото на Джуд. — Известни сме с това, че успяваме да преживеем две минути и без теб.

Беше ми доста трудно да не изразя яда си по пътя към колата.

— Въобще не вярвам на това момиче — довери ми Дунди, обръщайки се през рамо, за да погледне седящата с проснати напред крака Вида. — Младежи, които си боядисват косата, обичайно се борят с комплексите си за малоценност. Или пък крият тайни.

Повдигнах едната си вежда.

— Младежи?

Той така се бе вглъбил в нея, че за малко щеше да фрасне лицето си в задната врата на вана. Ръката му се стрелна към лявото му рамо, сякаш за да го предпази.

— Дай да го видя — помолих аз, спирайки го, преди да успее да се протегне за шкафчето с надпис „ПРОТЕИНОВИ БЛОКЧЕТА“. Той въздъхна и извади ръката си от ръкава на якето. Ризата му беше достатъчно широка, че да му позволи да дръпне яката надолу към лявото си рамо, върху което се разкри розов кръг, голям колкото монета, с набръчкана кожа, открояваща се от иначе тъмната му плът.

— Те… — гърлото ми изведнъж пресъхна. — Те извадиха ли го? Куршума?

Той нагласи обратно ризата си и я приглади надолу.

— Изстрелът е бил чист. Минал е направо. Не беше нищо особено като за рана от куршум.

Не беше нищо особено. Преглътнах в опит да не се разрева.

— О, не! Пак ли? — подигра се той. — Добре съм. Жив съм.

— Защо се върна? — прошепнах, чувайки как собственият ми глас се пропуква. — Защо не си остана там, където си бил в безопасност?

Притиснал храната към гърдите си, Дунди се протегна, за да затвори вратата.

— И да ви оставя вас, двамата идиоти, да се скитате сами?

Видях как два пъти издиша тежко, изпращайки дъха си да отплава като дълъг бял облак.

— Толкова съм ти ядосан — призна си най-накрая той съвсем тихо. — Бесен съм! Знам защо си се изтрила, разбирам го, но ми се иска да те разтърся, докато разумът се върне обратно в теб.

— Знам — отвърнах му. — Наясно съм.

— Убедена ли си? — попита ме той. — Не си готова да оставиш тези двамата, макар че те биха могли да издадат и мен, и Лий на Лигата. Застанала си на огневата линия заедно с най-лошите хора и нямаш никого, който да ти пази гърба. Как мислиш, че ще реагира Лий, като разбере какво си сторила?

Възелът в стомаха ми се стегна до болезнения предел. Той бе бесен. Силата на гнева му го зареждаше с енергия и го превръщаше във фар за ума ми. Това го правеше и уязвим, и открит.

— Той няма да научи — казах аз. — Обясних ти, че ще взема флашката и ще се уверя, че той е наред. Не смятам да… Няма да се намесвам.

— Това е най-тъпанарското и страхливо нещо, което някога съм чувал да излиза от устата ти — изстреля той обратно към мен. — Преди ни беше излъгала за това какво си и тогава го схванах. Проумях защо го направи, но сега… навън си и можем всички да бъдем заедно отново, а ти избираш единствения вариант, който завършва с раздялата ни? Може и Лиъм да ти прости това, което си направила, но ако се върнеш обратно при тях в Калифорния, лично аз никога няма да ти простя.

Той се обърна и тръгна към огъня и тъмнозелената палатка, но спря и се завъртя обратно към мен.

— Помниш ли какво бе чувството, когато нападнаха Ийст Ривър и се скрихме в езерото? През цялата тази нощ си мислех: това вероятно е най-лошото нещо, което някога ще ми се случи. Същото си мислех, когато бягахме от Каледония, след като се бе наложило да изоставим другите деца в бараката, и кървейки, напредвахме през снега. И накрая, когато ме простреляха. Но истината е, че съм грешал. Руби, най-ужасното нещо, най-неприятното чувство, бе да бъда в безопасност в плевнята и да не знам в продължение на шест месеца какво се е случило с теб, Лиъм или Сузуме. Да виждам как имената ви изскачат в мрежата на преследвачите със завишени награди и евентуални проследявания и да не мога да открия когото и да било от вас с месеци.

Понякога… през повечето време с Дунди бе трудно да различиш гнева му от страха. Те взаимно се подхранваха.

— И после, изведнъж… ти започна да се появяваш навсякъде. В Бостън, на гарата в Роуд Айланд. Предполагам знаеш, че действаше доста безотговорно — той ми хвърли неодобрителен поглед. — А с Лиъм беше още по-зле. Нищо с месеци и хоп — донос, че е бил видян във Филаделфия. Трябваше да изфабрикувам доказателства, че информацията е грешна, за да успея да го изтрия от мрежата.

В Лигата разполагаха със задни вратички към мрежите с данни за деца и на Специален отряд Пси, и на преследвачите, но никой от профилите на Лиъм не бе пипан от доста отдавна. Знам. Проверявах го по два пъти седмично. Сега разбирах защо последния път, в който го бях прегледала, той изглеждаше така, сякаш никога не е бил актуализиран.

— Защо отиде в къщата му? — попитах аз. Моментът на появяването ни не можеше да бъде просто съвпадение.

— Досетих се, че търсиш нещо, свързано с измисления от Хари протокол, който да им помогне да се открият наново. Съдейки по местата, на които бе забелязвана, реших, че вие двамата вероятно идвате към старата му къща, за да проучите дали баща му е последвал процедурата.

— Която е била каква?

— Когато Коул и Лиъм напуснали, за да идат в Лигата, Хари им казал, че ако той и майка им усетят, че трябва да се махнат, ще остави координатите на мястото, към което са поели, под перваза на прозореца на старата спалня на Лиъм.

— Ти намери ли ги тези координати? — попитах го аз.

— Не — бе отговорът му. — Там нямаше нищо.

— Вероятно затова е отишъл да намери Коул във Филаделфия, за да провери дали той знае нещо.

Дунди потърка устните си с пръст и кимна.

— И аз това си мисля. Не че това ни помага, при положение че Коул няма никаква идея.

— Знам — потвърдих аз. — Лутаме се на сляпо. Точно като едно време.

Дунди въздъхна и аз се наклоних към него, облягайки чело в горната част на ръката му.

— Ще наблюдаваме мрежата с данни на преследвачите. Ще проверим дали ще има нови забелязвания — Дунди размърда кутиите и ги вдигна нагоре към гърдите си. — На няколко пъти той вече се издъни. Има шанс да го стори отново.

Това беше ужасяваща мисъл. Можеше и да получим информация за него, но вероятността да бъдем прекалено далеч, за да връхлетим и да го спасим, ако бъде заловен, бе прекалено голяма. Той вече имаше доста сериозен аванс пред нас, което правеше разстоянието трудно за преодоляване. Осъзнаването на този факт беше съкрушително, внезапно всичко изглеждаше толкова по-трудно и по-невъзможно от преди няколко минути. Всичко като че ли беше безсмислено.

— Много съм уморена от това — казах му аз. — Знам, че нямам право да съм. Признавам, че аз го причиних — на нас, на себе си, — но вече не искам да се боря. Толкова съм изтощена от всичко, от осъзнаването, че нещата никога няма да се оправят, че нищо, което предприема, няма да ги подобри. До гуша ми е дошло.

Дунди прехвърли кутиите в ръцете си и се наклони, за да се вгледа по-отблизо в лицето ми. Не плачех, но гърлото ме болеше, а главата ми пулсираше.

— Не! Ти си просто изтощена — успокои ме той. — Депресия, притеснение, трудност да се фокусираш — класически случай. Хайде, ще се почувстваш по-добре след малко храна и сън.

— Те също няма да решат нещата.

— Знам — отвърна той, — но и това е начало.

Преди доста време бях научила, че е възможно така да си преминал точката на изтощение, че дори сънят вече да не е осъществим вариант. Стомахът ме болеше от нужда от него, главата ми тежеше, но усещах как очаквам нещо с напрегнати мускули и ум, който не успяваше да се успокои. Независимо от това колко усърдно се борех да се фокусирам върху една точка от покрива на палатката или пък да броя овце, мозъкът ми все се отплесваше към онази нощ, която бяхме прекарали в изоставения Уолмарт. Към децата, за които бяхме твърдо убедени, че искат да ни прецакат по възможно най-ужасния начин.

В някакъв момент очевидно съм задрямала, защото изведнъж усетих как нахлулата вътре струя студен въздух ме разбужда. Вида бе на входа на палатката. Отвори ципа възможно най-бавно и тихо и излезе навън. Главата ми успя с неимоверна трудност да се измъкне от мъглата на съня, но вече бях достатъчно будна, за да пролази в мен подозрителността, независимо от това колко ми се искаше да се върна обратно в страната на сънищата.

Преброих до трийсет. После до шейсет. Ослушвах се, а стъпките й ставаха все по-недоловими. Гледах и чаках да се върне.

Не го направи.

Какво си наумила?, помислих си, докато се прехвърлях през дългите крака на Дунди, за да стигна до входа на палатката. Ако бе имала нужда от чист въздух или бе излязла до тоалетна, вече щеше да се е върнала.

Въпреки всепоглъщащата тъмнина успях веднага да я различа. Тя трепереше и потриваше ръце, опитвайки се да отхвърли ледената прегръдка на нощта. Забелязах, че хвърли поглед към палатката. Дръпнах се назад, надявайки се, че луната не е достатъчно ярка, за да може да различи силуета ми зад тънкото водоустойчиво покритие на палатката.

Вида се промъкна покрай жълтеникавокафявия Форд Експлорър на Дунди. Обиколи го два пъти и накрая спря край шофьорската врата.

Да не съм на мястото ти, помислих си, усещайки се малко по-самодоволно, отколкото вероятно бе необходимо. Напомнила бях на Дунди да я заключи. При положение че пистолетът й бе в жабката, щеше да се наложи да намери камък или нещо друго достатъчно тежко, за да счупи стъклото, ако искаше да проникне вътре. А това трудно щеше да успее да извърши безшумно.

Ако не бе ярката й коса, вече щях да съм я изгубила в тъмнината. Тя се отклони от пътеката и навлезе в гората. Изправих се и се измъкнах навън. Минах по стъпките й край колата, очаквайки да видя колко още ще се отдалечи. Пръстите на краката ми направо измръзваха, докато залепваха за скрежа, покрил буците дива трева и кал. Вида продължаваше да крачи, а аз продължавах да се промъквам след нея. Все повече и повече. Докато тя стигна толкова далеч, че косата й напълно се изгуби сред прихлупените от нощта дървета. Но и това не беше достатъчно, за да скрие синьо-бялата светлина на устройството в ръцете й, която проряза тъмнината.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Изчакай я да се върне, нашепваше разумът ми. Изненадай я тук.

Но аз вече тичах още преди мисълта за това да се е оформила напълно в ума ми. Всичките тренировки, които от Лигата се бяха опитали да ми наложат, способността ми за преценка и всякаква логика бяха изтръгнати с първото примигване на тази странна светлина. Ако тя се свързваше с Коул, защо й се налагаше да се крие от нас? Защо би му пращала съобщение, усамотявайки се?

Защото не се свързваше с Коул!

Завих покрай колата. Настъпващата зима бе разсъблякла близките дървета, голите клони ме удряха по лицето и ръцете. Фините кръпки от лед и скреж, които покриваха туфите трева, жилеха краката ми като оси, но това не бе нищо в сравнение с проправянето на път през гъсталаците от мъртви храсти.

Нямаше значение колко шум вдигам. Не очаквах да я изненадам. Никой не можеше да изненада Вида. Просто се борех за колкото се може повече надмощие в момента, в който я съборих на земята.

Тя все още бе сграбчила устройството, когато наведох глава и врязах рамо в нея. Вида имаше достатъчно време да замахне с коляно нагоре и да ме уцели право в гърдите. Заради това, че бях отпуснала цялата си тежест върху нея, а тя от своя страна се крепеше само на единия си крак върху неравния хълм, и двете се озовахме на земята.

Захванах крака й с моя, а тя се протегна, за да ме сграбчи за врата. Нито една от двете ни не възнамеряваше да пусне. Дори докато се търкаляхме надолу по склона, удряйки се в храсталаците и успявайки да уцелим всеки самотен камък в тази скапана планина. Не спирахме — не бяхме способни. Докато накрая не се блъснахме в едно дърво и не предизвикахме дъжд от умрели кафяви листа върху себе си.

Зрението ми блуждаеше — и от въртенето, и от ударите, — но аз се бях озовала отгоре. Имах предимство и се възползвах. Топъл прилив от дъха на Вида замъгли въздуха. Прихванала бях кръста й с двата си крака. Опитвах се да я задържа на място и се запресягах към тъмния уред, лежащ край врата й.

Никога през живота си не бях виждала ужас като този в очите на Вида.

Тя се повдигна изпод мен и освободи досега заклещената под тялото й ръка. Удари ме толкова силно, че за секунда пред погледа ми всичко стана бяло. Ръмжейки, тя пак засили разтворената си длан и ме фрасна в ухото, успявайки да ме свали от себе си.

Скочи на крака, а аз се запрепъвах зад нея. Зрението ми се разполови и не бях сигурна кой от двата й крака в действителност летеше към стомаха ми, докато не установи контакт. Прикрих лицето си с ръце, за да блокирам следващия удар.

— Как можа…? — изпъшках аз.

Пръстите ми хванаха китката й, но тя се освободи. Засилих юмрук към нея и с изумление зърнах как полита назад във въздуха и изминава около шест-седем метра в гората още преди да съм успяла да я докосна.

— … ете! Спрете!

Дишах тежко и съумях да остана на краката си едва за секунда. Поддадох странично в грубата прегръдка на едно дърво и се свлякох до долу на колене. Думите бяха трудно доловими под рева на кръвта, която пулсираше в ушите ми. Обърнах се и видях как Джуд се клатушка надолу по хълма, препъвайки се през гъстия куп от клони и влажни листа, докато не падна на колене покрай Вида.

Дунди стоеше настрани на известно разстояние, а ръцете му все още бяха изпънати в посоката, в която я бе захвърлил.

— Какво… — извика той — … по дяволите, става?

— Т-тя… — заломотих аз, разпервайки треперещата си ръка, за да успокоя устата си. Той тръгна към мен, светейки с фенерчето си в моята посока. — Тя имаше… устройство… обаждане… централа…

Щом Дунди най-сетне стигна до мен, се наведе и ме хвана за ръката. Извърнах се от силната светлина, с която се опитваше да светне право в лицето ми. Залитнах настрани от него и земята се повдигна, за да ме посрещне.

— Виждаш ли го? — чух се да го питам. — Виждаш ли го? Дай ми… Дай малко светлина.

— … питай я! — крещеше Вида. — Тя ме нападна!

Дунди чинно насочи фенерчето натам, накъдето сочех.

— Ти трябва да седнеш. Ей! Ти чуваш ли ме въобще?

Опипах земята, пръстите ми претърсваха шумата, камъните и корените. Усетих го веднага щом го докопах. Черната обвивка бе неестествено гладка и все още гореща на допир. По време на боя екранът бе паднал с лице към земята и светлината бе приглушена.

— Какво е това? — Дунди се сви и клекна долу до мен. — Телефон?

Беше близко, но и не съвсем.

— Разговорник? — дочу се стреснатият глас на Джуд. — Откъде го взе?

Той стоеше зад нас и поддържаше олюляващата се Вида. Не, не я подкрепяше. Държеше я с едната си ръка през гърдите, за да й попречи да се хвърли на гърлото ми.

Глупаво, храбро хлапе, помислих си за хиляден път. Обърнах очи надолу към екрана и го активирах.

Прекъснала я бях насред писането на съобщение. Добре. Доближих дисплея до очите си, разглеждайки набързо серията от безсмислени цифри и букви. Малката черна линийка още примигваше и очакваше тя да завърши започнатото.

ПРИ МЕН СА // ФАЗА ДВЕ ИНСТРЛВЖЕРЛ:КССЛКЖДФЖ

— Ах, ти, кучко! — казах и погледнах нагоре. — Значи, наистина си мислела, че ще успееш да ни изработиш? И да ни предадеш на Лигата? Какво ти обеща Албан? Че ти ще станеш Водач на екипа ли?

Почти бях ослепяла от ярост, твърде ядосана, за да й разреша да отговори. Изправих се и хвърлих устройството на земята. Вида и Джуд отстъпиха назад. Мозъкът ми бучеше от нужда, от желание да навлезе в нейния и да го остави обезобразен и разрушен. Гневът ми увеличаваше силата си и си помислих, при това съвсем сериозно, че ако ги пусна на свобода, този път ръцете ми щяха да я превземат без дори да се налага да я докосвам. Обърнах се, готова да ги оставя да излетят.

Но вместо това усетих как една ръка се свива около китката ми и ме дърпа назад. Дунди също беше на крака, а очите му бяха фиксирани върху екрана. Чух как натисна някакъв бутон и изведнъж Разговорникът се понесе пред лицето ми, а аз четях старо, вече получено съобщение.

ПРОДЪЛЖИ НА ЮГ ПО 40 // РАЗИСКВАНИЯТ АДРЕС // ОБЯСНИ АКТУАЛИЗИРАНАТА ОПЕРАЦИЯ ВЕДНАГА ЩОМ ВЛЕЗЕШ В КОНТАКТ // КАЖИ, ЧЕ СЪЖАЛЯВАМ

— Кажи й, че съжалявам? — обърнах се обратно към Вида, която се бе извърнала настрани. Лицето й бе като каменна маска. — Кой е това? Коул ли?

Подутата й устна правеше говора й неясен, а когато промълви нещо, бе толкова тихо, че ми се наложи да се напрегна, за да я чуя. Нежеланието й доказваше теорията, която се бе зародила в ума ми. Все пак имаше само един човек, когото тя защитаваше така.

— Не — отвърна тя. — Беше Кейт.

Бях готова да чуя всичко още там, но Дунди настоя да се върнем в лагера и да накладем огъня отново, заявявайки остро нещо от рода на: Предпочитам да не разбирам лоши новини насред смразяваща нощ, за което много ви благодаря.

Той ме насочи към единия край на догарящия огън и пое към колата си. Бегло дочух, че вратите й се отключиха, а после една от тях се затвори. Когато отново седна до мен, започна да чисти раните по лицето и ръцете ми с пълна липса на съчувствие.

— Някой по-добре да започва да говори веднага — каза той. — Защото, повярвайте ми, не искате и да чуете какво имам аз да кажа по въпроса. Особено в един сутринта.

Вида подсмръкна и придърпа колене към гърдите си. Дясната част на лицето й бе изцяло в тъмнина. Освен ако не бе покрита с огромна синина.

Повдигнах Разговорника към слабата светлина от огъня, като го размахах наляво и надясно.

— Кой ти даде това? Нико ли?

Тя толкова се забави с отговора, че реших, че няма да го получа. В действителност само ми кимна. Ноктите й се забиваха в земята и извлачваха буци пръст в свитите й юмруци.

— Значи, той и Кейт са също в това? — попитах аз. — Кой друг?

Вида скръсти ръце пред гърдите си и впери поглед в тъмната далечина.

— Защо не ни каза? — попита я Джуд. — Тя ли те накара? Това няма никакъв смисъл, а още по-малко пък има смисъл да не искаш да говориш. Беше хваната и сега Операцията е компрометирана. А какво трябва да правиш, ако това се случи?

Приеми, приспособи се и действай. Бързо. Тези думи бяха надраскани на една от стените в залата за тренировки. Все едно ги бяха татуирали директно върху мозъците ни.

— Добре де — рече тя, докато описваше кръгове назад с раменете си, като че ли за да разпусне напрежението там. Ядосана е, осъзнах аз. Вида беше бясна на себе си. Перфектният малък войник бе провалил собствената си Операция — онази, специалната, която й бе поверена от Кейт. Тя дишаше тежко, вдишвайки въздух между стиснатите си зъби. Кейт бе единственият и най-важен човек в живота й. Единственият, който наистина имаше значение за нея. Имах си нещо наум защо не беше споделила тази информация, но желаех да го чуя като признание лично от нея.

— Кейт и Коул са планирали всичко това още от момента, в който му върнахме задника обратно в Щаба — обясни ни Вида. — Те са приятели отдавна. Тя го е взела под крилото си, когато е дошъл в Лигата. Помогнала е за обучението му. Той й е разказал истината за твоя Очарователен Принц и флашката, а ти си била единственото решение, което са измислили. Не ми е ясно защо, но Кейт ти има глупашко доверие, че ще се справиш с нещата.

— Тогава защо Коул ми пробута тази история?

— Наблюдават я. Роб и другите. Тя е знаела какъв е той или поне го е била разбрала преди няколко месеца, но се е постарала да остане край зловещия му задник, за да е сигурна, че няма да ни подгони. Не е могла да иде при Албан или при някого от съветниците му, защото се е страхувала, че ще я изтеглят от нас, тъй като щели да решат, че създава проблеми. Нико ни показа на нас с Коул и Кейт видеото с убийството на Блейк… Тя почти превъртя.

— Кога бе това?

— Тъкмо след като напуснахте Щаба — Вида захвана кичур коса зад ухото си, поглеждайки към мен. — Нико обясни, че си му наредила да не го прави, но нещо, което си казала на Коул, го накара да настоява. Те няма да разгласяват видеото, докато не върнем информацията.

Разбира се. Тъй като основният ни приоритет бе запазването на Лигата цяла. Не защитата на деца. Не справянето с психопати.

— Дайте да видим дали разбирам добре — започна Дунди. — Кейт е била наясно с всичко от самото начало, но си е мълчала? Да не би идеята да е била тя да е нещо като допълнително подсигуряване?

— Не е зле, бабче! — възхити се Вида. — Коул каза, че ролята на Кейт трябва да остане тайна. Дори от теб. Ако ви хванеха и ви доведяха за разпит, той не искаше да можете да я издадете. Ако той паднеше, поне Кейт щеше да остане да се грижи за нас. На нея това не й хареса, но й казах, че ще трябва да се съгласи, иначе аз няма да ви помогна. Тя не каза да, докато не разбра, че няма начин Джуд да бъде махнат от участниците в мисията, без останалите да станат подозрителни. Роб лично го беше изискал.

Джуд сякаш го делеше един дъх от това да се изповръща върху себе си. Светлината от огъня издърпваше червенината от паниката, избила върху бузите му.

Вида му хвърли доста състрадателен поглед.

— Кейт каза, че той е избягал, след като ти го издаде. Напълно е изчезнал от мрежата, преди Бартън да успее да го хване и да го докара за разпит.

— Значи, той няма да е там, когато се приберем — каза Джуд, въздъхвайки с облекчение.

Не, но това означаваше, че бях освободила в света едно яростно чудовище, което можеше да го разкъса и да го съшие отново по собствено желание.

— Това е всичко, което знам — приключи Вида. — Край. Но да ви кажа още отсега — ако някой от вас спомене дори само думичка по адрес на Кейт, така ще го нападна, че на мен ще кръщават урагани поне още столетие.

Отворих уста, за да отвърна на обстрела, но накрая се отказах. Откакто познавах Вида, винаги бях усещала остро чувство на съжаление към нея заради явния начин, по който боготвореше Кейт. Мислех си, че бях доловила частица от истинската Кейт, която живееше под излъсканата външност. Но сега ми ставаше все по-трудно и трудно да вярвам, че която и да е от нас бе напълно права за това коя беше Кейт. За мен вярата й в Лигата винаги бе изглеждала наивна. Досега си бях мислила, че просто си затваря очите за всичко, което се случва около нея, за да си остане в този щастлив свят, съществуващ само в ума й. Може пък Джуд наистина да бе прав и днешната Лига по нищо дори да не напомняше на онази, в която тя се бе вляла по желание преди години.

Тогава защо ми се бе представила толкова откъслечно? И защо ми беше отнело толкова дълго време, за да напасна парчетата в пълна картина?

— Предполагам, че си в директна връзка с Кейт? — Дунди взе Разговорника от отпуснатата ми ръка и го превъртя. — През цялото време тя ли те упътваше?

— Да — призна Вида. — Тя ми изпрати пътя, по който да стигна тук. Жалко, че не може просто да му качи задника в Гугъл Мапс. Дори Нико не успя да го открие.

Екранът между пръстите на Дунди оживя, просветвайки, и издаде тихо, вибриращо ръмжене. Светлината, която отдели, бе достатъчно ярка, за да можем всички да видим как веждите му подскочиха над рамката на очилата му.

— Ами… вероятно е тя и да не може да ни изпрати точните координати — каза той, въртейки го в ръцете си. — Но все ще има идея откъде бихме могли да започнем.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

ЦЕЛТА ЗАБЕЛЯЗАНА КРАЙ НАШВИЛ // ВРАЖДЕБНО СИНЬО ПЛЕМЕ В ОКОЛНОСТИТЕ // ПОДХОДЕТЕ С ПОВИШЕНО ВНИМАНИЕ

— Тази информация не е отбелязана в мрежата на преследвачите — информира ни Дунди. Пръстът му почукваше по екрана на малък таблет, който му бях извадила от жабката, и се плъзгаше надолу-нагоре. — Макар че това не е изненадващо. През последните дни не можах да уловя интернет сигнал, за да сваля актуализация.

— За какво служи това? — попитах. Най-отгоре на цветния екран бе насиненото и намръщено лице на Лиъм. Предполагах, че снимката бе правена, когато е бил докаран в Каледония. До нея имаше списък със същата информация, до която бях успяла да си осигуря достъп и чрез мрежата на СОП. Единственото ново бе, че наградата за залавянето му се бе вдигнала до 200 000 долара, а последното съобщено наблюдение за него бе покрай Ричмънд, Вирджиния.

— Има директен достъп до мрежата на преследвачите — осведоми ме Дунди. — Получаваш едно от тези, след като се регистрираш и те одобрят от правителството. Информацията е строго пазена. От СОП нямат досег до нея, за да не се възползват и да ни крадат наградите.

Беше тъчскрийн и преминаването през различните списъци отдолу бе достатъчно лесно. Преследвач на име П. Евъртън беше последният, който го бе забелязал в Ричмънд. Той бе публикувал следната информация в профила на Лиъм: Стюърт кара червен камион Шеви с откраднати номера. Мишената е с дънки и черен суитшърт с качулка. Изгубих колата от поглед по време на преследване.

— Защо им е да споделят информация един с друг по този начин? — попитах аз. — Ако само един от всички ще вземе наградата?

— Защото, ако информацията се окаже добра, се издигаш в класацията. На всяко дете, особено при големите награди, към сумите в долари са отредени и точки, но можеш да заслужиш и точки, като даваш информация или пък подкрепяш агентите от отряда, които се опитват да открият някое дете — Дунди сви рамене. — Преследвачите в топ двайсет получават повече доставки от правителството, да не говорим за по-добра екипировка и по-лесен достъп до интернет. Само това вече е огромна разлика. Не мога да ви кажа колко нещастни деца са били открити, тъй като семействата им са били качили онлайн снимки или публикации. Предполагам, че и ПСИ така са успели да ме намерят първия път. Мама забравила, че била качила в някакъв уебсайт албум от нашата хижа горе в планината.

Кимнах и продължих да чета надолу списъка. Имаше само около хиляда активни профила на деца, много от които бяха без снимки. Тези, предположих аз, бяха щастливците, които са били добавени към онлайн регистъра на ОМИН от нищо неподозиращите си родители, очакващи новини и инструкции от правителството, но които бяха избегнали прибирането и откарването в лагер. Те или бяха попаднали на страхотно място за укриване, или бяха усъвършенствали изкуството на живота извън мрежата.

Продължавах надолу.

Дейл, Андреа. Дейл, Джордж Райън. Дейли, Джейкъб Маркъс.

Дейли, Руби.

От снимката ме гледаше десетгодишното ми аз. Очите ми бяха широко отворени, а над тях се открояваше бъркотия от мокра тъмна коса. Вярно — помислих си. — В деня, в който ни докараха, беше валяло.

— Какво, по дяволите…? — задържах я, за да може да я види. — Четиристотин хиляди долара като награда?

— Моля? А, това ли. — Дунди сграбчи таблета от ръцете ми и добави мрачно: — Честито! Вече официално си от големите риби.

— Това е… Аз просто… Защо?

— Наистина ли настояваш аз да ти обясня? — въздъхна той. — Избягала си от Търмънд с помощта на Лигата и си… о, между другото, Оранжева.

— Какви са тези данни? — попитах аз. — Никога не съм била в Мейн или Джорджия.

Той ми задържа екрана, за да видя.

— Я погледни по-добре.

Забелязана край Мариета, Джорджия. Пътува на изток.

Дж. Листър

Поне пет от тях бяха от Дж. Листър, иначе известен като тийнейджъра от шофьорската седалка до мен.

— Щях да напиша и други, но биваш наказван за разпространение на спам в мрежата с неверни данни. Когато мога, правя това за теб и Лий, за да заблудя сериозните преследвачи.

— А за Зу?

— Същото — отвърна той. — Но не чак толкова много. Не изглежда много добре, когато актуализираш информацията за едни и същи деца и не мислиш за разстояния и всякакви подобни неща. Не мога да публикувам, че съм те видял в Мейн, а след две минути, че съм видял нея в Калифорния. За нея съм си изградил една история. Що се отнася до преследвачите, те си мислят, че тя е някъде във Флорида.

— Смяташ ли, че тя и останалите са успели да стигнат до Калифорния? — попитах аз. — В мрежата на Специален отряд Пси, до която Лигата има достъп, нямаше никакви актуализации. Проверявах я миналата седмица. Все още нямаше нищо.

— Аз… — Дунди прочисти гърлото си. — Иска ми се да мисля, че е успяла. След като намерим Лий, просто ще трябва да отидем и сами да проверим.

Другите попадаха в полезрението ни през предния прозорец. Вида се опитваше да демонтира палатката, като бе решила да я млати до пълно подчинение. Джуд просто се бе проснал по гръб върху една тревиста ивица земя, а компасът бе върху гърдите му. Беше студено, но за първи път от много дни бе изгряло и слънце. Той гледаше небето с някакво изумено удивление.

— Какво мислиш, че наблюдава? — попита Дунди, навеждайки се над волана, за да проследи погледа на Джуд нагоре. — Това дете психически… добре ли е?

— Според мен умът му е на около десет хиляди километра оттук и репетира историята за това героично приключение — успокоих го аз. — Но да. Той е сладко хлапе. Хиперактивен е. Няма никакво желание да приеме реалността, но пък е мил.

— Щом казваш — промърмори Дунди.

Вида издаде приглушен вик, докато изкореняваше един от коловете, държащи палатката на място. Тя се протегна надолу и сви цялата рамка на една страна, след което я срита с крак за по-сигурно.

— Защо само аз работя тук? — извика тя. — Ехоооооо?!

Дунди вече излизаше с бясна скорост през вратата си, преди въобще да съм посегнала към моята.

— Дали би могла да не съсипваш палатката ми, некомпетентна и неблагодарна клетнице? — измуча той.

— Аз ли съм некомпетентна? — гласът на Вида пресипна. — Кой бе невероятният тъпанар, който изхвърли инструкциите?

Хвърлих бърз поглед, колкото да се уверя, че Вида не смяташе да прониже Дунди с кола, който държеше в ръка, и се пресегнах за таблета, който включих отново.

В продължение на две, три, четири секунди на агония единственото, което виждах, беше бавното въртене на един сив кръг, докато устройството се зареждаше. То се включи с кратък сигнал към началната страница. Излезе кратко меню, в което имаше: СПЕШНИ СЛУЧАИ, БАЗА ДАННИ и АКТУАЛИЗАЦИИ. Над него се мъдреше дигиталната карта на Съединените щати — такава, каквато сякаш би могла да бъде ползвана от човек като навигация.

На мен не ми трябваше за това.

Стомахът ми се бе свил в стегнат от тревожност юмрук, но пръстите ми бяха спокойни, докато пишех името.

Грей, Кланси.

И тогава… болката бе освободена с едно-единствено вдишване.

Няма открити записи.

До Нашвил имаше още четири часа път. Двамата с Дунди си поделихме шофирането. Да го виждам зад волана вместо на седалката зад мен, бе достатъчно странно, но отпуснатата му уверена поза го правеше да изглежда като друг човек. Насилвах се да се приспособя, стараейки се да се примиря с факта, че този Дунди не бе онзи, който ми бе отнет. А и как можеше да е след всичко случило се?

Като изключим реакциите му на заяжданията и обидите на Вида, той беше доста по-спокоен — поне външно. От време на време го поглеждах и зървах сянка да преминава през острите черти на лицето му. Сподели ми, си помислях в този момент, но буреносните облаци преминаваха, излющвайки се, за да потопят пътя в блестяща слънчева светлина, и той отново заприличваше на себе си. Поне докато стана време за ядене.

В миналото Дунди винаги беше недоволствал и ругал срещу самата идея да се спира и един от нас да отива и да купува храна от магазин или ресторант. Лиъм все бе този, който ходеше да пазарува, а протестните речи на Дунди го следваха като заядлива сянка.

— О, стига! Всичко ще бъде наред — каза той, когато настоя да спре на паркинга на ресторанта, при положение че на него вече имаше неколцина души, които кръжаха в различни посоки.

Беше видно, че използваше самоличността си на преследвач като брониран щит, който издигаше пред всеки, погледнал го втори път. Част от мен се чудеше дали бе прекалено свикнал да играе тази роля, или пък нещо в него наистина се бе променило.

Ние, останалите, чакахме свлечени възможно най-надолу в седалките си, докато Дунди най-спокойно отиде до тоалетна, после разгледа автоматите за храна и накрая просто постоя да подиша чист есенен въздух.

— Ти нали каза, че това хлапе е умно? — изсъска Вида.

— Такъв е — наблюдавах го над извивката на таблото.

— Тогава е невероятно примитивен — изстреля тя обратно. — Или пък се опитва да направи така, че да ни хванат.

Не, не беше това. Дунди може и да беше много неща, но не бе достатъчно злонамерен, за да се опита да изгони някого, който има нужда от него.

О, така ли? — появи се едно слабо гласче някъде отзад в ума ми. — А не се ли опита да направи точно това с теб?

Той разтърси глава, когато се качи обратно във вана и хвърли в скута ми улова си от чипсове и сладки неща. Погледна ме бегло, а после се извърна отново и се взря по-настоятелно в мен.

— Какво правиш?

Устните ми се разтвориха от изненада.

— А ти какво мислиш? Всеки от тези хора може да ни предаде!

Веждите на Дунди се сключиха и той като че ли най-после разбра. Надзърна и към другите, които все още бяха свити долу отзад. Джуд беше прегърнал коленете си с ръце, заровен в образувалото се пространство между металната решетка и седалката му.

— Да — отбеляза Вида, без да се обръща към никого от нас. — Просто пълен идиот.

— Всичко е наред — каза Джуд с престорена веселост. — Никой няма да ни издаде. И без това не приличат на агенти или на преследвачи.

Преследвачите нямаха определен имидж и Дунди бе доказателство за това. Може и да се беше облякъл като тях, но не беше един от тях. Не притежаваше онази характерна студенина, която сякаш струеше от другите. Реакцията му сега, както и начинът, по който вкара ключа в механизма за запалване, ме накараха да се зачудя дали до момента въобще бе усещал колко безотговорен беше.

Истинските проблеми започнаха, когато достигнахме до покрайнините на Нашвил, установената от Националната гвардия блокада и няколкото дузини нейни най-добри служители, които бяха изпратени да патрулират.

— Градът затворен — Джуд прочете на глас написана със спрей табела, покрай която прелетяхме. Имаше няколко такива — една след друга. — „Зона на наводнение.“ „Бавно.“ „Градът затворен.“ „Обърнете назад.“ „Вход само за Националната гвардия.“ „Градът затворен.“ — Гласът на Джуд ставаше все по-тих след всяко ново прочитане, но ванът увеличи скорост. Импровизираният пункт се появи като тъмна, размазана линия на хоризонта на хлъзгавия от сняг път и постепенно придоби образ — бодлива плетеница от кабели и ограда.

— Намали! — казах на Дунди. — Спри се малко! — Той пренебрегна и двете молби.

Вида вдигна поглед от съобщението, което пишеше на Кейт в Разговорника.

— А, да. Кейт каза, че градът е блокиран още от лятото. Някаква река го наводнила и част от хората започнали бунтове, тъй като не получили никаква помощ.

Въздъхнах и притиснах лице с ръце.

— Тази информация можеше да ни е много полезна преди двайсет минути. — Още когато спорехме за това как е най-добре да проникнем в града.

Вида сви рамене.

— Ъъъъъ… — започна Джуд с долавяща се паника в гласа. — Един войник идва към нас. При това се приближава ужасяващо бързо.

Прав беше. Някакъв представител на Националната гвардия се бе дръпнал от телената ограда и мръсножълтите варели, които използваха, за да блокират движението ни надолу по пътя. Той тичаше, а пистолетът и припасите му подскачаха с всяка нова стъпка. Сякаш гръбнакът ми бе пронизан с острие от студена паника.

Гвардеецът спря, а ръката му се плъзна до пистолета отстрани.

В този момент Дунди попита:

— Всички ли сте с колани?

— Шегуваш се… — започнах аз. Нямаше начин. Не би го направил. Никога.

Вида най-после вдигна очи от Разговорника.

Джуд изскимтя, когато колата се наклони напред. Дунди бе натиснал педала до края.

Аз се пресегнах и извъртях волана, принуждавайки колата да завие рязко наляво. Дунди се опита да ме избута, но аз продължих да завивам с колата, избягвайки на косъм войника, който бе излязъл да ни посрещне. Той веднага отпусна газта, но вече пътувахме в правилната посока — надалеч от оградата, войниците и опасността. Вида блъсна с длан по решетката и под нейно влияние педалът за газта отново се натисна до дупка, блокиран от мръсната стелка на вана. Дунди се опита да напомпа спирачките и колата сякаш изпищя в знак на протест.

Щом блокадата най-сетне остана само малко премигване в огледалото за обратно виждане, Вида вдигна ръката си и кракът на Дунди натисна спирачката. Коланите на колата блокираха телата ни.

— Аз… — започнах, когато най-после възстанових дишането си. — Защо… Ти…

— По дяволите! — възкликна Дунди и удари с ръка по волана. Не звучеше като себе си. И преди ми беше викал безброй пъти, но това бе… В действителност усетих как се смалявам. — Как посмя да сториш това! Как смееш?

— Ако ще се карате, може ли да го правите навън? — попита Вида. — Достатъчно ме боли главата и без да слушам как мама и татко са се хванали за гушите.

Аз нямах проблем. Махнах си колана, като не обърнах внимание на ръмженето на Дунди, докато той вършеше същото.

— Какво? — попита той, след като заобиколи и ме пресрещна пред вана. Ботушите му пореха снега, който се бе захванал за тъмната повърхност на пътя. Дъхът му бе горещ от гняв, стелеше се бял и лепкав към парещите ми бузи.

— Какво беше това? — обърнах се към него аз. — Ти наистина ли щеше да минеш със сила?

Начинът, по който вдигна рамене, все едно това нямаше значение и не бе нищо особено, направо ме побърка.

— Не мога да повярвам! — казах аз. — Събуди се! Събуди се! Това като че ли въобще не си ти!

— Нямаше да се налага да го правя, ако не ми беше натресла тези тъпи хлапета. Щях да им покажа разни документи и щяхме да влезем — той прекара ръка през тъмната си коса. — И знаеш ли какво? Дори и да бях минал така, те въобще нямаше да могат да ни хванат. Да си припомним, не бяхте ли вие с Лий тези, които винаги обяснявахте как, за да оцелеем, следва да поемаме рискове?

— Ама ти… — едва успявах да изкарвам думите. — Ти сериозно ли говориш? Рискове? Къде ти е главата? Та ти си толкова по-умен от това!

Имаше ли значение, че аз виках, а той се стараеше максимално да ме смачка, гледайки ме отвисоко? Имаше ли значение, че останалите двама ни наблюдаваха през прозореца?

— Добре. Да кажем, че бяхме минали през блокадата и дори бяхме проникнали километри навътре. Ами ако те бяха успели да ти запишат номера и го бяха съобщили? Ами ако нагоре по пътя имаше друг пост и те бяха подготвени за нас и ни чакаха? Какво щеше да предприемеш? Само ти имаш документи. Ти щеше да се оправиш, но ако бяха взели мен? Или пък Джуд или Вида? Щеше ли да можеш да живееш с това?

— Ами Лиъм? — извика той. — Нали помниш онзи, чийто мозък си изпържила. Онзи, който е изгубен или мъртъв, или близо до тях, защото ти си решила да се позабавляваш с него. Помниш ли го?

Всеки сантиметър от кожата ми се усещаше като клоните на дърветата над нас — съблечен, гол и обвит със скреж.

— Ти ме обвиняваш.

— Че кого друг да обвинявам — извика той. — Грешката е твоя, по дяволите! И сега ми се държиш така? Все едно тези деца са по-важни за теб от нас самите. Да, наложи ми се да направя някои промени. И какво от това? Аз си бях много добре, докато бях господар на собствените си решения. А ти се отнасяш с мен така, сякаш все още кървя в ръцете ти. Само че аз се чувствам прекрасно! Даже съм по-добре от прекрасно! Ти си тази, която греши! Ти си…

Дори не бях чула кога се е отворила вратата. Но Вида изведнъж застана до мен с рамо, долепено до моето.

— Стой! Назад! — Долових как ръката й се уви около китката ми. — Не ни искаш с теб, клоун? Супер. Изчезваме.

Лицето на Джуд бе побеляло, когато дотича изотзад, държейки в ръцете си малкото ни принадлежности.

— Готов съм — обяви той, без гласът му да издаде страха, който виждах в очите му. — Да тръгваме!

Взех коженото яке, което Джуд ми подаде, а мозъкът ми се опитваше да навакса случващото се. Пръстите на Дунди хванаха джоба и го стиснаха здраво.

— Какво правите?

— Мисля си… — Усещах цялото си лице като вцепенено. Май това не бе добра идея.

Не — крещеше мозъкът ми. — Не! Не! Не!

— Руби — каза той шокиран. — Кажи ми, че не… Руби!

— Ти смяташ, че сме безполезни? Искаш да докажеш колко си смел? — изкрещя му Вида. — Продължавай, докато не те убият. Ще видим кой първи ще намери Стюарт!

Тя прокара ръка през моята и започна да ме тегли надолу по лекия наклон на магистралното платно. Надолу към разкриващата се пред нас гора, обляна в пръски сняг. Бе голяма, тъмна и прекрасна. Не виждах нито началото й, нито края.

— Тъпак! — мърмореше си тя. — Да го прокълне господ дано! Мразя и тъпото му лице, и тъпото му каране. Ще ми се държи, като че ли ние сме тъпи като галош. Нещастник!

Джуд подтичваше, за да се движи в крак с нашето темпо. Около лицето ми плющяха клони, които забиваха нокти в косата ми. Проблясъците на слънцето през върховете на дърветата бяха заблуждаващи, в един момент бяха ослепително червени, а в следващия — оранжеви. Единственото, което ми идваше наум, бе пожар. И единственото, което виждах, беше лицето на Дунди до моето, докато се държахме един за друг под кея в Ийст Ривър, а светът над нас гореше.

Усетих как една ръка ме докосва по долната част на гърба и вече просто не можех да продължа. Краката ми се подгънаха и едва успях да се подпра на някакво дърво, преди да се строполя напълно.

Какво правиш? — помислих си. — Та това е Дунди. Той все още е Дунди.

В продължение на няколко минути на агония не чувах нищо друго, освен собственото си насечено дишане. Чувствах се зле физически, все едно всеки момент щях да изкарам всичко от стомашната си кухина.

Това е Дунди. Който говори неща, за които после постоянно съжалява, дори и да са били истина. Който винаги се поддава на гнева си — особено когато е уплашен. А ти го остави. И си тръгна. Това бе Дунди, а ти го изостави.

Долових как нечия ръка дръпна моята. Джуд стоеше до мен, а якето му шумолеше.

— Смятам, че и двамата сгрешихте — каза тихо той. — Той не те вини за това, което в крайна сметка се е случило с Лиъм. Вини себе си. Държи се по този начин, защото е стигнал до момента, в който е готов да стори каквото и да е, само и само да оправи нещата.

— Но защо вярва, че каквото и да било от това е негова грешка? — попитах аз.

— Това момче е непредвидимо! — каза Вида, поглеждайки зад рамо. — Оцелял е, след като е бил прострелян. Част от него вероятно допуска, че е непобедим и че колкото и смахнати грешки да направи, пак ще оцелее. Има и други начини за придвижване, но той е избрал да тича със скапаните вълци. Ако не е отчаян и ако не се мрази, то, значи, наистина е невероятен идиот.

— Вие не го познавате — започнах аз.

— Не — каза Джуд внимателно, — но познаваме теб.

— И ако си мислиш, че ти нямаше абсолютно същото поведение през изминалите шест месеца, тогава и ти си пълна кретенка. — Вида ме обърна в посока обратно към пътя и ме побутна силно. — Иди го вземи. Ако не се върнеш до пет минути, ще продължим сами търсенето си на Стюарт. Нали каза, че никой не те бил питал дали искаш да се присъединиш към Лигата? Ами… честито! Сега получаваш този шанс. Ела с нас или недей. Аз съм повече от способна да се справя с тази Операция и без твоите сълзливи истории, които до момента само ни бавят.

Разбрах изреченото пределно ясно.

— Ей сега се връщам — казах им аз. — Веднага. Заклевам се.

Направих една неуверена крачка, задържайки погледа си върху шахматните ни стъпки в снега. Очите ми останаха фокусирани надолу и напред, защото ме болеше от мисълта, че ме наблюдават как тръгвам.

Не можех да ги оставя. Никой от тях. Нито Вида, която бе прекалено и непоправимо твърдоглава. Нито Джуд, който не бе способен да търпи тишината или тъмнината. Нито Дунди — не и след всичко.

Ванът все още беше там, паркиран накриво на банкета на пътя. Той бе в шофьорското място и се беше навел над волана. Минах зад задницата на колата, като проверих и в двете посоки на пътя, за да съм сигурна, че никой не ни следи, след което се загърнах по-плътно с якето на Лиъм… сякаш за подкрепа.

Той не ме видя. Раменете му се тресяха, но не бях сигурна дали просто дишаше тежко, или действително плачеше. Почуках по стъклото. И Дунди — моят Дунди — почти подскочи от ужас в шофьорската седалка.

Съжалявам, оформих думите през стъклото.

Наистина бе плакал. Докато ми отваряше вратата, нещо вътре в мен се сви — остро и твърдо.

— Изкара ми ангелите! — извика той. — Знаеш ли колко е лесно да паднеш и да си счупиш глезена, когато ходиш без посока? Или в замръзнала река? Знаеш ли какво става, когато получиш хипотермия?

Наведох се към него и обвих раменете му с ръце.

— Аз съм… Искам да кажа… — започна той. Усетих как ръцете му се стягат около якето на Лиъм в опит да ме задържат там. — Аз не съм същият човек. Не съм и го знам. Не съм в мир с този, в когото се превърнах, или с това, което се наложи да извърша, но и не искам никога повече да се разделяме! Не го прави! Недей да изчезваш! Ако си ми ядосана, просто ме удари! Само не си мисли, че не искам да съм с теб. Винаги ще искам да съм край теб.

Прегърнах го още по-силно и допрях лице в рамото му.

— И ти си различна — каза той. — Вече всичко е различно. И аз бих искал да се върнем обратно във времето, когато бяхме в онзи скапан миниван… Господи, ще кажеш ли нещо?

— Недей — помолих го аз, — не наричай Черната Бети скапана.

Не знам дали се смееше, или плачеше отново, но и двамата се тресяхме от силата на емоциите му.

— Липсва ми — каза той. — Толкова много ми липсва. Знам, че е глупаво, но просто… толкова ме е страх…

— Той не е мъртъв — прекъснах го аз. — Не е. Не може да бъде.

Дунди бавно се издърпа назад и повдигна очилата си, за да избърше очите си с ръка.

— Нямах това предвид. Страхувам се какво ще каже, когато разбере за… това. — Той отново положи ръце върху волана. — Всичко това.

— Вероятно ще измисли някаква тъпа смешка по твой адрес — успокоих го. — И ще ти даде поредния глупав прякор.

— Не — настояваше той, очевидно борейки се със себе си. — Той ще знае…

Изведнъж се почувствах напълно неподвижна. Няма друг начин, по който да опиша ужаса, който ме налази, когато Дунди се извърна от мен.

— Преди ви разказах за всички документи, които следва да се попълнят, за да се регистрираш като преследвач — започна той. — Но… това е само половината.

— Половината? — повторих аз.

Той кимна. Изглеждаше много нещастен.

— За да се докажеш, трябва да предадеш дете. Няма друг начин, по който името ти да попадне в класирането. Не можеш да излъжеш системата. Повярвай ми! Пробвах.

Дотрябва ми неизмеримо количество време, за да разбера това, което се опитваше да ми каже. С всяка изминала секунда лицето му ставаше все по-прозрачно. Мислите и страховете му преминаваха, без да може да ги контролира.

— Кой? — попитах аз накрая.

— Някакво Зелено дете, което открих в Ню Йорк — Дунди преглътна тежко. — Той беше… Очевидно няколко години бе живял трудно. Личеше си по външния му вид. Като преследван от духове, нали знаеш? Гладен. Беше толкова мършав. Забелязах го само защото се опита да счупи автомат за храна в един от онези молове. Беше по средата на деня, имаше тълпа от хора, които го наблюдаваха и се страхуваха да се доближат до него.

— Какво се случи?

— Той… Не знам. Не оказа особена съпротива — промълви Дунди, а гласът му бе пресипнал от емоции. — Просто ме гледаше и аз видях, че се е предал. А и по това време си мислех, че в лагера поне ще има храна. Ще има легло. Той бе Зелен. Щяха да се грижат за него нормално, ако не се набиваше на очи.

— Наложило ти се е. — Какво друго можех да отвърна на това? — Това е бил единственият възможен начин.

— Така ли ще трябва да го обясня на Лий? О, съжалявам. Твоят живот бе по-важен от неговия. Той няма да ме разбере. — Дунди прочисти гърлото си. — Истината е, че бях готов да направя и нещо още по-лошо. Решен бях на всичко, за да ви открия. Това ме плаши. Имам чувството, че ако до мен няма някого, който да ме спре, дори не знам на какво съм способен.

Това беше чувство, което познавах добре. Усещането за свободно падане в тъмна пропаст, без да знаеш след колко време ще удариш дъното… и дали такова въобще съществува.

— Това няма да има значение — отвърнах му аз. — В края на краищата, след като открием Лиъм и вземем информацията, смятам да срина всеки един от тези лагери със земята.

Той изглеждаше така несигурен в това, че сърцето ми се скъса.

— Налага се. Нали ще си край мен в тези моменти? — прошепнах аз.

След миг той кимна.

— Добре — прочисти гърлото си отново, стараейки се да възвърне обичайния си груб тон. — Къде отидоха другите?

— Чакат ни.

— Ще ходим ли тогава? — попита той. — Ще се наложи да се пробвам да скрия колата.

Погледнах го объркана за момент. И изведнъж разбрах. Той те оставя ти да водиш.

— Да — потвърдих аз. — Мисля, че трябва да се опитаме да влезем в града пеша.

Дунди кимна и с това дискусията приключи. Поехме надолу по магистралата с колата, докато не открихме малък второстепенен път. След като прикрихме вана, колкото бе възможно под дърветата, се отправихме към гората.

— От доста време не съм правил това — каза Дунди, прехвърляйки раницата, която бяхме успели да напълним с припаси и с един от двайсет и петте милиона комплекти за първа помощ, който той бе настоял да вземем. Усмихваше ми едва-едва, но все пак го забелязах.

— Ще ми се да мога да кажа същото — отвърнах аз, полагайки ръка на рамото му, за да се стабилизирам, докато прехвърлях крака над едно паднало дърво.

— Та къде каза, че са?

Дори не бях осъзнала, че сме се озовали в същото малко сечище, в което бях с останалите, докато не видях удивителния брой разбъркани стъпки, разхвърляни из калта и дървесината. Значи, бяха удържали на думата си, бяха се отделили от нас и сега щеше да се наложи да ги догонваме.

Погледнах към Дунди, за да му обясня нещата, но установих, че очите му са се забили надолу в снега, а веждите му са се сключили.

Тук имаше повече от три чифта стъпки. Съзнанието ми бе регистрирало нещата само веднъж и бе отчело, че Джуд очевидно се бе разхождал наоколо по обичайния си начин или че Вида бе обикаляла неспокойно около сечището. Но стъпките бяха прекалено много за нещо подобно.

И тогава внезапно си представих това, което се бе случило. Спираловиден кръг от стъпки, в който Вида се бе опитала да се бие, завършващ в откритото парче земя, където тя очевидно бе паднала. От другата страна на пътя — счупени клони, натръшкани по земята. Направих още една крачка напред, продължавайки по следата, докато краката ми не стигнаха до няколко пръски пламтяща ярка кръв върху топящо се парче сняг.

Не. Вятърът в ушите ми премина в ниско заплашително ръмжене. Те не бяха продължили напред.

Те бяха хванати.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Въобще не ми мина през главата, че Дунди може и да не успее да следва ритъма ми, докато тичах. Групата бе прочистила пътека през калта и купчините заприщващ пътя сняг, като я бе отъпкала с краката си до ниво, позволяващо преминаване. Поех дълбоко глътка от сухия въздух, опитвайки се да не обръщам внимание на снега, който падаше от ниските клони на дърветата и храстите, докато преминавах през тях. Панталонът и палтото ми бяха мокри, когато най-сетне се плъзнах и спрях. Нишката от следи, която дотогава бе видима и широка, изведнъж свърши пред ръба на един замръзнал поток.

Дунди пъхтеше тежко, когато се озова до мен, а ръка му беше притисната здраво към рамото. Обърнах се да взема раницата с припаси, която бе напълнил, но после размислих. Другата, която ми бе дал, също беше толкова тежка, а нямаше да успея да вървя през снега и с двете. Със сигурност поне нямаше да съм бърза.

— Сега какво? — задъхваше се той между вдишванията. — Тук ли са преминали?

— Не. Това не е възможно! — казах аз, клякайки да опипам леда. — Те са били поне десет. Няма начин всички да са преминали, без да са счупили леда.

Очите му се бяха втренчили в мен, докато се изправях.

— И можеш да кажеш това само от няколко следи?

— Не — отвърнах му. — Не знам колко точно са били. Десет или повече. Но Вида нямаше да се остави да я хванат, ако са били по-малко.

Дунди, изглежда, се съмняваше, но не отхвърли тази възможност.

Разходих се надолу по брега край потока, търсейки отделни следи — човешки или други. Не можеше просто да са изчезнали ей-така.

По дяволите — помислих си, прекарвайки пръсти през разпадналия се кок, в който бях хванала косата си. — По дяволите!

— Дали… — Дунди преглътна и премести раницата, за да я настани по-удобно на раменете си. — Мислиш ли, че са ги заловили войници? Може да са ги пратили след нас от поста.

Поклатих глава.

— Щяха да минат по пътя. И ние щяхме да ги забележим — или поне така допусках. — Може да са преследвачи?

Този път той бе онзи, който отхвърли предположението.

— Десет? И защо всичките ще са тук заедно, и то по средата на нищото.

— Тогава… — започнах аз.

Очите на Дунди се разшириха, когато усети какво ми бе дошло наум.

— Племето Сини, което търсим? — попита той. — Но защо са оказали съпротива?

Преборих се с първия пристъп на сълзи от паника. Боже! Джуд най-вероятно е бил ужасен.

— Те нямат идея как стоят нещата, нямат никакъв живот извън Лигата. Те… искам да кажа ние… сме обучени да се доверяваме само един на друг.

Беше чист късмет, че се обърнах обратно към потока точно в мига, в който го сторих, и че вятърът подръпна назад вечнозелените листа на дърветата от другата страна. В противен случай щях да пропусна сребристия отблясък на оръжие между клоните.

Хвърлих се върху Дунди и го запокитих с лице към земята при изстрела на първия куршум. Долових как нещо мощно изтегли раницата ми и се обърнах встрани към малката експлозия от сняг и мръсни листа, където куршумът разсече земята край нас.

Изстрелите издаваха пронизителен шум, докато прерязваха въздуха, следвайки пътя ни. Съумях да издърпам двама ни на сигурно в укритието на участъка с дървета.

— Дръж главата си долу! — прошепнах на Дунди и само дето не го натиках зад плътното прибежище на едно дърво. Пистолетът, който преди това бях взела от жабката, бе топъл на пипане, когато го извадих от колана на панталоните си. Стрелях веднъж към тях, целейки се в мястото, на което си мислех, че бях видяла човек отвъд потока. Стрелбата от негова или нейна страна изведнъж секна.

Следобедният въздух помежду ни бе блед и неподвижен. В него обаче се долавяше нещо остро. Миришеше на сняг.

— Руби!

Някакво тъмно и неясно петно се стовари от дървото зад нас. Обърнах се, без да мисля, и нанесох удар с лакът, влагайки цялата си тежест. Докоснах се до нещо меко, издаващо разпознаваемо хрущене.

Чу се остър вик от болка, последван от тежко тупване. Ударът изпрати нагоре виещи се облаци от сняг. Обърнах се за Дунди, като се протегнах към него през бялата мъгла, но усетих как една ръка ме хвана за горната част на моята. Кожата бе бледа. Всяко кокалче от нея — разкъсано или краставо.

Направих крачка назад и повдигнах коляно, за да отхвърля следващия нападател, но битката завърши още преди да бе започнала. Почувствах студено острие, което се заби в гръбначния ми стълб, и послушно свалих ръце. Погледнах леко през рамо, за да потърся Дунди. Той бе покрит с кал, а лицето му бе мъртвешки бяло.

— Кой си ти? — попитах, обръщайки се внимателно, за да застана с лице към него и същевременно на разстояние от ножа.

— Кучи син! — изсъска той. Тембърът на гласа му бе достатъчен, за да ми разкрие реалната му възраст. Той бе колкото мен. Най-много една-две години по-голям.

Момчето, което бях цапардосала, се надигна от земята все още зашеметено, избърса носа си с ръкава на овехтялото си палто, оставяйки там дълга тъмночервена следа. Хлапето с ножа се дръпна назад, но не го свали.

Кървавият Нос протегна ръка. Аз сторих същото, преструвайки се, че ще му дам пистолета си. В последната секунда го изпуснах и хванах момчето за ръката, навлизайки в ума му. Тялото му потрепна под моя контрол. В спомените му видях проблясък от изплашеното лице на Джуд и това ми бе достатъчно.

— Какво направихте с тези деца? — изръмжах аз. — Момчето и момичето отпреди малко? Къде сте ги закарали?

Дунди ме гледаше с доста странен поглед, но успя да запази мълчание.

— Момчетата… — отвърна онзи с глас, променен от ужасяващия ъгъл, под който се намираше носът му. Лакътят ми болезнено простена в отговор. — Момчетата ги заведоха при Беглеца.

Ама… разбира се.

Това бяха първите думи, които ми дойдоха в ума и пробиха леда, обхванал ме внезапно на място. Разбира се. Системата на Кланси бе проработила така добре първия път — защо да не я изпробва отново? Ама, разбира се. Нямаше значение кои са децата. Трябваше просто те да се съгласят или пък да бъдат убедени чрез неговите способности да се противопоставят на президент Грей.

Разбира се.

Наложи се да пусна детето, тъй като в гората около нас се появиха четири други фигури, дошли да проверят какво се случва. Можех да контролирам един човек, но не бях Кланси. Повече от това не ми бе възможно, а всеки опит да се пробвам щеше да им разкрие единствения коз, който държах в момента. Направих крачка напред, показах им, че не съм въоръжена, и кимнах на Дунди да стори същото.

— Искаме да се срещнем с Беглеца — заявих аз. — Няма да причиняваме проблеми.

— Вярно ли? — попита един от тях и надзърна надолу към зашеметеното дете в краката ми. — Майкъл, ти чу ли това, или ударът, който си получил, ти е развинтил бурмичките?

Кървавият Нос Майкъл разклати глава в очевиден опит да изчисти съзнанието си. Рана в главата бе добро прикритие за онова, което бях извършила с него, но на малкото му мозъче му отнемаше толкова дълго да се възстанови, че започнах да се притеснявам дали другите момчета около нас нямаше да се усъмнят. Те явно не желаеха или не можеха да предприемат каквото и да е без неговото разрешение.

— Ще ги заведем — осведоми ги Майкъл. — По-бързо! Двама от вас да останат на пост. Ще изпратя някого за вас.

Този тук е Водач?!, помислих си. Всъщност не беше лишено от логика. Ако не друго, то поне размерът му всяваше страх.

Те бутнаха Дунди към мен и се запътихме обратно към потока. Обхванах кръста му с ръка, за да го задържа близо до мен. Онези взеха раниците ни и ги сложиха на раменете си.

— Хм… — промърмори Дунди. — Мамка му!

Отново бяхме на открито, близо до замръзналия поток… и най-важното — в обсега на стрелеца върху дървото.

Усещах по себе си ръце, които ме претърсваха и проверяваха вътрешността на ботушите ми. Опитах се да не реагирам, когато взеха швейцарското ми ножче. Смразяващият въздух хапеше лицето ми, но мисълта за това какво щяха да открият в джобовете на Дунди направо ме вледеняваше.

Той вероятно бе прочел въпроса върху лицето ми, защото едва доловимо поклати глава. Детето, което го претърсваше, намери само ножа му и цял джоб пълен с обвивки на бонбони. Бе проявил достатъчно съобразителност да изхвърли в гората по време на нападението картата си на преследвач или пък я бе оставил в колата. Слава на господ!

Обърнах се да погледна отвъд реката, пропускайки на косъм ритащите крака на Дунди, когато той бе отлепен от земята и дръпнат встрани от мен.

Той увисна във въздуха за половин секунда, която бе нужна на детето с протегнатата ръка да го вдигне само благодарение на способностите си и да го прехвърли на отсрещния бряг.

Почувствах топлото подръпване в стомашната си кухина и разпознах усещането. Нямах дори шанс да протестирам, преди също да бъда издигната нагоре и прехвърлена през потока. Приземиха ме върху Дунди с абсолютна и пълна липса на милост.

Останалите деца се заляха от смях и се пренесоха едно друго над замръзналия поток, действайки с нежността на успокояващ бриз. Като изключим това, те не говореха, нито пък ни предложиха обяснение или потвърждение за мястото, на което ни водеха. Двама останаха отзад, за да заличат следите ни в меката бяла пудра.

Вървяхме мълчаливо. Започна да пада сняг, който се заплиташе в косата и миглите ми. Студът проникваше през кожата на якето на Лиъм. Дунди се напрегна и заразтрива разсеяно раненото си рамо. Срещнах погледа му и забелязах тревогата си, оглеждаща се в неговите тъмни очи.

— Не мога да повярвам — промърмори той. — Отново.

— Аз ще се погрижа за него — казах тихо, провирайки ръка през неговата.

— Да. Нали се справи толкова добре последния път?

— Ей! — Майкъл насочи сребристия си пистолет. — Я да млъквате!

Вече ходехме толкова дълго, че започнах да се чудя дали някога ще стигнем до лагера, или там, където планираха да ни заведат. Не се сетих, че всъщност сме поели към Нашвил, докато не забелязах голямата река.

Веднага разбрах защо бяха затворили града. Макар реката да бе излязла от устието си преди месеци, повечето от водата все още не бе замръзнала и не се бе върнала към обичайните си нива. Краищата й бяха набъбнали и давеха близкия пейзаж. Реката бе чудовище, което растеше с всяка крачка, приближаваща ни по-близо до нея. Накрая тя остана единственото препятствие между нас и появилия се бял склад отсреща.

На брега ни чакаха три малки плоски сала, които не приличаха на нищо повече от сковани заедно каси и отделни дъски, привързани с помощта на яркосиньо въже от винил. На всеки от тях стоеше по едно дете в бяло, което държеше дълъг кол. След като нашата групичка се раздели на трите сала, децата с коловете ни избутаха и ни прекараха през плитката кална вода с бавни и методични движения.

Свих юмруци покрай тялото си. Един от товарните докове на склада бе отворен и ни чакаше. С устойчивост, каквато не подозирах, салът доплава през остатъка от пътя, за да стигне до сребристата врата и скритата зад нея тъмна зала.

Платформата за разтоварване бе вдигната достатъчно, така че саловете повече не бяха нужни. Поеха ме през кръста и ме оставиха в ръцете на друго чакащо ни дете. Момичето, което ме прихвана, бе слабо и бледо, а зелените й очи стърчаха над изострените кости на лицето й. Имаше мокра, боботеща кашлица, която дойде някъде дълбоко от гърдите й, но не каза нищо, докато ме хващаше за ръка и ме буташе навътре.

Стените и подовете бяха от цимент и на път да се сгромолясат — напукани и надраскани със стари и избелели графити. Складът бе горе-долу с размерите на ученически салон по физкултура и все още пазеше някои улики, които свидетелстваха за предишния му живот — знаци, отбелязващи къде могат да се поставят кабели и жици. Задната стена, към която вървяхме, някога боядисана в електриково синьо, сега някой бе опитал да покрие с пласт бяла боя, ала все още можех да разчета прозиращите отдолу черни букви „ДЖОНСЪН ЕЛЕКТРИК“.

Дунди ме догони и кимна към кафявата линия, която преминаваше по протежение на всички стени, разположена точно по средата на разстоянието до тавана. Значи, водата от реката бе стигнала чак толкова високо.

Всяка стъпка, която правех, всеки глас около нас, всяка капка вода от пукнатините в сводестите тавани сякаш ехтеше. Звуците се отразяваха в празните стени и закованите с дъски прозорци около нас. Въпреки че не бяхме навън на снега и студа, сградата не беше изолирана, за да държи упорития хлад навън. Стари метални кошчета за отпадъци живееха нов живот, като приютяваха в себе си накладени огньове. Последните обаче се намираха в другия край на склада, а не близо до групите деца, разпръснати край входа, през който влязохме.

Това… въобще не приличаше на Ийст Ривър.

А тийнейджърът, който стоеше на една издигната платформа досами стената отсреща и се губеше и появяваше отново, притулян от дима от цигари и огън, определено не бе Кланси Грей.

— Кой, по дяволите, си ти?

След като бяхме въведени вътре, бяхме посрещнати от тих заинтригуван шепот, ала след думите ми той премина в пълно мълчание. Очите ми се бяха фиксирали директно върху лицето на хлапето, прехвърляйки се там толкова бързо, че дори не бях забелязала другите тийнейджъри около него, докато те не се приближиха, за да ни огледат по-добре. Имаше момичета, облечени с къси панталони и фланелки, които трепереха. Те се бяха облегнали в основата на подиума или пък висяха около кошовете, скупчени зад момчето, като помежду им имаше само няколко одеяла. Около тях стояха групички от момчета, които се смееха и подхранваха отвратителния сив облак от дим със собствените си цигари.

Този младеж бе по-близо до двайсетте от останалите. По лицето му бяха наболи зачатъци на червеникава брада, която бе зает да трие в бузата на кацналото в скута му момиче с дълга пепеляворуса коса. Тя трепереше цялата, но не можех да разбера дали от страх, или от студ. Когато се обърна, за да ме погледне, установих, че синината, започваща от ъгъла на устата й, обхваща цялата й челюст.

Русата коса на момчето бе дълга и прибрана спретнато зад ушите му. Стандартните му военни ботуши и яке от черната униформа на СОП бяха нацапани с кал, но иначе изглеждаха непокътнати — като че ли твърде лъскави, за да са били ползвани някога.

— Моля? — южен акцент.

— Кой — повторих аз, — по дяволите, си ти?

Всички тийнейджъри, които седяха на подиума, се обърнаха едновременно да надникнат към него, но той се бе взрял в мен. Отново усетих горещото дръпване в стомаха си и въпреки опита на Дунди да ме хване, краката ми се приплъзнаха по прашния под към него. Едва успях да се съвзема, преди да се ударя странично в подиума. Стари струпани щайги със закован върху тях и надиплен от водата шперплат — това представляваше цялата му сцена. Металният му стол бе сгъваем и покрит с пухкаво одеяло, най-вероятно за да се постигне по-голям ефект.

Момчето се изправи, като избута момичето от себе си. Когато тя извика от изненада, той й подхвърли купата с онова, което ядеше, за да я накара да млъкне. Преборих се с подтика да потърся Вида и Джуд в сенките, които пълзяха около нас.

— Къде ги открихте? — той се наведе в края на подиума, за да впие поглед в лицето ми. Очите му бяха зеленикави, но голямо кафяво петно покриваше горната част на дясното му око.

— Нагоре по потока — отговори Майкъл.

— Ти — каза Водачът, обръщайки се към едното от момичетата върху подиума. — Дай му одеялото си, преди да е замръзнал. Това момче ще бъде нашият крал тази вечер. Гледай само каква плячка е донесъл.

Момичето явно не разбра защо или как бе възможно да иска от нея да стори нещо подобно. Тя гледаше втренчено в гърба му с онемяло изражение, докато едно от момчетата не хвана с юмрук късата й кестенява коса и не я изтласка напред към края на издигнатия подиум. Под топлото кафяво вълнено одеяло тя носеше изцапана жълта фланелка с къси ръкави и нечии стари боксерки. Нямаше обувки или чорапи.

Майкъл изтръгна одеялото от ръцете й, цъкайки с език, възмутен от съпротивата й. Едно от другите деца — малко момче — му подаде бутилката с вода, която държеше, и наблюдаваше с уморени очи как по-голямото момче изгълтва остатъка, преди отново да му метне смачканото шише. След това той просто се свлече обратно на мястото си от дясната страна на Водача. Как въобще беше възможно някой да изглежда толкова самодоволен и горд, увит като пашкул в одеяло и с кръв по лицето си… бе извън моите способности да го осмисля.

Водачът хвърли цигарата си на земята точно пред краката ни. Единият й край все още светеше в яркочервено. Аз бях вперила взор в ивицата гола кожа над яката на якето му.

Чисто ново яке. Бях работила по достатъчно подобни във Фабриката, за да мога веднага да ги разпозная. Нямаше кръпки или пък стандартното американско знаме. Освен ако не бе махнал нашивките, което бе доста съмнително, предвид целостта на плата, така че най-вероятно го беше откраднал от някоя доставка вместо от войник.

Спря да се взира в мен само колкото да погледне към Майкъл. Устните му се бяха разширили в усмивката на акула.

— Той ли те подреди така? — след което кимна към Дунди.

Другият тийнейджър използва новопридобитото одеяло, за да избърше кръвта си, която бе хванала коричка и покриваше горната му устна. Той понечи да проговори, но после явно размисли, че няма смисъл да признава как момиче, на половината на него, му е обезобразило лицето.

Водачът се изхили тихичко и се обърна към мен.

— Лакът, юмрук или крак?

— Лакът — поясних аз. — С радост ще повторя демонстрацията с теб, ако желаеш.

Шепотът се завърна, този път придружен от няколко сподавени кикота. Стиснах зъби, за да не успея да кажа нещо друго толкова глупаво. Обуздай се — наредих си аз. — Проучи го.

— Боец? — попита той и вдигна вежди. — Какъв цвят си, скъпа?

Не бях усетила, че Дунди въобще е помръднал, докато не го видях да стои край мен.

— Тя е Зелена. Аз съм Син. А ти си?

— Наричат ме Нокс — отвърна той. — Чували ли сте за Беглеца?

— Ако ти си Беглеца — започна Дунди, — аз съм скапаният Великденски заек. А това да не би да е Ийст Ривър?

Нокс внезапно се изправи, чувайки това, а веселата му усмивка се скова в нещо доста по-сурово.

— А вие не си ли го представяхте така?

— Хванахме ги на същото място, на което бяха и другите двама, точно до магистралата — услужливо допълни Майкъл. — Онова момиче също е Синя. Довечера можем да направим ритуал за посвещаване.

Нокс го накара да млъкне с поглед. Над нас снегът очевидно бе преминал в дъжд, който плющеше по металния покрив и бе единственият друг доловим звук, освен нетърпеливия шепот на децата, скупчени наоколо.

— Какво знаете за Ийст Ривър? — попита той.

— Ами… като начало… — започна Дунди, скръствайки ръце пред гърдите си.

— Чухме, че е във Вирджиния! — прекъснах го аз. — Бяхме тръгнали натам, преди приятелчетата ти да ни подберат.

Ето какво мислех — което и да беше това самодоволно хлапе, откъдето и да идваше, той определено не бе Беглеца. Наясно бяхме с това. Нокс също го знаеше. Но ако той разбереше, че сме се досетили, не се съмнявах и за секунда, че щеше да се справи с нас още преди да сме споделили тайната с всички други. Това име бе легенда, а и след като бе успял да събере толкова деца и да създаде подобен род лагер — защо всъщност да не му повярват, че именно той е Беглеца?

— Страхотно местенце си имаш — продължих, като насилих врата си, за да огледам наоколо. Нито Джуд. Нито Вида. Но това определено беше племето Сини, за което Кейт се бе опитала да ни предупреди. — Добре сте се устроили. Това ли са всички?

Нокс изсумтя и даде знак на едно от по-малките хлапета до себе си. Момчето, което бе на дванайсет или тринайсет, стана кървавочервено от оказаното внимание. Нокс промърмори нещо в ухото му, момчето кимна веднъж и скочи със засилка от подиума. Последното, което видях от него, беше гърбът на покритото му със сажди яке, което изчезваше през една от страничните врати.

— Аз съм Руби — казах аз и посочих Дунди с палец. — А това е Чарлз. Както заявих, просто преминавахме оттук, отивайки на изток.

Нокс се върна на мястото си и без каквато и да е принуда, същото момиче отпреди малко изприпка обратно към него, подавайки му купичката с храна. Супа, ако се съдеше по пръските, които се разлетяха по якето му. Не пропуснах и начина, по който децата около него сякаш се приведоха напред, гледайки жадно как бульонът изчезва лъжица по лъжица.

Не поглеждай към Дунди, наредих си аз. Нямаше да успея да се сдържа. Момичето с овехтелите дрехи бе само кожа и кости… като малка птица.

Нокс махна на Майкъл да се приближи и той заедно с още едно хлапе оставиха раниците ни на подиума. Две други момичета — по-малки от първото — скочиха в действие. Парче по парче те извадиха всичко от раниците, които така грижливо бяхме натъпкали. Довиждане, хранителни блокчета. Довиждане, комплекти за първа помощ. Довиждане, бутилки с вода, одеяла и кибрити…

Всяко нещо, което измъкваха, бе достатъчно, за да прекърши и без това тънкия контрол, който имах над гнева си. Прехвърлих погледа си нагоре, натам, откъдето Нокс наблюдаваше процеса. Почудих се колко ли добре щях да се почувствам, ако му бях разпарчетосала мозъка по същия начин. Щеше да е лесно. Само ако можех да се доближа до него.

Щом Нокс ни погледна отново, на лицето му се бе настанило абсолютно ново изражение… глад и вълнение.

— Откъде взехте тези неща?

— Обрахме една стара бензиностанция — отговорих аз и минах крачка напред. — Наши са. Ние си ги открихме.

— Всичко ваше е мое, скъпа! — каза той. — Тук всеки трябва да си заслужи нещата.

Дунди промърмори нещо под носа си.

— Занесете всичко това в склада — нареди Нокс на Майкъл. — После ти и момчетата ти може да ядете. Колкото искате.

Майкъл се усмихна и загърна одеялото още по-стегнато около палтото си. Момчетата от екипа му се разскачаха от вълнение, блъскайки се един друг в опит всичките да преминат едновременно през онази врата, през която по-рано бе изчезнало хлапето. Само един не участваше във веселбата. Онзи, който все стоеше в края на групата. Той бе средно висок и беше облечен в зелен армейски шинел, който му бе с един размер по-малък, поради което се налагаше да го носи разтворен. Косата му бе дълга и невчесана като на другите от групата, но той я държеше настрани от лицето си благодарение на ушанката, която имаше. Точно преди вратата да се затвори, нещо прикова любопитството му, защото изведнъж се обърна обратно и се облегна на стената.

— Вие заедно с онези хлапета ли сте, които момчетата ми хванаха по-рано? — попита Нокс, като върна вниманието ми върху себе си. Тежка златна верижка се подаде изпод фланелката и якето му, докато се навеждаше напред. — Готината мацка и плашилото?

Ами… и така можеха да бъдат описани.

— Не — отвърнах аз. Една стъпка към мен. И още една. — Нямам идея за какво говориш.

— Руу!

Всяка глава в склада моментално се насочи към страничната врата. През мен се изля река на успокоение — там стояха Вида и Джуд. Изглеждаха малко по-зле, но пък бяха цели. И двамата бяха без якета. Джуд въобще не се стараеше да се преструва, че не замръзва, но челюстта на Вида бе здраво стисната, а ръцете й бяха прилепени плътно към тялото. Видях как нещо трепна в очите й, но тя не изрече нищо. Искаше ми се същото да можеше да се каже и за Джуд.

— Видя ли? — питаше я той, докато я сръгваше по ръката. — Нали ти казах, че ще дойдат!

Въздъхнах и се обърнах обратно към Нокс и подиума.

— Ще се пробваш ли да отговориш отново, сладурче? — попита студено той.

Вдигнах рамене и не отвърнах нищо. По дяволите.

— Та… една Зелена, един Жълт и двама Сини навлизат в моите гори… — започна Нокс, изправи се и скочи от ръба на подиума. Вида и Джуд бяха бутнати към нас.

Той сновеше пред лицата ни и това, изглежда, забавляваше хлапетата. Бе точно извън обсега ми.

— Вие, двамата Сини, сте повече от добре дошли тук, но ще трябва да се разберете кой от вас всъщност е достатъчно здрав, за да вземе участие в ловния ритуал по посвещаването.

Посвещаване?

— С него ли ще трябва да се боря? — попита Вида сприхаво. — Нали казахте, че ще е битка?

Нокс се засмя, а след като той го стори, и всички останали се включиха.

— Всъщност — продължи Вида, отмятайки тежката си синя коса зад рамо — по-добре вземете да го пуснете. Той е напълно безполезен. Ще го сваля на земята за три секунди. Да знаете просто.

Джуд бе напълно объркан и като че ли не схващаше, че това беше нейният изкривен начин да се опита да предпази Дунди от сблъсък, в който той не можеше да победи. Изненадах се, че й пука и поне се пробваше.

— Тя не лъже — добавих и аз. — Ако ви трябва по-добрият боец, това определено е тя. Но пък той може да оказва първа помощ. Закърпвал ме е няколко пъти. Вижте! — Вдигнах косата, покриваща белега на челото ми.

Нокс не захапа въдицата да дойде да разгледа по-отблизо. Сплете пръсти и ги сложи зад врата си, докато се преструваше, че обмисля нещата.

— Въпросът, който повече ме занимава, е какво ще правим с теб и с Жълтия?

Не ми харесваше посоката, в която поемаше този разговор. Нито пък на Джуд. Усетих как започва леко да трепери, затова хванах китката му.

— Ние не приемаме слабаци — продължи Нокс. — Това не е парад на милостта или приют за бездомни. Няма да хабя храна за Зелена или Жълт. Никой тук не може да поръчителства за теб, което значи, че ще трябва да се докажеш… по друг начин.

Дунди се обърна към него със свити край тялото си юмруци, но преди да може да се обади, се дочу един друг глас. Беше тих, по-свит, отколкото си го спомнях, но го познах.

— Аз мога да гарантирам за тях.

В Ийст Ривър Кланси разчиташе на две хлапета, които да отговарят за сигурността в лагерите — Хейз, грубияна великан, който ограбваше камионите, и Оливия, която координираше наблюдението по периметъра на лагера. Да призная, че бях облекчена да видя как тази глава с дълга медноруса коса си проправя път сред тълпата, щеше да е твърде слабо казано. А лицето й — макар да разпознавах парчетата от него, то сякаш беше разкъсано и повторно сглобено, но доста непохватно… Тя сериозно накуцваше, докато се приближаваше към нас.

Да. Това бе Оливия. Но в същото време не беше.

Винаги зачервените й бузи, поруменели от тичането, което току-що е завършила, или от заповедите, които е изкрещяла, така дълбоко се бяха вдлъбнали, че очите й бяха като на бухал. Златистият тен, който целуваше кожата й, бе избелял до мъждукаща пепел. А когато се обърна, за да ме погледне, като че ли ужасяваща мълния премина от сърцето ми до стомашната ми кухина. Почти цялата дясна страна на лицето й бе набръчкана от розов белег, който подръпваше края на окото й и преминаваше през челюстта й. Изглеждаше така, сякаш е била премазана от диво животно или пък зашлевена с шепа пламъци.

— Оливия! — ахнах аз. — Боже мой!

Как… Не, знаех, че тя бе избягала, тъй като Лиъм ни бе казал. Когато огньовете и СОП дойдоха в Ийст Ривър, няколко от децата от охраната бяха имали късмета да изчезнат своевременно. Оливия бе сред тях, а Лиъм беше единственият, който се бе върнал, за да ни търси.

— Божичко! — каза Дунди и автоматично направи крачка към нея. — Ти…

— Четиримата бяха с мен, когато избягахме от вана на заобиколилите ни агенти — каза Оливия, без да обръща внимание на вдигнатата ръка на Дунди в нейна посока. С края на периферното си зрение мернах как момчето със зеления шинел се избутва от вратата, минава през тълпата и спира край Нокс. — Разделиха ни по време на бягството в гората.

Онази Оливия, която бях познавала, бе така изпълнена с огън, че щеше да разруши целия склад и да го превърне в димяща купчина пепел. Сега тя просто клатеше глава със смирение, което никак не й отиваше.

— Руби беше тази, която планира бягството ни, сър.

— О, да — каза момчето със зеления шинел. Той напъха ръцете в джобовете си и се залюля на пети. — Чудех се откъде ги познавам. Няколко от децата ни избягаха в онзи ден.

Погледът на Оливия трепна и се спря върху неговия, а веждите й се свиха или от изненада, или от объркване. Но изписаното на лицето й със сигурност не беше благодарност.

— Вярно ли? — гласът на Нокс все още бе равен, но усетих как очите му се връщат към мен. — И вие прекарахте последните няколко месеца, като просто обикаляхте из моя прекрасен щат?

— Криехме се, събирахме провизии, търсехме Оливия — отговорих бързо, рискувайки да погледна момчето. На какво си играеше той?

— Защо не си казал за това на Майкъл, Брет? — попита Нокс. — И защо не проговори досега?

Момчето — Брет — повдигна рамене.

— Предполагам, че до момента така и не ги бях разпознал. Тогава косата й бе по-къса — той кимна към мен, — а другият бе облечен различно.

— Те могат да ми помагат — продължи Оливия с все още вперени в земята очи. — Поне докато не се докажат и пред теб.

Нокс въздъхна отегчено и започна отново да се разхожда, а всяка негова стъпка отекваше като гръм в тишината на склада. Ходеше толкова бързо, че като че ли подскачаше.

— Добре — каза накрая, поглеждайки нагоре. — Вземи Жълтия и Зелената. Както и Чарлз.

И просто така той излезе напълно от обхвата ми. Оказах се абсолютно безполезна да ни измъкна оттам.

— Красавицата ще остане тук да ни позабавлява — добави Нокс, приглаждайки с усмивка косата зад ухото си. Той кимна към момчетата отляво. — Свалете им якетата, вземете всичко ценно, което все още може да имат, и ги дръжте навън — там, където е мястото на боклука.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Страничната врата на склада ни отведе на огромен паркинг. Морето от черно бе нашарено от няколко мрачно изглеждащи палатки, готови да се срутят под напора на събралите се върху тях джобове вода. Дървени палети образуваха нещо като плаваща платформа за всяка една от тях и ги свързваха в крив кръг. Веднага забелязах защо бяха нужни — защото ги издигаха на тези няколко ценни сантиметра над навъсената вода, която бе заляла всичко.

От тлеещите остатъци от огъня се носеше дим, който се смесваше с киселата миризма на застояла вода. Скръстих ръце пред гърдите си, усещайки как най-после ме напуска и последната частица гняв и отчаяние, обзели ме, след като бях загубила якето на Лиъм. В далечния ляв край на паркинга имаше две малки сиви сгради. От едната от тях се изнизваха Майкъл и другарчетата му, които се бяха натоварили с толкова хляб и чипс, колкото можеха да носят. По пътя си обратно към склада те се натъкнаха на Брет, когото започнаха да тупат по рамото, опитвайки се да го накарат да се присъедини към тях. Той обаче ги отпрати с жест и продължи покрай сградата, от която бяха изникнали, насочвайки се към следващата до нея, над чиято врата с червен спрей бе нарисуван знак Х. Ако се съдеше по катинара, оттук нито някой излизаше, нито пък влизаше.

Оливия изчака, докато ловците се гмурнат отново в склада, преди рязко да се обърне на пети и да ме хване за раменете.

— Боже мой! — каза тя, а гласът й трепереше неудържимо. — Не и вие! Той е…

— Какво се случи? — прошепнах аз. Дунди за секунда бе край нас, прикрепвайки едната от ръцете на Оливия върху рамото си. — Какво, по дяволите, става тук?

— Чакай, ама вие наистина ли се познавате? — извика Джуд. Дунди го издърпа рязко напред и го присъедини към групичката ни.

— След като напуснах Ийст Ривър… Ами аз бях… — В думите й се криеше огромна ярост. — С няколко от другите деца открихме една кола и стигнахме чак до Тенеси.

Кимнах и я изчаках да продължи.

— Естествено, колата се развали. А СОП ни следваха през цялото време, така че реално нямахме особен избор. Разделихме се и побягнахме. Аз поех към гората и там ме хвана един от ловните отряди на Беглеца.

— Ама нали Фенси бил Беглеца? — Джуд обви ръце около тялото си в напразен опит да се затопли. Вида го удари с лакът.

— Фенси ли? — попита стреснато Оливия.

— Така нарича Кланси — казах, въздъхвайки дълбоко.

Устните й бяха разкривени от едва доловима усмивка, набързо заменена от прилив на интензивна, тъмна болка. Ръката й отплава нагоре към врата й и се притисна към ключицата, все едно се стараеше да задържи нещо насила.

— Нали знаеш какво наистина се случи? — промълвих аз. — Наясно си, че той е бил отговорен?

Тя кимна.

— Първоначално не исках да повярвам, но в онази нощ, когато вие се опитахте да напуснете… Разбрах как бе успял да ни манипулира. Как ни контролираше. Системата ни за сигурност бе почти перфектна, а и ние винаги сме знаели, че Грей ще предпочете да остави Кланси на мира, отколкото да рискува да го изложи. Единственият начин, по който биха могли да ни открият, бе, ако някой им дадеше координатите или пък го провокираше, а единственият начин това да се случи беше… беше…

Тя движеше ръката си по протежение на гърлото си, пробвайки се да скрие започналото треперене.

Навремето в Ийст Ривър не бях особено близка с Оливия. Повечето от контактите ни се определяха от това дали Лиъм, или Кланси са наоколо. Ако те не бяха там, почти не се забелязвахме. Тя бе близка и с двамата, макар и по различен начин. Лиъм бе човек, с когото бе лесно да се работи, човек, който я предизвикваше да мисли за това какво биха могли да направят за лагера, вместо просто да чакат времето им в гората да мине. Но Кланси… Кланси беше човекът, когото тя бе искала да пази, да впечатли.

Както за всяко друго хлапе в лагера, той бе неин спасител. Нейното всичко.

— Фенси някак си му отива — каза тя накрая, издърпвайки се от хватката ми.

Проправяхме си внимателно път между палетите, следвайки очертания от тях маршрут.

— Когато ловната им дружинка ме откри, аз тръгнах с тях по желание само защото исках да стигна до Кланси — прошепна Оливия. — Дори не се замислих колко е странно, че той толкова бързо е успял да установи нов лагер или че въобще бе успял да се измъкне. Исках само да го питам защо ни причини това. Мисля, че бях готова и да го убия.

— Напълно очаквана реакция — успокои я Дунди. — А щеше да е още по-разбираема, ако го бе направила бавно — с много огън и ледокопи.

Неясно защо, но това не се стори особено забавно на Оливия.

— Представи си изненадата ми, когато застанах срещу този селяк — продължи тя. — Първото нещо, което той ми каза, бе, че единственият начин, по който бих могла да напусна племето му, щеше да е, ако те решат да изхвърлят тялото ми в реката.

Поклатих глава, опитвайки се да прогоня нервното жужене между ушите си и да се фокусирам върху настоящето, отколкото върху онова, което щях да направя на копелето.

— Каква е неговата история?

— На Нокс ли? — Оливия се огледа, но бяхме сами. — Не мога да разбера каква е истинската. Твърди, че преди няколко години избягал от попечителството на СОП и се крил в различни части на Нашвил до наводнението. Не знам как е успял да убеди първите деца да се присъединят тук, но мога да ти кажа, че мнозинството от нас не са се включили в племето по избор.

Дебелите вежди на Джуд бяха сбърчени.

— Защо толкова мрази другите цветове? Какво се е случило?

Оливия повдигна рамене.

— Кой знае? Никой не иска да рискува да си навлече гнева му, като попита. И без това към момента ни се налага да се борим за всяко късче храна.

— И на мен това ми бе странно. Изглежда, че той дори не се отнася толкова добре и със Сините тук — добавих аз. — Да не стоят тук, защото ги е страх.

Тя кимна към дърветата от другата страна на паркинга, отвъд палатките.

— Ако се опиташ да избягаш, ще се сблъскаш с патрула, който е разположил. А ако това стане, просто не се връщаш. Достатъчно зле е, че прибира всичко, което имаш, и те кара да си го изкараш наново, но ако не се трудиш достатъчно усилено или не се подмазваш както трябва, или пък не го забавляваш… те изпраща тук. Или те разменя.

— Разменя…?

Оливия бе толкова на ръба на сълзите, колкото никога преди не я бях виждала.

— Той… Така си набавя храна. Нали сте забелязали постовете около града? Войниците? Той им води децата, които смята за ненужни, и ги заменя за цигари и храна. Само че те искат все повече и повече деца, а му дават все по-малко неща като отплата. Учудвам се, че просто не са ни превзели, но вероятно той успява да поддържа местонахождението ни в тайна.

Мислих си, че тя трепери, докато не погледнах надолу към собствените си ръце.

Оливия захапа устната си.

— И разбира се… Разбира се, той откарва деца в Бялата палатка — онези, за които знае, че няма да липсват на никого. Наясно е, че не мога да сторя нищо против това, а и те самите не могат да окажат съпротива. Единствения път, когато се опитах, той взе две деца вместо едно.

— Ами онова хлапе… Брет? — попитах аз. — Той се застъпи за теб. Не би ли могла…

— Не става така — отвърна Оливия. — Той наистина е различен от Майкъл, но пък Майкъл е втори по ранг в командването. Брет от време на време ми носи разни неща за децата, но ако Майкъл го хване… той ще е следващият изчезнал.

Бялата палатка беше именно това — широка, разкривена палатка, покрита с бял мръсен навес, поставена настрани от другите. Вонята от нея ни достигна още преди да сме я видели. Оливия повдигна вързаната около врата си червена шарена кърпа, за да покрие устата си. Въздухът беше тежък, толкова напоен със смрадта на човешки отпадъци, че дишането се превръщаше в нещо почти невъзможно.

— Трябва да го вземеш и да изчезвате, докато все още имате шанс — говореше Оливия. — Докато приятелката ти е в склада, няма да можете да я спасите. Но ще можеш да вземеш поне него. Аз ще ти помогна. Заедно може и да успеете да се справите с патрула.

Ръката на Джуд се обви около горната част на моята.

— Всичко е наред — казах му аз. — Това не е възможно. Няма да я изоставим.

Той кимна, а лицето му бе изкривено от притеснение, когато се обърна назад, за да погледне към склада.

— Те ще я наранят ли?

Аз повдигнах едната си вежда.

— Доста повече се притеснявам от това, което тя би могла да им причини.

— Оливия? — извика нежно Дунди. — Добре ли си?

Тя се бе спряла точно пред палатката, а ръцете й мачкаха плата. Наклони глава напред и я облегна на плата.

— Той е… Съжалявам, опитах. Толкова много се постарах, но… — гласът й бе измъчен. — Аз съм единствената, която им помага. И той се опита известно време, но…

— Той… — повторих и усетих как сърцето ми притихна. — Кой?

Оливия примигна, а обърканото й изражение бе засенчено от белезите по лицето й.

— Ама вие…? Не сте ли тук заради Лиъм?

Не си спомням как я избутах, но помня ръцете си, които бяха побелели като плата на огромната палатка, и момента, в който те отметнаха стария чаршаф, служещ за врата. Вонята вътре се засили и бе примесена с ужасяващия мирис на мухъл и застояла вода. Мигнах, насилвайки очите си да се приспособят към малкото светлина. Докато навлизах, палетите под краката ми скърцаха и стенеха, а една от тях сякаш се пречупи.

Бяха толкова много — поне двайсет и пет деца в редици от всяка страна на палатката. Някои се бяха свили, легнали настрани, други се бяха оплели в тънките чаршафи около телата си.

И там, по средата на всички тях… бе Лиъм.

Бях лъгала преди.

Кейт. Другите. Себе си. Всеки ден. Всеки един ден.

Защото истината бе друга. Тя бе в мен и се опитваше да ме разпори, за да излезе навън — дърпаше краката ми към отдалечения ъгъл на палатката, искаше да се надигне като скимтене.

Съжалявах за стореното.

Зървайки лицето му сега, начина, по който напуканите и натъртените му ръце се превиваха леко около бледото жълто одеяло, с което бе завит, така силно съжалявах — толкова остро… болезнено, — че почувствах как започнах да се огъвам още преди да съм направила и крачка към него.

Месеци наред лицето му бе оживявало само на компютърни екрани, а намръщеното му изражение беше завинаги пленено във файловете. Бе заключено и в паметта ми, но знаех от опит как спомените успяват да се изкривят и избледнеят с минаването на времето. Проявих абсолютен егоизъм — така ужасен и нездрав, — но докато сърцето ми отброяваше три последователни удара, единственото, за което можех да мисля, бе, че трябваше да го запазя край себе си.

Липсваше ми. Липсваше ми. Липсваше ми. Боже мой! Толкова много ми липсваше!

В палатката около нас бе толкова спокойно и тихо. Погалих с пръст края на одеялото, чийто плат бе станал на топчета. Някой го бе съблякъл по сива фланелка с къси ръкави. Голите му крака стърчаха към мен — бледи, обагрени във възможно най-бледото синьо. Усетих как дъхът ми ме напусна само с един удар. Последния път, в който го бях видяла, лицето му бе нашарено от синини и рани благодарение на неуспешен опит за бягство от Ийст Ривър.

Но това беше лицето, което помнех — онова, което бях зърнала първия ден в микробуса, онова, по което не можеше да скрие и една своя мисъл… Очите ми шареха безцелно от широката му изразителна вежда до ръба на здравата му и небръсната челюст. Тази плътна долна устна, която сега бе напукана от студ. Косата му бе сплъстена, по-тъмна и по-дълга — дори и за него.

Въздухът, който изпълваше гръдния му кош, излезе под формата на ужасяващо хриптящо дрънчене. Протегнах се и се опитах да спра треперенето на ръката си, докато я полагах върху гърдите му. Исках да почувствам паузите между вдишванията му, да се уверя, че плиткото движение все пак съществуваше. Докосването беше съвсем слабо, но очите му се отвориха. Небесносиньото им бе придобило някаква стъклена същност и те горяха на фона на доста изцапаното му лице. След това пак се затвориха и можех да се закълна, че ъгълчетата на устните му се изкривиха в едва доловима усмивка.

Ако сърцето можеше да бъде разбито само веднъж, то тогава не бе възможно да се случи отново, ала ето че аз бях тук и той бе тук… и всичко бе толкова по-ужасно от онова, което можех да си представя.

— Лий — казах, притискайки за пореден път ръката си към гърдите му, но сега някак по-доловимо. С другата погалих бузата му. Именно от това се притеснявах. Не, тя не беше червена от хапещия студ. Той целият гореше на пипане. — Лиъм… отвори очи.

— Ето… — измънка той, размърдвайки се под завивките си — … готово. Можеш ли… Ключовете са… Оставих ги. Те са…

Готово. Стегнах се, но не помръднах ръката си.

— Лий — повторих отново аз, — чуваш ли ме? Разбираш ли какво ти казвам?

Очите му се отвориха с трептене.

— Искам само да…

Палетата изпука при клякането на Дунди до мен.

— Ей, приятелче! — каза той, а дъхът му заседна в гърлото му, когато се протегна, за да сложи ръката си върху челото на Лиъм. — Ама и ти си се забъркал в една каша, идиотче такова.

Очите на Лиъм се прехвърлиха на него. Напрежението върху лицето му сякаш се разнесе и бе заменено от глупашко щастливо изражение.

— Дунденце?

— Да, да. Разкарай този тъпашки поглед от лицето си — настоя Дунди, въпреки че самият той имаше същия върху собственото си.

Веждата на Лиъм се набръчка.

— Какво…? Ама ти нали…? Вашите?

Дунди погледна към мен.

— Би ли ми помогнала да го изправя?

Всеки от нас пое по една от ръцете му и издърпахме отпуснатото му тяло, докато го вдигнем. Главата на Лиъм увисна назад и попадна в онази извивка между рамото и врата ми. Пръстите ми докосваха леко очертанията на ребрата му, усещайки костите му. Той бе толкова слаб. Притисках пръсти към прешлените на гръбначния му стълб и влагах цялото си старание в това да не се разрева.

Дунди долепи ухо към раменете на Лиъм.

— Поеми дълбоко въздух и го издишай.

Дясната ръка на Лиъм изпляска по лицето на приятеля му в опит да го погали малко тромаво, но с толкова обич.

— И аз те обичам…

— Дишай — повтори Дунди. — Дълго и дълбоко.

Не бе нито дълго, нито дълбоко, но видях как белият му дъх излиза.

Дунди седна назад, оправи очилата си и ми направи знак да му помогна да го върнем в легнало положение. Стори ми се, че го чух да измънква: Сега?, но Дунди ме избута да не му преча, когато хвана китката му и започна да му мери пулса.

— От колко време е така? — попита Дунди.

За пръв път съумях да отделя поглед от лицето на Лиъм. Оливия се въртеше зад нас. Лицето й бе на петна от белезите и смразяващия студ. Джуд стоеше като замръзнал на входа, устата му бе отворена, а погледът му изразяваше всеобхватен и пълен ужас.

— Хванаха го преди седмица и половина. Той вече явно си носеше този вирус, от който така и не успя да се възстанови — обясни Оливия с леко треперещ глас. — Веднага разбрах, че нещо не е наред. Питах го постоянно за вас, а той изглеждаше толкова объркан. Вирусът предизвика температура, а тя премина в… това.

— Какво му е? — попита Джуд. — Той защо се държи така?

Като че ли, за да отговори на въпроса, Лиъм изведнъж се изкриви настрани, а лицето му се сбръчка от усилието, което му костваше кашлицата. Дълбока, влажна кашлица, която го разтресе целия и го остави жаден за въздух. Държах едната си ръка на стомаха му, успокоена от бавния пулс, който все пак усещах. Боже, това лице. Очите ми отново и отново се връщаха към него.

— Мисля, че има пневмония — заключи Дунди. — Не мога да съм сигурен, но ми изглежда много вероятно. И ако трябва да гадая, смятам, че и останалите деца тук са я развили. — Той се изправи на несигурните си крака. — С какво ги лекуваш?

От момента, в който бяхме влезли в палатката, шокът и ужасът от вида на Лиъм бяха достатъчни, за да ме накарат да забравя гнева си. Но суровата действителност се сгъстяваше около мен и усещах как топлината в гърдите ми расте, събирайки се, набъбвайки, завихряйки се, докато накрая имах чувството, че следващият дъх, който ще издишам, ще е примесен с огън.

Думите на Оливия се изливаха една след друга.

— Нищо. Няма нищо. Трябва да се моля за храна. Заобиколени сме от вода, даже по-скоро се давим в нея, а те не ми дават дори и късче от прясната храна!

— Спокойно! — казах й аз. — Недей, Лив. Убедена съм, че правиш всичко възможно. — Имаш ли нещо в колата? — Обърнах се с поглед към Дунди.

— Нищо достатъчно силно за това — отвърна той. — Като начало трябва да ги заведем на топло и сухо и да ги хидратираме.

Оливия все още клатеше глава.

— Опитвах няколко пъти, но той не е съгласен болните да се преместят в склада. Повечето от тях не са Сини, а и се влошиха просто защото отказва да им даде работа, а ако не работиш — не ти се полага храна. Не може да ги преместим в склада. Честно казано, мисля, че той се опитва да скрие тези деца от останалите.

Да, но… не можеше да ги скрие от мен. Не можеше да скрие какво бе сторил с Лиъм. Усетих как ме сграбчва чиста и непоколебима ярост. Не можех да се отърва от нея дори да исках. Изправих се на крака и се устремих като буря към вратата. В ума ми имаше само една мисъл, която извираше отново и отново и караше яда ми да се задълбочава, докато в един момент усетих, че ще експлодирам.

— Къде отиваш? — попита Джуд, заставайки на пътя ми. — Руби?

— Отивам да се погрижа за това. — Гласът ми бе като на друг човек. Спокоен, сигурен.

— Съвсем не! — каза Дунди. — Какво ще стане, ако някой те хване как му влияеш? Какво си мислиш, че ще направи с теб?

— Да му влияеш? Както Кланси го правеше ли? — попита Оливия. При кимането ми очите й се разшириха. — О… Аз мислех… Чудех се защо е толкова заинтересован от теб. Защо толкова се бореше да не напускаш.

— Джуд — казах аз. — Помогни на Дунди. Трябва да измислите как да накладете тук огън, без да подпалите мястото. Нали си спомняш как се прави това?

Той кимна, а изражението му все още изразяваше нещастие.

— Трябва да сторим нещо. Налага се да го спрем, да му покажем, че така не е правилно. Моля те.

— Руби! — извика Оливия. Гласът й бе отчетлив, всяка дума беше като издялана от камък. — Съсипи го!

Умът ми бръмчеше. Събуждаше се от дълъг, нежелан сън. Май му бе отнело доста време, нали? Свих десния си юмрук край тялото си така, сякаш всеки пръст си представяше как ще се увие около врата му. Щеше да е лесно. Трябваше само да се доближа до него.

Знаех, че Кланси щеше да постъпи по този начин. Той смяташе, че е наше право да ползваме способностите си и че не сме ги придобили случайно. Налага се да ги употребяваме, бе казвал той, за да слагаме другите по местата им.

Копринената нотка в гласа му се вмъкна в мен. Веднага като ехо ме побиха тръпки. Тъмните му очи изглеждаха диви, когато ми бе заявил това, горейки от убеденост. Тогава бях ужасена от него, от това, което можеше да направи… толкова лесно.

Аз също притежавах тези способности. Не знам по каква причина — каквото и научно обяснение да бе записано на сървърите на Леда Корп, — но имах възможността да поправя всяко зло, което Нокс бе причинил на тези деца. А и Джуд се бе обърнал към мен без колебание и с пълна вяра, като че ли да се погрижа за това, бе най-естественото нещо на света. Започвах да осъзнавам как стоят нещата.

Съсипи го! Щях да направя много повече… Щях да го унижа, да го сломя и да го оставя като празна черупка, чийто самотен спомен щеше да е лицето ми. Щях да го преследвам и в съня му. Щях да го накарам да съжалява за момента, в който бе решил да задържи Лиъм тук и да го остави да умре навън.

— Внимавай! — прошепна Джуд и мина настрани, за да ми направи път.

— Не се притеснявай за мен — казах аз. — Виж дали не можеш да намериш наоколо черното палто. Провери му джобовете, за да сме сигурни, че не е открил флашката, и вземи и нея също.

— До скоро, алигатор — каза той.

— До след час, слънчоглед — промърморих аз.

Усещах очите на Дунди върху гърба си, но не се обърнах. Не можех. Не и без страха, че ще остана за вечни времена замръзнала на точно това място, наблюдавайки как Лиъм тлее и изчезва в нищото право пред мен.

Аз съм тук — помислих си, докато излизах навън под дъжда. — Той е тук. Всички сме тук.

И щяхме да си тръгнем заедно. Днес.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Момчето, пазещо вратата на склада, не беше по-голямо от мен, но определено бе по-високо и по-широкоплещесто. Преди няколко месеца това щеше да е истинска пречка.

— Стой на място! — извика, след като ме видя как притаено се промъквам към него. — Вече не ти е разрешено да влизаш, докато Нокс не позволи.

Бяха му дали пистолет, но от захвата му можех да заключа, че или не знаеше как да го ползва, или не му се щеше да го прави. Протегнах се и допрях пръсти към повдигнатата му ръка. Спрях спомените още преди да започнат да изскачат на повърхността. Гневът изостряше способностите ми. Правеше ги по-ефективни.

— Сядай долу и не мърдай! — отсякох аз и бутнах вратата да се отвори.

Нашият боен инструктор ни бе казал веднъж, че когато се опитваш да разрешиш спор без насилие, най-непродуктивната емоция, на която можеш да се предадеш, е гневът. Никой не може да постигне разбирателство с човек, който е толкова разярен, че не вижда нещата правилно. Аз обаче си мислех, че ще е доста продуктивно и ще помогне да успея да получа каквото искам. Оставих вятъра да притвори и затръшне вратата зад мен.

Стоях в тъмното и мигах, за да приспособя очите си към светлината. Усетих някакво движение встрани — едно здраво, едро рамо изникна пред мен и блокира пътя ми, закривайки ми всякаква видимост. Плъзнах поглед по зеленото палто нагоре, докато не стигнах до мрачното лице на Брет.

— Не бива да си тук — прошепна той. Усетих как се опитва да натика нещо в ръцете ми и надзърнах надолу. Той си бе свалил шапката и я беше напълнил с малки пакетчета солени крекери. — Взимай това и се връщай, преди да е видял…

Тъкмо бях обвила пръстите си около китката му, когато очите върху платформата най-после ме разпознаха сред смътната тълпа.

— Брей, брей, брей… — изрече Нокс. — Я, какво ни довял вятърът!

Огледах се, изненадана да открия двойно повече деца отпреди, разположени на същото пространство. Повечето бяха близо до подиума, седяха в кръгове на земята, а пред тях бяха подредени пакети с чипсове и зърнени закуски. Облечени бяха в различни оттенъци на сиво и бяло. Ловци, завърнали се от лов? Момчетата и момичетата в далечния край на склада се бяха проснали на цимента и само по беглото ми помръдване можех да разбера, че всъщност дишат. Не виждах никаква храна или огньове край тях.

Наложих си да поема дълбоко дъх и да успокоя лицето си в лъжлива усмивка. Трябваше да действам по-бавно, да го накарам да свали защитата си, така че да стигна по-близо до него. Всеки нерв в тялото ми крещеше да се втурна, да се затичам и да го сграбча. Сърцето ми пулсираше с някакъв припев: сега, сега, сега. Но помежду ни имаше твърде много тела. Твърде много ръце, държащи оръжия.

Нокс се наведе напред в стола си.

— Нещо искаш да ми кажеш ли?

В този момент забелязах Вида с нейната шокираща електриковосиня коса, която проблесна зад рамото му. Тя се движеше внимателно, а дългите й крайници се полюшваха с грация, докато завиваше и се промушваше покрай телата на подиума.

Погледът й ми каза всичко, което имах нужда да знам. Ако Нокс допуснеше грешката да се облегне назад в стола си точно в този момент, мисля, че тя с удоволствие щеше да открие начин да му счупи врата.

Окей?, оформих с устни аз. Тя кимна. Очите й се сведоха надолу към Нокс, а после се устремиха обратно към мен. Знаех точно какво ми казваше да направя.

Майкъл се изправи от едно треперещо момиче, чиито гърди бе опипвал допреди малко, и закри Вида от полезрението ми отново.

— Просто се чудех какво би те убедило да ме оставиш да излизам, за да ходя на лов? — казах аз. Вкарах премръзналите си ръце в задните джобове на панталоните си, докато вървях напред към подиума. — Да ми позволиш да изляза навън и да донеса припаси за всички?

Нокс отметна глава назад и се изсмя. Няколко от момичетата и по-малките момчета, седящи на подиума около краката му, се насилиха да се изсмеят задъхано на свой ред. Кожата ми настръхна. Звучаха като глутница кучета с прерязани гласни струни, които се опитваха да лаят.

Долових как зад мен, точно зад гърба ми, приближава тяло, но не се обърнах да видя чие е. Тези хлапета нямаше да ме сплашат толкова лесно. Майкъл можеше да ме удари, Брет можеше да ме извлече насила обратно навън, но това, което аз бях в състояние да им причиня, надхвърляше физическото съприкосновение.

— Ти? — провлачи Майкъл. — Една Зелена?

— Какъв е проблемът? — попитах аз. — Не ми казвай, че се страхуваш да не докажа, че в края на краищата вие, Сините, не сте с нищо по-особени от нас. За вас съм чувала, че сте само мускули и никакъв мозък.

Както си и мислех, той определено не бе свикнал да му говорят така. Насилникът в него бе едновременно очарован и много, много ядосан. Най-вероятно, защото всички около нас изглеждаха, сякаш започваха да се чудят по каква причина наистина не можех да изляза навън, за да им донеса провизиите, от които очевидно имаха нужда.

Нокс се изправи бавно, изтръсквайки пепелта от цигарата си на земята.

Ела тук — помислих си. — Ела тук и дай да приключваме с това.

Някъде назад в ума ми се заформи струя, която набираше скорост. Можех да направя това. Само още стъпка и щях да му покажа защо моят вид бе оценен като Оранжев, а неговият — едва като Син.

Щях да го съсипя.

Косата на Нокс падна напред, освободена от ушите му. Когато я приглади обратно назад, забелязах, че си е направил пръстени от пришити парчета разноцветна хартия около всеки пръст. Те почти приличаха на… наистина приличаха на приумица на хлапе, на което му е скучно и решава да си изобрети нещо такова от бонбонена опаковка. Не знаех какво представляват или защо ги носеше, но това ми даде идея.

— Какво ще кажеш за една сделка? — попитах аз. — Няма работа — няма храна, нали така? Оставяш ме да се присъединя към една от ловните дружинки, за да мога да ям, и ще осигуря достатъчно храна на всички за цялата зима.

Нокс ми се подигра, врътвайки очи.

— Не лъжа — казах аз. — Нали видя какво носехме в раниците си? Това е само онова, което успяхме да вкараме в тях. Зад нас останаха още тонове неща.

Плътните бледорозови устни на Вида се отвориха и от тях изтече безшумен въпрос.

Разбира се, че лъжех. Тя го знаеше. Хайде де, казах си наум. Той трябваше да приеме. Усещах как настроението на децата около нас преминава в нетърпение и как вече ме гледаха с нова светлина в очите си.

— Там имаше цели стени от консерви и литри чиста вода. Даже и тоалетна хартия — добавих аз, защото, нека си го признаем, има някои неща, които желаеш, но същевременно нямаш задължително нужда от тях. — Дрехи, одеяла, каквото се сетиш. Това място ще може да се напълни с провизии.

Когато свърших да говоря, бе станало толкова тихо, че можех да чуя капките вода, просмукващи се през малък процеп в покрива наблизо.

— Така ли? И къде е тази страна на чудесата? На половината път до никъде и единствено във въображението ти ли? — Нокс отново се разхождаше из подиума и все още бе блокиран от седящите по края му деца. Ако не захапеше въдицата скоро, щеше да се наложи аз самата да скоча горе.

— Защо да ти казвам? — попитах го. — Като не искаш да ми дадеш това, за което помолих.

Ей така се развиваха връзките в наши дни. Никой не правеше нищо за другия, освен ако и той нямаше някаква изгода. Нокс определено бе видял достатъчно от света, в който живеехме, за да е проумял същото нещо.

Но това не му харесваше.

Хайде де — помислих си ядосано. — Хайде де!

С един скок той слезе от платформата, а аз бях избутана върху цимента сякаш от невидими ръце. Зъбите ми изтракаха едни в други и за щастие, успях да пропусна загубата на върха на езика си помежду им. Смехът на Майкъл бумтеше около мен, отеквайки в обкръжаващите ни плахи и мълчаливи фигури.

— Смяташ, че трябва да ти дам нещо ли? — изплю Нокс. — Не мислиш ли, че си имам други начини, по които да накарам теб и приятелчетата ти да проговорите?

Ръцете ми бяха притиснати към земята, а китките ми пулсираха от удара. Момчето определено имаше повече гордост, отколкото алчност — нещо, което не бях очаквала. Той дори не разбираше, че натрупването на храна и провизии под неговия контрол означаваше да се сдобие с още повече власт. Единственото, което виждаше, бе едно малко момиче, което твърдеше, че знае повече от него, което му осигуряваше решението на създаден от самия него проблем и което пораждаше нежелани въпроси в децата наоколо. Дори и да не ми вярваха, на тях им се щеше да го сторят.

— Естествено, че имаш — дочу се гласът на Вида. — Но готов ли си да рискуваш и да изчакаш идването на Националната гвардия, която ще иска да прочисти всичко?

Тя се бе настанила удобно в стола на Нокс за ужас на всяко хлапе, стоящо наблизо.

Майкъл се завъртя рязко, а от раменете му яростта се издигаше, подобно на пара.

— Нокс? Ще я оставиш ли да се държи така?

— Не ми казвай, че се страхуваш от няколко малки войничета — продължи Вида, докато разглеждаше счупените си нокти. — Затова ли се опитваш да я изкараш, че лъже? Защото се притесняваш от онова, което ще стане, ако тя е права?

— Стига де — дойде и гласът на Брет някъде отдясно. — Трябва да признаеш, че звучи твърде добре, за да е истина. Милион пъти сме били нагоре и надолу по реката, търсейки храна, ала така и не намерихме дори празен пакет от чипс.

— Значи, ти си готов да пропуснеш подобна възможност? — попитах аз. — Дори след като видя потвърждение за нея?

Макар да имаше доста груба външност, Брет бе изключително разумен, що се отнасяше до успокояването на нещата.

— Бих могъл да отида с нея, за да сме сигурни, че не иска просто да избяга. След това с удоволствие ще взема дружинката с мен и ще идем да съберем провизиите…

— О, би ли? — изплющя гласът на Майкъл. — За теб би било удоволствие? Ти за коя дружинка говориш? За моята ли? Да не мислиш, че не знам какво си замислил, тъпако? Да не смяташ, че не съм забелязал нескопосаните ти слабашки опити да ми отнемеш водачеството…?

Нокс вдигна ръка, за да ги спре, преди да започнат да се обикалят в кръг като диви котки.

— Отговорът е не! Нито сега, нито когато и да е.

— Трябваше да се досетя — казах аз, докато се изправях на краката си. — Та ти си оставил онези деца да умрат навън в смразяващия студ. Защо тогава да ти пука за когото и да било тук, та да му даваш нужните му храна и провизии?

Може и да натиснеш нечие копче с надеждата да получиш желан резултат, но идва един момент, в който пръстът ти се подхлъзва и успяваш да натиснеш грешното.

— Майкъл — прошепна изведнъж много тихо Нокс. Вида бе разпростряла такава магия над стаята, че се наложи да го извика два пъти, преди той да съумее да се изтръгне от нея. — Заведи тези две… момиченца навън.

— Нокс — започна Брет. — Ами провизиите…?

Юмрукът на Нокс излетя внезапно, нацелвайки другото момче под брадичката.

— Отведете ги навън! Ако толкова желаят да бъдат ловци, да го докажат по време на ритуала довечера, както се е налагало на всички други.

Вида се изправи от стола и се свлече на пода до Нокс. Дали съзнателно, или не, но очите му обходиха лицето и тялото й, преминавайки през всеки сантиметър красива, тъмна кожа.

— Ако преминете успешно, става на вашето. Но ако ви видя лицата още веднъж, преди да изпратя някого да ви вземе, сам ще ги изгоря.

— Да си стиснем ръцете — настоях аз, борейки се да не издам напиращата на лицето ми усмивка.

Протегнах ръка, а главата ми тръпнеше от очакване как ще се почувства или какво точно ще направя, за да го сваля толкова ниско, колкото той се бе отнесъл с всички около него.

Нокс дойде към мен с лице като от стомана и стиснати челюсти. Вдигна ръка към моята и точно когато пръстите му бяха в обсега ми, изведнъж ме хвана за края на плитката ми. Беше просто със секунда по-бърз от инстинктите ми. Притисна горящия червен край на цигарата си в дланта ми и я изгаси в кожата ми, преди да ме избута.

Болката бе сурова и заслепяваща. Не извиках, дори не ахнах. Но разбрах в момента, в който той погледна към мен през рамо, че и аз самата не бях успяла да вкарам кукичката.

Заведоха ни отстрани до другия край на склада, където бяхме извън полезрението на палатките и пред врата към едно пространство като клетка, в която бяха затворени стари електрогенератори и климатици.

Вида погледна само веднъж нашето бъдещо място за пребиваване и започна да рита и да ръмжи, борейки се с двете момчета, които я държаха. Въпреки оглушителния й писък те я вдигнаха във въздуха и я пуснаха вътре. Аз пък бях в такова състояние на сляпа болка, че бе необходимо само леко побутване от този, който държеше ръката ми, за да вляза доброволно в телената клетка.

Изчаках да заключат и да поемат обратно към сградата, преди да падна на колене. Притиснах дланта си, която бе в мехури, към локва от ледена киша и преглътнах напиращия хленч. Изгарянето бе прорязало всяка друга мисъл в главата ми.

До мен Вида се изправи и издърпа краката си, така че да може да се облегне на оградата. Тя пое дълбоко въздух и затвори очи.

— Нека се досетя — каза, след като вече се бе успокоила. — Да не си намерила Чаровния принц в Бялата палатка?

— Него и още двайсет други — отвърнах, ненавиждайки начина, по който гласът ми се разтрепери. Цялата ми ръка сякаш гореше. Опитах се да я разтърся, но имах чувството, че изгореното продължаваше да пробива пътя си надолу към следващия пласт кожа.

— Дай да видя — настоя Вида. След като не обърнах дланта си, тя го направи вместо мен. Бях изненадана да усетя, че самата тя вибрира с някаква нейна си собствена ярост. — По дяволите! Ще го убия!

Тя внимателно сложи ръката ми с дланта надолу в кишата.

— Аз съм виновна — укорих се аз. — Аз бях там. Той бе там. Трябваше просто… да използвам другата си ръка или…

— Момиче, моля те — спря ме тя. — Ако бе успяла да се съвземеш достатъчно бързо, за да предприемеш на свой ред нещо, определено нямаше да си човек.

— Какво друго бих могла да съм?

Тя вдигна рамене.

— Манекен? Безчувствена, безсърдечна кучка, която се храни от нещастието на другите и не може да плаче физически, освен ако сълзите не са от кръв?

Свих здравата си ръка в скута си.

— Такава ли е репутацията ми в Щаба?

— Наричат те Медуза — отвърна Вида. — Един грешен поглед и мозъкът ти се превръща в камък.

Доста креативно. И ми отиваше.

— Къде са другите? — попита тя.

— В Бялата палатка, която е отвън — осведомих я. Облегнах се на стоманения климатик, за да мога да наблюдавам Вида. — Те всичките са много болни. Половината от тях приличат вече на умрели.

— Толкова ли са зле? — учуди се тя. — И Стюарт ли?

— Да.

— По дяволите! — измърмори Вида. — Чудех се защо изглеждаш толкова ядосана.

— Да — потвърдих аз и усетих как гневът ми започва отново да настръхва. Почти го бях докоснала. Той бе точно там, а аз бях твърде глупава и твърде бавна, за да приключа с това. — Така е.

— Хей, споко — утеши ме тя. — Сега вече и аз съм в играта, а имам страхотен опит в свиренето на тъпаци, все едно са скапани арфи. Нуждаеш се от подкрепление и аз съм тук. Стига си се самонавивала, че си сама в това.

Погледнах нагоре с изненада.

— Но само да си знаеш — каза тя, прозвучавайки вече като истинското си аз. — Ако се окаже, че на това посвещаване трябва да се бием една срещу друга, все пак ще ти наритам задника.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Бяхме затворени достатъчно дълго. Малкото слънчева светлина, която бе имало, се бе просмукала в ранната зимна вечер. Достатъчно, че гладът да започне да се настанява в нас, а лекият ръмящ дъжд да се превърне в снежна вихрушка и накрая един разтревожен Джуд да напусне подслона на Бялата палатка, за да дойде да ни потърси.

Без каквото и да е електричество, което да захранва лампите на паркинга, бе почти невъзможно да видиш нещо друго, освен общите очертания на предметите или нечий силует. Престанах да търся приятелски настроено лице и отдадох цялото си внимание обратно на децата, които стояха в ъгъла на склада, на няколко десетки метра от мястото, на което бяхме заключени ние. Бях толкова погълната от ужасяващия разговор, който водеха за това как Нокс ликвидирал едно диво куче, че не видях Джуд, докато той не изникна в другия край на клетката.

— Руу! — шептеше той. — Руу!

Вида се обърна стремглаво и се опита да вземе пистолета, който не беше на мястото си.

— Как успя…?

— Боже мой! Боже мой! Божичкоо! Наложи се да мина покрай цялата сграда, за да стигна тук, без да бъда забелязан.

Хвърлих поглед през рамо към охраната ни, а после и към неговото блещукащо лице. Трябва да призная, че той все пак се сети да се наведе, така че аз и Вида да го закрием от полезрението на останалите деца.

— Какво стана? — Телената ограда се разтърси, когато той самият се притисна към нея. — Мислех си, че само ще поговорите с него, но вас ви нямаше толкова дълго. О, боже мой! Защо сте тук? Какво сте направили? Дунди бе…

— Джуд! — опитах се да го прекъсна. — Джуд!

— … и аз тогава му казах няма начин. Руу няма да позволи да се случи нищо лошо. Но Оливия започна да разказва за всякакви ужасии, които Нокс е сторил, а пък и не намерихме флашката в него, което значи, че тя е все още в якето…

— Джуд!

Той спря насред изречението.

— Какво?

— … трябва да отидеш и да питаш Оливия къде оставят якетата и нещата, които събират от новопостъпилите деца — казах му аз.

— Защо? — попита той. — Да се опитам да открия това на Лиъм ли?

Вида щракна с пръсти и го прекъсна. Хвърлих й признателен поглед.

— Не, не. Нямаме време да ги преглеждаме всичките, а пък може и някое друго дете да го е взело. Ще изчакаме Лиъм да е в състояние да ни разкаже какво се е случило. От теб искам да намериш якето, което аз носех — онова коженото, помниш ли го? Разговорникът е във вътрешния ляв джоб. Само това трябва да вземеш.

Той ме гледаше и очевидно не разбираше нищо.

— Разговорникът — повторих аз. Вида, притичвайки ми се на помощ, го смушка през оградата право между двете му нетрепващи очи. — Във вътрешния ляв джоб. Ще го вземеш ли?

— Ти… Ти искаш аз…

— Да! — изсъскахме и двете с Вида.

Той се поколеба за части от секундата, а после лицето му разцъфна в най-голямата и глуповата усмивка, която бях виждала от доста време насам.

— Добре, супер! — отвърна той. — Разбира се, че мога да направя това. Но дали ще ми се наложи да разбивам ключалка? Защото аз така и не успях да отворя онази врата в Щаба, когато инструктор Биглоу се опитваше да ме научи… Чакайте! — Джуд се взря в лицето на Вида, а после и в моето и готовността в погледа му започна да намалява успоредно с усмивката му. — Ама вие защо сте в клетка?

Много бързо, с възможно най-малко прекъсвания от страна на Джуд, му разказах какво се бе случило.

— Което означава, че в момента не можеш да отидеш. Ясно ли е? — попитах го аз. — Трябва да изчакаш до довечера, когато те ще проведат ритуала.

— Какво ще е то? — попита той. — Някакъв вид битка ли?

— Няма значение — казах му аз. — Можеш да се справиш. Просто е. Ние ще привлечем по-голямата част от вниманието, така че просто ще трябва да усетиш правилния момент, в който да се измъкнеш. След това ще трябва да се свържеш с Кейт и да я накараш да помоли Нико да издири място, което да нападнем за лекарствата, от които Дунди има нужда. Кажи им, че те са ни потребни веднага и че трябва да са наблизо. Ще запомниш ли това?

— Добре — Джуд направи стъпка назад, подскачайки на петите си. Лицето му се озари отново от бърза и нервна усмивка. — Ще се погрижа за всичко.

Ръката му инстинктивно отиде на мястото, на което обичайно стоеше издутината на компаса.

— Къде е той? — попитах аз стреснато.

— Взеха го. Когато ни доведоха тук. Няма страшно. Всичко е наред. Ще го открия. Вероятно е в онази стая.

— Добре ли са другите? — поинтересувах се аз. — Лиъм?

— Ъммм… — той се поколеба, хапейки устната си. — Не е добре. Дунди не казва нищо, но мисля, че е много притеснен. Каза, че ако не намерим лекарства, има голяма опасност той и другите деца да умрат. И аз му вярвам. Руу, зле е. Наистина е много зле.

Притиснах ръка към челото си, затворих очи и се постарах да поставя под контрол надигането на жлъчен сок в гърлото ми. Той ти бе на тепсия и ти не можа да го спреш. Сега Лиъм ще умре, а ти не можеш да направиш нищо. След всичко случило се Лиъм ще умре и ти ще си отговорна за това.

— Джуд — започнах аз. Промуших ръка през един от отворите на преплетения метал, пресегнах се за ризата му и отново го приближих. Той ме водеше с няколко сантиметра, но аз пък имах няколко години над неговите и доста повече опит, когато ставаше въпрос за незабележимо промъкване и изнизване. — Знам, че можеш да се справиш. Имам ти доверие. Но ако усетиш, че ще те хванат, прекрати Операцията! Чуваш ли ме? Ще измислим друг начин.

— Ясно ми е, Руу — каза той с глас, изпълнен с обещание. — Няма да те проваля.

Той се дръпна назад с вдигнат палец, което само ми доказа, че нямаше никаква идея колко сериозно в действителност бе положението. Издишах дълбоко, докато наблюдавах как вечерта го отвличаше в облак от бяло, а вихрещите се във въздуха снежни пътеки променяха курса си, за да го последват. Той се движеше бързо, с толкова необуздана енергия, че дори сякаш вятърът обръщаше посока, за да влезе в ритъм с него.

Знаех, че може да се справи. По време на тренировките проникването бе една от първите симулации, през които ни бяха превели. А и, честно казано, ужасяващата истина бе, че въпреки че това хлапе можеше да се промъква с успеха на двойка чинели, удрящи се в земята, той също така беше и типът човек, който определено няма да забележиш, че липсва. Не и сред множество хора. Или поне не веднага.

— Пет минути макс — предрече Вида, облягайки се на оградата край мен. — Точно толкова му давам, преди да хванат мършавия му задник и да го наритат.

— Тогава по-добре да изнесем добро шоу — казах аз, затваряйки очи срещу снега. — И да му дадем шанс за борба.

Те дойдоха за нас тихо. Изникнаха от нощния студ с ръце, лепкави като на духове.

— Престани — промърморих на Вида.

Децата, които ни бутаха напред, общо шест, разделени наравно на момичета и момчета и облечени в бяло, не обелваха и дума. Старият ленен чувал се нахлузи лесно на главата ми, но Вида не искаше да ги остави да приспят нито едно от сетивата й.

— Всичко е наред — придумвах я аз. — Просто стой с мен.

Усещах крайниците и ставите си тежки и схванати, а самото ходене изпращаше острие от болка през раменете и хълбоците ми. Направихме рязък завой назад в посока към склада. Долових как водата от паркинга пръска по върховете на тежките ми ботуши и направих гримаса. Много скоро щяхме да влезем. Поне щеше да е сухо.

Но металната врата така и не изскърца. Въобще не се отвори.

Умът на Вида явно се движеше по подобен път на разсъждения, тъй като я чух да казва Руби? веднъж. Излязла от устните й, думата достигна до мен като мънкане.

— Стой с мен — казах й отново, защото какво иначе можех да кажа? Всичко ще е наред?

Спомних си как като малка баща ми ме водеше на някои от спортните срещи в гимназията — най-вече футбол, но понякога и бейзбол. Той обичаше добрата игра — всяка игра — но това, което аз обичах най-много, бе просто да го наблюдавам. Да гледам как цялото му тяло се обръща, за да проследи пътя на невероятен пас, усмивката, която изникваше на лицето му, когато топката за бейзбол излиташе над далечната ограда. Татко знаеше скандиранията за всеки отбор наизуст.

Затова и разпознах звука, когато го чух — ръмженето на озверяла тълпа. Пулсиращият ритъм на пляскащи ръце, които накрая успяват да уеднаквят темпото си. Всичко това ме постави нащрек много преди димът от огъня да докосне ноздрите ми.

Спъвах се отново и отново, докато хлапетата ме бутаха напред, теглейки ме през рушащите се краища на паважа, зад които се озовавах на мека, поддаваща земя, а после пак на по-твърда. Солидна. Вълна от изгарящ въздух докосна ръцете ми, докато ме превеждаха покрай нещо, което ми се стори като стена от огън.

От гласовете на всички други просто не можех да чуя собствените си мисли. Стори ми се, че за секунда долових как Дунди изрева името ми, което бе подето и от по-мек момичешки глас. Руби, Руби, Руби, Руби… и нещо друго, разбира се.

Сбутаха ни направо сред малка купчина от тела и имах усещането, че всеки един се опитваше да ни изтласка, да ни попречи да се присъединим там.

В момента, в който махнаха маската от лицето ми, напълних дробовете си с горещ въздух и си наложих да се отърся от чувството, че през вените ми текат хиляди топлийки. Около мен имаше изобилие от лица — твърде много ококорени очи, напукани устни, белязани физиономии. Видът им, комбинираната миризма от техните непрани дрехи, немити тела и задушливостта на дима се превърнаха в нещо напълно различно… Завъртях врат във всички посоки, търсейки лицето на Дунди през протегнатите към нас ръце. Светлината от огъня блещукаше в тъмнината.

Накрая го открих, Оливия беше до него. Джуд, слава на господ, не се виждаше наоколо, нито пък се чуваше. Но вълната от успокоение, която ме заля при тази мисъл, издържа само до пристигането на ужаса, който се разпростря върху лицата им, устните и целите им тела, когато те се опитаха да преминат напред. Паниката, възникнала някъде отзад в мозъка ми, удави ушите ми с нещо, което звучеше почти като Бял шум.

Оливия бе сложила ръце около устата си и ни крещеше нещо. Мъртъв ми се стори, че бе думата.

Намирахме се в друга сграда — най-вероятно онази, която бях зърнала отстрани на склада. Част от покрива и стената, гледаща на изток, се бяха срутили, принуждавайки ни да влачим безчувствените си уморени тела през купчините паднал цимент и усукан метал. Това бе друга, по-малка версия на склада и както бе видно, сградата беше почти изгоряла. Стените и циментовите подове бяха голи, с изключение на черните сенки на децата, които се отразяваха върху тях. В самия център на стаята имаше голям ринг, заграден от метални варели, от чиито устни излизаха златисти пламъци, опитващи се да достигнат до децата в бяло, наблюдаващи отгоре.

Фабриката в Търмънд беше изградена по абсолютно същия начин, който подсигуряваше на тези от СОП възможността да инспектират как цялата сграда, пълна с изроди, си вършеше работата. Долният етаж там бе напълно отворен — точно като тукашния — и подреден подобно на този. Отгоре висяха две останали метални пътеки — всъщност нискостоящи наклонени покривни греди.

Там, горе, бе море от бяло. По средата му се беше позиционирал Нокс, разположен удобно на ръба на една от гредите. Майкъл седеше от дясната му страна и ни гледаше злобно, а покрай него имаше някаква кутийка с напитка. При вида на ухилените им лица ръката ми запулсира от болка. Притиснах я плътно към панталона си, а умът ми препускаше, докато ни избутваха с Вида към вътрешността на огнения ринг.

По дяволите! Наистина щеше да се наложи да се бием една с друга.

Погледнах към Вида и забелязах как съдира стария чувал, махайки го от главата си и захвърляйки го в най-близкия пламтящ варел. Вените по врата й бяха изпъкнали от яд и изглеждаше толкова близо до сълзите, колкото никога не я бях виждала. В този момент за пръв път действително усетих страх. Нуждаех се от Вида сега. Имах необходимост от острата й интуиция и отказа й да се предаде, дори и за секунда, в загубена битка.

— Стой с мен! — прошепнах отново.

Тя сви и стисна ръце край тялото си, все едно се опитваше по този начин да се успокои.

И тогава един глас се извиси над другите.

— Здравейте, дами — извика Нокс. — Държите ли се добре?

Рингът заемаше по-голямата част от сградата на наземния етаж, но имаше достатъчно място, за да могат децата отвън — онези, които не бяха в бяло — да се сбутат навътре, ако решеха. Вместо това те стояха настрана — дори и Дунди, чиито очертания едва разпознавах през булото на горещия, трептящ въздух, който се образуваше от горящите огньове.

— Мога да го докарам тук, долу — прошепна Вида. — Ще го хвана неподготвен и ще ти го сложа в ръцете.

Поклатих глава.

— Прекалено много оръжия. — При това всичките насочени към гърбовете ни. Както и прекалено много Сини. Налагаше се да изчакаме, докато се реши да слезе. Тогава щеше да ми падне. Усетих постоянното нарастване на яростта ми и се оставих да ме изпълни, да нахлуе в кръвта ми, да изгони всяка мисъл за милост. Чувствах се като хищник, готов да изпълзи от сенките и да разкрие истинското си лице.

— Правилата тук са прости — продължи Нокс. — Избутат ли те от ринга, губиш битката. Изпаднеш ли в нокаут, отново губиш и аз получавам право да правя каквото си пожелая с теб. Не може да има прояви на милост. Единственият път извън ринга е ако стоиш на краката си или ако се хвърлиш навън и изгориш. Ясно ли е? Ох, ама как можах да забравя? Тъй като сте вие, двете, променям собствените си правила. Без способности. Вие, момичета, ще се биете с юмруци, така че не се въздържайте.

С Вида си разменихме по един кос поглед. Не можех да разбера какво си мисли тя, но идеята, която се въртеше из черепа ми, беше да се сетя за най-бързия начин, по който тя да ме победи, без да изглежда лъжливо. Ако просто откажех да се бия, това щеше да означава, че сделката се разваля, но пък, да си призная честно, не бях особено въодушевена от факта Вида буквално да ме рита върху ринг, заобиколен от огън.

— Какво стана със сделката? — извиках аз. — Провизии срещу това да се присъединя към някоя от ловните дружинки?

Нокс се наежи, когато чу думата провизии. Но по-важното беше, че децата около него се наведоха напред. Трябваше да им припомня набързо какво им отказваше Водачът им.

— Божичко! — каза той. — Доста си досадна! Спечели и може и да си помисля по въпроса.

Минах няколко крачки назад и затворих очи. Колко ли силно трябваше да ме цапардоса тя, за да ме нокаутира с един удар?

— Доведете го! — Забелязвайки нашите реакции, Нокс се изхили. — Какво? Ама вие вярно ли си мислехте, че ще се биете една срещу друга? Боже, колко забавно!

Вида се обърна обратно към мен и погледна към разрушения отвор на сградата. Аз не го сторих, но разбрах по изражението й, че каквото и да беше онова… не бе никак добро.

Отгоре се чу шепот, заглушен набързо от съвсем нови звуци. Стон, продължителното слабо мъркане на нещо тежко, което биваше влачено по земята.

По гърба ми се стече капка пот, породена от грухтящото усилие, гърления вик и дрънченето на онова, което можеха да са единствено окови.

Умът е странно нещо, а моят беше дори още по-странен от на другите. Той бе строго избирателен спрямо онова, което щеше да запомни, и далеч по-придирчив относно това кои спомени щяха да се запазят ясни и остри като парчета стъкло. Именно те оставаха в теб и можеха да бъдат извадени отново наяве от самотен звук или миризма. Бях забравила толкова много от живота си, преди да ме вземат войниците, но да бях проклета, ако някога успеех да пропъдя дори един-единствен тъмен спомен от лагера.

Нямаше как да забравя разпределянето, теста, на който почти се провалих.

Нямаше как да забравя погледа на Сам, когато се изтрих от спомените й.

Нямаше как да забравя блясъка на черни пушки на лятното слънце или леко падащия сняг върху електрическата ограда.

Нямаше как да забравя дългата редица с опасни деца, оковани едно за друго, и с лица, скрити зад кожени намордници.

— Какво по… Какво, по дяволите? — пророни Вида, а ръката й се протегна, за да ме дръпне към себе си. Зад себе си.

Ето го и него. Бе блед като сутрешно небе. Носеше парцаливи остатъци от камуфлажни панталони и риза, която висеше от хлътналия му гръден кош. На пръв поглед си помислих, че трябва да е на моя възраст, но бе невъзможно да се каже със сигурност. Сега той изглеждаше съсухрен и мек, но начинът, по който панталоните му се държаха от някакво подобие на найлонова торбичка, нанизана през гайките на колана му, ме накара да си помисля, че някога е бил доста по-едър.

Нокс се бе погрижил да го издокара, увивайки го в катове от халати и вериги. През устата му бе завързана шарена кърпа, която бе стисната от жълти зъби. Единственото, което си мислех през цялото време, беше: Така ми се иска вместо устата да му бяха покрили очите.

Обрамчени с гурели и заобиколени от синини, очите му пронизваха сенките помежду ни. Бяха черни и бездънни. Той гледаше в нас. Право през нас. В нас.

Сега вече разбирах какво ми беше викала Оливия. Чувах как гласът й отеква високо и ясно в съзнанието ми.

Червен. Червен. Руби, Червен.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Има кошмари, но пък има и кошмари.

Червеният наведе лицето си. Плътно перде от дълъг черен бретон падаше над веждите му. И все пак не успяваше да скрие очите му. Те ни наблюдаваха през цепките измежду заплетените му къдрици. Тялото му внезапно се разтресе в конвулсия, сякаш мускулите му се схващаха, и той примигна, за да преодолее спазъма. Когато очите му се отвориха отново, бяха по-широки и по-стъклени, но последва нова конвулсия, която още повече стегна тялото му и всякакъв намек за нещо човешко вече изчезна.

— Дами, мога ли да ви представя Треперко — Нокс като че ли се забавляваше с нашите смаяни изражения. — Прибрах го в Нашвил, след като бе избягал от агента на отряда, държащ го на каишка. Препъваше се на всяка крачка и изпадаше в спазми, все едно беше предозиран. Откакто започнах да го тренирам, доста се промени. — Нокс махна с ръка към едно дете, което с несъмнен ужас, изписан върху лицето му, отиде до Червения и започна да реже с нож въжетата му. — Имам чувството, че вие много добре ще се разберете помежду си — извика Нокс. — Забавлявайте се!

Не знам дали бях виждала двама тийнейджъри да тичат по-бързо от тези, след като свалиха и последната окова от крака на Треперко. Той стори крачка напред, преминавайки през стената от пламъци, подсигурена от варелите. През горящия кръг се втурна вълна, която в началото за секунда избледня, а после отново се разгоря до ослепително бяло.

— Ах, този скапаняк нещастен! — просъска Вида и се обърна да ме погледне. — Той току-що изпрати насреща ни бомбардировач.

Треперко оправдаваше името си. Главата му се килваше надясно, а после се оттласкваше наляво по начин, който изглеждаше доста болезнен. В моментите измежду движенията — тези безценни полусекунди — единствената доловима промяна бе просветването на нещо като объркване в очите му.

Нокс сложи пръсти в уста и подсвирна. А след това вече нямаше място за мислене.

Вида и аз отскочихме една от друга, когато първият огнен удар се стовари в пламтящия бидон, а оттам нацели земята между двете ни. Аз се блъснах в пода и се претърколих, опитвайки се едновременно с това да изгася тлеещите краища на десния крачол на панталона ми. Изгореното на дланта ми сякаш всеки момент щеше да се разтвори и да излее оттам собствен огнен залп.

Въздухът над главата ми се затопли. Стана още по-горещ, а накрая и смъртоносен. Ядеше кислорода и в крайна сметка ме принуди да се претърколя наново. Огънят от варела, в който се бях ударила, потече от ръба на металната кутия и започна да се устремява към мен. Той крачеше право към нас по цимента.

Червеният вдигна ръка пред себе си и щракна с пръсти. Измежду свитите му пръсти изникна пламък и той го запрати по мен като топка.

Ставай, ставай, ставай, крещеше умът ми. Потта по дланите ми се плъзна надолу по разбитите камъни. Изправих се на крака и потърсих Вида.

Тя тичаше, а ръцете покрай тялото й се свиваха и отпускаха. Щеше да атакува в центъра на Червения.

— Не! — извиках аз. Огньовете във варелите отново се извисиха и пресякоха кръга, образувайки серия от мостове. Вида изсъска от болка, когато огнен камшик се отправи към нея и я захвана около плешките на раменете й.

За секунда наистина си помислих, че тя ще продължи атаката направо през огнените линии. Между нея и Червения бяха останали само две, но те бяха там, горящи в златисточервено, и оцветяваха кожата й в топло, земно кафяво.

— Ви…!

Тя се приземи на хълбок и се приплъзна през последните няколко метра от разстоянието, след което се спря точно в краката на Червения. Той падна с нечовешки протестен рев, който сякаш отскочи обратно към него, изпратен от децата в бяло, наблюдаващи ни отгоре. Рискувах да погледна натам.

Повечето от варелите все още горяха, като че ли бяха петна върху цимента, в които огнените линии се бяха срутили. Успях да изгася едно, докато тичах към Вида.

Треперко се надигна от земята, избутвайки я от себе си с яростна, пулсираща омраза, запълваща пространството помежду ни. Стигнах там и я подхванах, преди изгореният й гръб да се е забил в земята. Зрението ми изведнъж изчезна, когато главата й се удари в челюстта ми, но се постарах да не паднем вкупом. Съумях веднага да я изправя на крака.

Само веднъж бях влизала в спаринг с инструктор Джонсън и битката беше продължила всичко на всичко петнайсет секунди. Това бе в самото начало на тренировките ми, когато той трябваше да прецени нивото на моите умения. Две седмици след това ходех с накуцване, а два пъти по-дълго време имах и две синини под формата на пръсти върху горната част на ръцете си.

А пред този Червен… инструктор Джонсън щеше да оклюма като маргаритка.

Треперко вече не трепереше, движенията му бяха остри, точни, обиграни — нещо в него се беше наместило. С Вида една след друга се заотдалечавахме от него, танцувайки, усуквайки се и навеждайки се, за да се отклоним от пътя на юмруците, които плаваха към лицата ни.

И само като си припомнех, че бях взела детето за мършаво.

— Хайде де, дами! — намеси се Нокс. — Ама… толкова сте скучни!

Хванах ръката на Вида, преди тя отново да се втурне към него, и я издърпах няколко крачки назад. Треперко не ни последва незабавно, вместо това си остана в своята половина на кръга, сновейки напред-назад като пантера, а военните му кубинки скърцаха върху пода.

Това бе първият момент, в който по време на битката можах да помисля. Тялото ми се тресеше от изтощение и болка. Мисли!

Този явно в последно време не беше попадал в рехабилитационен лагер. А можеше и никога да не е бил. Но тогава откъде му беше екипировката? Треперко сякаш нямаше достатъчно бистър разум, благодарение на който да ограби войник от някой пост на Националната гвардия. В действителност, като изключим кратките изблици на объркване по лицето му, у него не се открояваше абсолютно никаква разсъдливост. Което означаваше…

Няма начин — помислих си аз. — Това е невъзможно!

Но в този момент… кое точно бе невъзможно?

— Джамборе — едва изпъшках към Вида.

Тя мигна.

— Сериозно ли?

Вида знаеше за Проект Джамборе по същия начин, по който някои деца знаят истории за духове — от шепоти и от най-тъмните сънища на собственото си въображение. Тайната армия от тренирани Червени на президента Грей бе добре известна в Лигата. От месеци се опитваха да пуснат информация за нея в медиите, но без успех. Цялото това нещо май бе твърде абсурдно, за да може в него да повярва Федералната коалиция, а кучетата пазачи в интернет триеха и блокираха всяка препратка към проекта още преди и думичка да е прокървила към международните вестници.

Това, с което Вида не беше наясно, бе, че оригиналната идея си бе проправила път в най-изкривената част на ума на Кланси. Той бе човекът, който я бе имплантирал в умовете на президента и съветниците му. И до момента, в който баща му най-после се бе усетил какво прави синът му, Кланси бе играл основна роля в тренировъчната програма на Червените.

Цялата ми челюст ме болеше там, където Вида ме беше нацелила, а по устната ми бе избила кръв. Изплюх я на земята и избърсах очите си с ръка, за да изчистя капещата пот. Как Кланси бе планирал да ги контролира? Червеният се държеше така, сякаш мозъкът му бе разяждан от ярост в един момент, докато в следващия вече беше прецизно обучен войник. Очевидно не бе ориентиран и не следваше нищо друго извън собствените си инстинкти. А те всичките май бяха програмирани на една-единствена настройка: убивай.

Боже — помислих си, докато наблюдавах Треперко, а гневът прерязваше бързо и чисто страха ми. — Боже, какво правеха с тези деца…

С години бях убедена, че управляващите лагерите и СОП отбираха опасните, за да ги унищожат. Това знание бе живяло като дявол около врата ми, а захватът му се бе затягал все повече до момента, до който вече не можех да дишам, когато помислех за него. Толкова се успокоих, когато Кланси ми спомена, че не става точно така. Но сега… Сега се чудех дали смъртта все пак нямаше да е доста по-добра сделка… Поне нямаше да са превърнати в животни. Това хлапе даже вече не владееше ума си.

— Ей, ехо! — каза Вида през стиснати зъби. — Трябва да го борим като екип.

— И каква полза ще ни донесе това?

— Той може да създава огън и да го контролира, но виж колко отнема от концентрацията му това — сподели тя. — В секундата, в която тръгнеш срещу него, той спира. Сякаш мозъкът му не успява да обработи и двете неща едновременно.

Тя бе права. Колкото и поражения да можеше да ни нанесе, той не бе по-различен от всички нас — използването на способностите му изискваше усилие и практика. Но това дете бе толкова увредено. Чувството му за реалност бе изкривено. Независимо дали това бе причинено от Кланси чрез влиянието му, или от някого, който беше ръководил този Проект Джамборе и ги бе промил, но бе ясно, че Треперко е бил трениран по такъв начин, че щом видеше някого, той просто трябваше да го нападне.

— Млъквайте и се бийте! — извика Нокс.

— Разсей го! — нареди Вида. — Аз ще го довърша.

Нокс ни бе заявил само, че трябва да стоим в ринга, ала така и не бе уточнил нищо за формата, която той самият се предполагаше да следва.

Публиката горе извика притеснено, когато ритнах най-близкия варел, за да се прекатури. Димящите останки от дърво се разхвърчаха по земята, но огънят, който попадна на студения цимент, замря за секунди. Треперко спря насред крачката си и погледна изтляващите пламъци с объркване. През това време аз вече бях край следващия варел. Чух тихия вик на Вида, която отново се хвърли към Червения.

— Спри! — извика Нокс. — Ах, ти, кучко! Сега приятелката ти ще има удоволствието сама да се забавлява с Треперко…

Едно скимтене привлече вниманието ми обратно към Вида. Тя потупваше краищата на косата си, опитвайки се да угаси пламъците, които облизваха кичурите й. След което падна на колене и задъхана, ругаеше злобно между риданията си. Аз тръгнах към тях, но огънят от варелите наоколо отново се разгоря нагоре и навън. Извиваше се в блестящи паяжини от силна топлина и светлина.

— Недей, Руби! — извика Вида.

Треперко бе обвил едната си ръка около врата й, а другата му бе вдигната високо над главата му. Отломка от огъня се отдели от най-близкия варел и се уви около пръстите и китката му като змия. Горе по гредите крещяха, но единственият звук, който очаквахме да се появи, така и не се чу. Нокс нямаше да го спре.

Никой няма да го спре. Вдигнах пръсти до устата си и се опитах да имитирам звука, който бе издал Нокс, но не можех да извадя достатъчно силно дихание от гръдния си кош. Димът жилеше очите ми и гореше гърлото ми…

Той ще я убие. Той ще я убие. Той ще я… Този път просто нямаше друга възможност.

Момчето погледна нагоре и аз го сграбчих.

Отпускането стана почти несъзнателно, бе пълно и внезапно — сякаш отприщих дълбоко издишване, което не бях осъзнала, че задържам. Усетих как заплетените пръсти в ума ми започнаха да се развиват. Гняв, ужас, отчаяние — всяко освобождаваше по един лъч от силата ми, докато накрая не долових прилив на гъделичкаща топлина, разнасяща се из основата на черепа ми. Стената от огън пред мен туптеше в ритъм с неистовите потрепвания на Треперко. Чух как Нокс започна да крещи горе, но хлапето вече беше мое. Бях в главата му без въобще да го докосна.

При един нормален ум имаш чувството, че потъваш в неговите или нейните мисли. Това е доста бавно и хлъзгаво усещане, обикновено придружавано от страхотна мигрена в моя полза. Понякога пропадах бавно. Друг път — веднага. В състояние бях да кажа много за оцветяването на нечия памет, за нюанса на неговите или нейните мечти.

Но Треперко беше пречупен. Толкова съсипан.

При него не се приплъзнах, а по-скоро си прорязвах пътя — като нож, навлизащ в купчина счупено стъкло. Спомените му бяха остри, малки и изчезваха по-бързо от мигване. Видях момиче с тъмна коса на една люлка, жена, наведена над фурна, няколко плюшени зелени гущера, както и име, изписано с главни букви на един шкаф. И тогава всичко се забърза — черни ботуши, телени огради, зелената изкуствена кожа на седалка от училищен автобус. Кал, кал, кал. Голямо копаене, дрънкане на вериги, неприятното усещане от намордник, огън в тъмнината, който гореше по-силно и по-силно. Трябваше да си напомням да дишам. Горещият въздух запали белите ми дробове.

Измежду начупените образи открих и изтънченото лице на Кланси, който стоеше сам зад стъклена стена, а ръката му бе поставена на нея. Появяваше се само в тъмното — като ходещ кошмар. Кланси каза нещо и всички мисли експлодираха в бяло.

Не можех да се чуя от крещящите в екстаз зрители. Не можех да разбера какво точно викат. Носеха се само нечленоразделни писъци. Но този Червен бе в ръцете ми. Силата му бе на мое разположение и аз я усещах така надълбоко, сякаш през вените ми течеше огън. Обърнах се нагоре към Нокс и приятелчетата му, които стояха изумени и ни наблюдаваха напрегнато от безопасното си място горе.

Вече не бе безопасно, помислих си, когато се обърнах обратно към Червения. Какво щеше да направи Нокс, когато насочех малкия му любимец към него? Какво щеше да стори, щом усетеше, че кожата му се е подпалила?

Треперко ме гледаше — зениците му се свиваха, после се изопваха до пълния си размер, а сетне пак се свиваха. Устата му започна да се движи безшумно, освобождавайки тихи стонове от болка, докато накрая заплака. Той чакаше команда. Заповед.

Мейсън.

Това бе името, което бях видяла написано на вратата му. Името, което майка му бе прошепнала с любов, когато го завиваше в леглото.

Името му бе Мейсън. Мислите ми преливаха една в друга. Опитвах се да разбера какво се бе случило току-що. Живееше в къща със синя ограда. Всеки ден майка му му приготвяше обяд. Имаше приятели и куче, но всички те изчезнаха, когато дойдоха мъжете и го качиха във вана. На стената в спалнята си имаше плакати на Уайт Сокс. Караше колело в изоставения парцел зад къщата им. Името му бе Мейсън и той… бе имал живот.

Залитнах и паднах на колене, докосвайки челото си с ръка. Следващият назъбен спомен, който се отцеди от главата му, прекъсна връзката. Той се строполи недалеч от мен, близо до една купчина с отломки. За момент не чувах нищо друго, освен собственото си грубо дишане и сърдечен ритъм. И изведнъж ушите ми доловиха звук от удар — отвратителен пукот.

— Спри! — дочух Вида да крещи. — Престани!

Дори докато гледах как Мейсън взима нащърбено парче цимент и го разбива в черепа си, умът ми сякаш не успя да проумее движението. Вида издърпа камъка от ръката му с вик на протест. Червеният вдигна главата си от земята, напрягайки врат, и отново я удари в земята. Не се спря. Не и докато аз не вмъкнах ръцете си между тежките му кости и безмилостния цимент.

Изведнъж миризмата на кръв си проправи път през упоителния облак дим. Усещах я лепкава и гореща спрямо меката му коса.

— Престани! — Вида притисна раменете му с ръце, пробвайки се да го обездвижи. Аз извадих поредното парче цимент измежду пръстите му. В момента, в който то се освободи и изтрака върху пода, той вече държеше в хватката си моята ръка.

— … помогнете ми — ридаеше момчето. — Моля ви се. Моля ви се, помогнете ми. Моля ви, не мога… Повече не. О, боже! Боже! Ето че идват отново. Виждам ги. Те прииждат в тъмното…

— Всичко е наред — наведох се близо до ухото му.

— Помогни ми — помоли се той. — Моля те!

— Всичко е наред, Мейсън. Спокойно. В безопасност си. — Можех отново да се гмурна в мислите му — мозъкът ми превърташе възможностите. Можех да изтрия паметта му — това, което бе преживял, и всичко, което беше видял. Можех да оставя обелените колена, слънчевите дни на детската площадка, сладката усмивка на майка му. Само хубавото. Той го заслужаваше. Мейсън трябваше да се освободи от това.

— Страх ме е — прошепна той, а бузите му лепнеха от сълзи и кръв. — Искам да си ида вкъщи…

Куршумът премина толкова близо до ухото ми, че закачи крайчето му. Усетих пробождане от болка и топъл прилив на кръв, докато се мятах напред пред Мейсън, за да го защитя. Изстрелът бе дошъл отгоре. Чух, че Вида крещи нещо, но не успях напълно да регистрирам какво бе станало, докато тя не ме хвана за раменете и не ме дръпна от Червения, хвърляйки ме долу на земята. Нокс или онзи, който бе стрелял по мен, нямаше да успее да се прицели вече толкова лесно. Не и ако тя имаше какво да направи по въпроса.

Предната част на дрехите ми беше обляна в сгорещена влага. Ризата ми се бе вкопчила странно в кожата ми. Опитах се да изгладя всичко, но ръцете ми бяха замръзнали, когато погледнах надолу към себе си. Наполовина замаяна, се зачудих как бе възможно ухото ми вече да бе прокървило толкова много.

— Не, по дяволите! — гласът на Вида се извиси над жуженето в ушите ми. — Проклет да си!

Изправих се и се обърнах към ужасения й глас. Слабото бучене в ушите ми се изостри и се рафинира, докато вече можех да различавам отчетливите викове и шепоти на децата над нас. Те всички гледаха Червеното момче, наблюдавайки как кръвта извираше от мястото, на което куршумът се бе забил във врата му. Гледаха го как се задавя и пръска слюнки, а ръцете му драскат по земята. Времетраенето между вдишванията му ставаше все по-дълго и по-дълго, докато последното издишване излезе под формата на сподавена въздишка.

Не можех да говоря, не можех да чувам, не можех да виждам нищо друго, освен Мейсън. Ръцете ми се изпънаха под мен, сякаш живеещи някакъв свой живот. Очите ми се фиксираха в локвата кръв, която се разпростря по цимента, докато краят й не достигна до коленете ми.

— Пропуснах — каза Нокс. Завъртях си врата и го проследих с поглед, докато сваляше сребристия пистолет. — Ами… Мама все ми казваше, че трябва да си изхвърлям счупените играчки.

Яростта в мен се надигна като треска, която изгори и последната следа от неохота. Вече не ми се налагаше да мисля по въпроса. Нямаше избор, който да съм принудена да правя. Избутах се обратно на крака и се завъртях към него.

Трябваше само да ме погледне, да отклони очите си към мен с онази арогантна усмивка. Усетих издигащите се вълни на гняв да се трансформират в перфектния, пронизващ удар.

Умът на Нокс се вля в моя като новопоявил се мехур. Той набъбваше по малко, докато накрая не го разчепках и не се пукна, а от него започна да се излива силна струя втечнени спомени. Нямах търпението или желанието да ги преглеждам. Не обърнах внимание на плътните сгъстени спомени от юмруци, колани и гневни думи, които избухваха като бомби в неговия тъмен свят. Преминавах през военни академии, късо подстригана коса, побоища. Натисках, докато Нокс не падна на колене.

Изглеждаше така, сякаш въздухът бе изсмукан от стаята заедно с гласовете на всички. Огънят бумтеше, докато дояждаше остатъка от дърва във варелите. Чух как Вида се влачи към мен, възпирайки с усилие острия си болезнен стон. Сякаш техните лица кръжаха надалеч около нас. На света нямаше никой друг, освен мен и него.

— Нокс…? — Момчето до него все още бе насочило пистолет към нас, но все пак рискува с един поглед надолу към Нокс. Той наблюдаваше, подобно на нас самите, прокарващия пръсти през косата си Нокс, който започна да се люлее напред-назад.

— Ела тук, долу! — казах студено аз. — Веднага!

Малка част от децата направиха слаб опит да го хванат и да го задържат, но той се пребори с тях. Усетих тръпка от власт при мисълта — вече го бях впримчила толкова здраво, че той дори щеше да се сбие с тях, за да стигне до мен. Той хвърли във въздуха една въжена стълба отвъд ръба на пътеката и започна да слиза по нея.

— Какво става? — извика някой. — Нокс! Какво, по дяволите?

Нокс се запрепъва покрай Вида, която гледаше всичко това от земята с широко отворени очи. Не съм сигурна дали тя го разбра точно в този момент, или пък просто искаше да се възползва от ситуацията, но вдигна лице, набраздено със сажди и пот. Кракът й се протегна и го спъна. Той се пльосна на земята точно пред краката ми.

— Сега щастливи ли сте? — изкрещя тя и на него, и на децата около нас. — Умряхте ли от кеф, наблюдавайки това? Минахме ли скапания ви тест?

Очевидно имаше само един човек, който можеше да реши дали едно хлапе преминава, или не… и това бе онзи, който бе паднал на колене пред мен.

— Искам да се извиниш — казах аз. — Сега. На Мейсън. На всички тези деца за това, което си им причинил, както и за това, че никога не си им давал нещата, от което имат нужда или заслужават. За това, че си ги карал да се бият с други деца и си се преструвал, че това е единственият начин, по който можем да оцелеем в този свят. — Клекнах пред него. — Искам да се извиниш за децата, които си оставил навън да умрат. Онези, за които си казвал, че са безполезни и с които се отнасяше като с невидими. Защото, за твое съжаление, те не бяха невидими за мен.

— Извинете — това бе крехък шепот, сянка на дума. Няколко от децата ахнаха, но повечето бяха слисани до пълно объркване. И все пак, съдейки от лицата около мен, допусках, че една-единствена дума все още не беше достатъчна. И никога нямаше да бъде.

— Кажи им истинското си име — заповядах аз.

Зениците му пламтяха така, сякаш се опитваше да отхвърли контрола ми. Аз засилих захвата си, а устните ми се разшириха в лека усмивка, когато той се разтресе.

— Уес Труман.

— А ти ли си Беглеца, Уес?

Той поклати глава, гледайки надолу към земята.

— Кажи им как осигуряваш провизии — наредих му, позволявайки на скрежа да охлади думите ми. — Какво се случва с децата от Бялата палатка, когато имаш нужда от пакет цигари?

Можех да доловя стъпки, които се тътреха по камъните и отломките от падналата стена, но държах очите си впити в жалкото момче, което трепереше на пода.

— Аз… ги търгувам.

— Със Специален отряд Пси ли? — настоях аз.

Той захапа устната си и кимна.

Тишината около нас падна с трясък — викове на изненада, безсловесни писъци, слаби протести и една дума, повторена отново и отново: Оранжева.

— Някой да я убие! — извика едно момче. — Стреляйте! Тя ще постъпи така с всички ни.

— Сега вече знаете каква съм — извиках им аз. — Но това означава също, че знаете, че всичко, което току-що излезе от устата му, е самата истина. През цялото това време ви е лъгал и се е държал с вас, като че ли сте хора без стойност, които не могат да взимат решения, но това приключва тази вечер. Точно сега! — Обърнах се да погледна обратно към Нокс, който се взираше вцепенено в обърнатите си с дланите нагоре ръце. — Искам да си тръгнеш тази вечер и никога повече да не се връщаш… освен ако… — Започнах аз, поглеждайки нагоре към лицата над мен. — Някой от вас има ли проблем с това?

Явно някаква част от мен беше наясно, че мнозинството от тях бяха останали безмълвни от страх. Момчетата, които преди бяха протестирали, изведнъж млъкнаха в момента, в който погледът ми премина през тях. Ръцете им все още стискаха пистолетите. Вие всички сте съгласни — помислих си. — И сега, и в бъдеще ще е така.

Беше толкова просто. Всичко. Същите тези момчета кимнаха и се оттеглиха назад в сенките. Наложи ми се доста набързо да премина между четирима-петима от тях, преди да схванат какво правя, и да вкореня в паметта им правилните образи. Погледнах надолу към Нокс, а устната ми се изкриви от отвращение, когато наводних мислите му с моите собствени видения: той — борещ се със смразяващия сняг, той — кашлящ, слаб, неспособен да се защити, докато върви все на запад и изчезва завинаги. Исках да премине през същата дезориентация, болка и треска, каквито мъчеха Лиъм. Исках да бъде погълнат от света, който го бе създал.

Погледнах го как става, режейки ръцете си на твърдата земя. Движеше се бавно, залитайки през децата, които се бяха събрали около падналата стена. За един кратък момент реших, че те ще го върнат, след което ще се обърнат срещу мен, но момичето най-отпред — Оливия — мина една гигантска крачка встрани. Тя кръстоса ръце пред гърдите си и със студени, нетрепващи очи продължи да го наблюдава как си тръгва. Докато следваха примера й и му правеха път, от останалите се разнесе някакъв шум — съскащ, плюещ и ръмжащ звук, който предаваше това, което много думи не биха могли да сторят. Тогава онези над нас, които бяха разположени в безопасност отгоре, го повториха, позволявайки на месеци и дори години натрупан гняв, страх и безнадеждност най-после да се освободят. Наситеността на това преживяване бе задушаваща. Протегнах се и допрях ръка до врата си. Под пръстите си усещах препускащия си пулс.

Той бе тук, а после изведнъж изчезна. Долових как яростта, която ме бе зареждала, го последва извън вратата, избледнявайки като стар спомен, изчезващ в черната нощ. Помислих си… дали да не го извикам обратно. Но изведнъж усетих, че и това не бе достатъчно. Той заслужаваше нещо много по-лошо. Защо въобще му предоставях шанс, при положение че той така и не го бе намерил в проклетата си черна душа, за да го предложи на другите хлапета около себе си?

Вида докуцука до мен, наблюдавайки ме с бдителни очи. Тя поддържаше известна дистанция помежду ни, а ръцете й удряха с юмруци по скъсаните й панталони. Гледаше ме така, сякаш никога досега през живота си не ме бе виждала. Тъкмо щях да я попитам какво не е наред, когато през ръката ми се провря друга и ме завъртя.

Устните на Дунди бяха изпънати в права линия, а очите му — скрити от отражението на огнените пламъци в очилата му. Стори ми се невероятно, че след всичко случило се тази вечер все още имах силата да се отделя от него и да се отдръпна. Той се опита пак да ме хване, да ме издърпа навън и настрани от очите, които прогаряха гърба ми.

Но аз вече не се страхувах от тези деца или от това, което биха могли да ми направят сега, когато знаеха каква съм. Ако можех да намеря думите, непременно щях да му обясня. Щях да му кажа, че преди не бях достатъчно силна, за да задържа групата ни заедно. Не бях имала достатъчно контрол, достатъчно мощ, за да предпазя него и останалите — от света, който се опитваше да ни разпердушини. Сега вече имах.

Настроението в стаята се бе променило. Променяше се и в този момент. Чувствах се толкова свързана с всекиго от този занемарен склад, че в действителност сякаш можех да вкуся тяхното облекчение, падащо като студен и сладък дъжд по езика ми. Измина известно време, преди да осъзная, че те изчакваха аз да предприема първото движение.

С крайчеца на окото си зърнах Джуд да си проправя път през тълпата. Гърдите му се повдигаха тежко от бягането. Разговорникът в ръката му светеше и вибрираше достатъчно силно, за да го чуя. В разтегнатата по лицето му усмивка видях единственото потвърждение, от което имах нужда.

Но тогава очите му се отместиха и ми стана ясно, че вече не виждаше мен, а само останките, огъня, който все още се бе вкопчил в цимента. Мейсън и празният му поглед, който бе фиксиран върху нещо извън нашето полезрение.

— Всичко е наред — казах му аз, нарушавайки тишината. — Ние сме добре.

И нямаше никакво значение дали другите наистина вярваха в това, което бях изрекла. Така или иначе, те всичките ме последваха навън.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

— Ако можеш да чуеш това, значи, ти си един от нас. Ако си един от нас, ще можеш да ни намериш. Езерото Принс, Вирджиния…

Звукът от гласа на Кланси, изливащ се от малките тонколони на касетофона, накара всеки косъм по врата ми да се изправи. Оливия го бе сложила на ръба на подиума на Нокс, а Джуд бе заредил батериите достатъчно, за да ни осигури петминутно безпроблемно слушане.

— Това защо все още се предава? — попитах аз. — Не се ли изпращаше от Ийст Ривър?

Оливия поклати глава.

— Той настрои няколко сигнала така, че посланията му да се излъчват чак на запад до Оклахома. Предполагам, че е решил, че не е важно да спира останалите.

За първи път се бяхме събрали всички в склада и за първи път успях приблизително да преброя децата тук. Петдесет и едно стояха в полукръг около малкия уред, впечатлени от думите и пращенето заради статичния шум.

Най-после, когато стана ясно, че Оливия повече не може да издържа идеята, че трябва да слуша този запис отново и отново, тя го изключи. Магията на тишината и любопитството си отидоха с него. Гласовете се издигнаха чак до подпорните греди, напред-назад се мотаеха въпроси, които рикошираха в нацапаните с вода циментови стени. Те искаха да знаят чий беше този глас, откъде се бе появил касетофонът и защо децата от Бялата палатка бяха преместени вътре, а варелите с огън бяха приближени до тях.

— Това доказателство стига ли ви? — попитах ги. — Нокс никога не е бил Беглеца. Поне не и истинският. Нито пък това тук е Ийст Ривър.

Дразнех се, че въобще ни се налагаше да прибягваме до подобно нещо. Ясно беше, че мнозинството от децата бяха повярвали на казаното от мен още предната вечер, но няколко неверници от ловните дружинки се бяха вкопчили упорито в лоялността си към Нокс. Може би дори не беше и това. Мисля си, че те просто се страхуваха, че сега вече няма да получават лъвския пай от провизиите, когато Нокс го нямаше, за да налага тъпанарския си ред.

Или пък бе възможно наистина да бяха прилъгали сърцата си да повярват, че тук е Ийст Ривър.

Седнах на ръба на подиума до Оливия. В разположилите се пред мен деца успях да зърна други следи от жестокостта на Нокс. Изгаряния. Изцъклени от глад очи. Подскоците им, когато вятърът засвистеше през пукнатините в покрива.

— Това достатъчно ли е за всички? — попита Оливия, обръщайки се към детето в бяло, което стоеше директно пред старото устройство. Брет вече не беше едно от малките кученца пазачи на Нокс. Той бе седемнайсетгодишно момче, родено и израснало в Нашвил. Никога не бе стъпвал в лагер и както бе видно, трудно смилаше важните новини.

— Пусни го отново! — каза той с пресипнал глас. — Само още веднъж.

Имаше нещо особено в гласа на Кланси, предполагам, че бе увереност, която те караше да попиваш всичко до последната дума, когато той говореше. Потърках чело с ръка и най-после издишах, точно в момента, в който той провлачи последното Вирджиния.

— А ние откъде да знаем, че това е Беглеца? — попита Брет. Той бе този, който бе извикал трите други ловни дружинки и техните Водачи — Майкъл, Фостър и Диего. Също така той беше човекът, който бе настоял да ни наблюдава, докато преминавахме през мъчителната процедура да положим Мейсън в гроба. Не ни бе предложил помощ или утеха дори когато мазолите по ръката ми се спукаха от усилието да се мъча да вкарвам лопатата в замръзналата земя.

Все пак го разбирах. Ние бяхме външни. Бяхме разрушили системата. Изнервяше ме само фактът, че той бе толкова смутен и ядосан от малката ни революция, че бе убедил другите да не участват в лов за провизии. Дори и сега го хванах как хвърля погледи зад рамо към клекналия Дунди, който се грижеше за болните деца.

Започваше да ми става ясно, че той е основната брънка във веригата на тази общност. Ако той се присъединеше към нас, и другите щяха съвсем естествено да го последват. Но не ни оставаше много време. Можех да преценя от начина, по който Дунди стискаше устни всеки път, щом премереше температурата на Лиъм.

— Тук съм, за да ви кажа истината и само истината! — увери ги Оливия. — Достатъчно дълго мълчах, като си мислех, че той ще стане по-добър или ще промени навиците си. Не се получи. Превръщаше се във все по-зъл. И ако Руби не го бе изпратила в изгнание… не знам какво още можеше да направи, но съм сигурна, че никое от онези деца нямаше да оживее.

— Той наистина ли е търгувал с онези деца? Нокс казваше, че те са се опитали да избягат и той се бил погрижил за тях — това дойде от момичето, което бе в скута на Нокс в деня, в който ни докараха. Тя бе едно от първите деца, на които бях дала да изнесе одеяло от складовото помещение. Бяхме изкарали всичко от тясната постройка и го бяхме оставили в средата на склада, за да може всеки да види какво е останало. Някои от по-големите деца бяха достатъчно смели, за да отидат и да си вземат вещите, но повечето ни бяха наблюдавали с празни погледи — неразбиращо.

Шепотите се извисиха отново, когато Оливия кимна.

— Откакто аз съм дошла, изчезнаха единайсет.

— Вършил е, каквото се е налагало, за да подсигури храна — изръмжа Майкъл. — Нужно е да правим саможертви. Така е правилно.

— И какво правилно има в това болно дете да умира от глад, защото е прекалено слабо, за да работи, и тъй като повече няма да може да работи, следователно няма да може и да се оправи — отвърна тя на удара. — Какво?

Оливия се надигна, така че да застане отгоре на подиума. Отметна назад изтощената си руса коса и се изправи в цял ръст.

— Вижте, не е задължително да е така. Била съм в Ийст Ривър и съм виждала как може да е. Там съм преживяла и зими, и лета, и всичко помежду им. Нито веднъж не съм била гладна. Никога не съм била уплашена. Това беше… Това беше едно много хубаво място, защото се грижехме един за друг.

Очаквах секирата да падне. Да видя лицата им, когато тя им споделеше как същото това късче от рая изчезна, а човекът, стоящ зад него, не се оказа нищо повече от маска. Но Брет, който очевидно се бореше вътрешно да обработи и приеме всичко това, я наблюдаваше, а напрежението по лицето му се отпускаше с всяка чута дума, докато накрая не започна да кима.

— Можем да си построим това тук — продължи тя. — Знам, че можем. Имаме място, за да си посадим храна, начини да подобрим сигурността. Беглеца не е задължително само един човек, а Ийст Ривър може да съществува и другаде. Ще си направим наш собствен Ийст Ривър.

— И как ще го свършим това? — попита Майкъл и поклати глава, а скъсаната яка на ризата му се разтвори, за да разкрие ивици от бледорозови изгаряния, които преливаха от врата и раменете му. Той посочи с палец назад към мижавата купчина продоволствия. — Май си толкова тъпа, колкото си и грозна, а?

— Хей! — излая Брет и се приближи заплашително с една стъпка към него. Майкъл се отдръпна назад подигравателно.

— Ще започнем, като направим така, че онези деца там да оживеят — продължи Оливия. — Ние всички ще оцелеем през тази зима. Ако ни помогнете да извършим този удар с Руби, ще успеем да си подсигурим храна за месеци напред. Ще спасим живота им, а с това и нашия.

— И къде е тази магическа земя на илюзиите, а? — настояваше Майкъл.

— В един от хангарите на летище Джон Си Тюн — изстреля в отговор Оливия, не трепвайки при срещата с погледа му. — Някой знае ли къде е това?

Брет вдигна ръка.

— На няколко километра западно оттук е. Така си мисля. Най-много на петнайсет.

— Добре — каза Оливия. Дънките висяха свободно на хълбоците й, наполовина скрити от якето, което тя бе извадила за себе си от купчината с дрехи. — Значи е възможно.

— Не — озъби се Майкъл. — Това е капан. И всеки, който се съгласи да участва в подобно тъпанарско шоу, ще си заслужи полученото.

Децата в бяло — ловците — започнаха да се обръщат очевидно изнервени. В отговор умът ми сякаш се пораздвижи. Тъкмо бях насочила погледа си към него, когато Оливия отново проговори:

— Слушай, ако това ще сработи — а то може и ще сработи, — нещата тук ще трябва да се променят. Не можем просто да си останем племе от Сини. Не… Не, изслушайте ме! — Тя повиши глас, за да надвика стреснатите възклицания. — Тук не става въпрос за цветове. Никога и не е трябвало да бъде така. Нужно е да изградим място, на което няма да се делим по цветове. Това ще е място на уважение. Ако нямате уважение един към друг или към способностите си, ако не искате да си помогнете, да се разберете взаимно, тогава това място няма да е за вас.

— И защо точно ти ще решаваш това? — каза Майкъл. — Коя точно си ти, че изведнъж взе да ни командориш? Ние и досега си имахме система, която си функционираше доста добре. Искаш изведнъж да омекнем? Има си причина, поради която се събирахме само със Сини. Вие, останалите, сте толкова жалки, че не можете да направите нищо. Даже не можете и да се защитавате.

Оливия се подвоуми, собствените й съмнения за самата нея къкреха под повърхността на наранената й кожа. Колебанието се разпръсна около нея и като че ли зарази всички стоящи наоколо. Тя започна леко да клюма пред мен. Усетих как недоловим панически изблик преминава през мен като втори, нежелан сърдечен ритъм. Все още не бяхме готови. Имах нужда от помощта й. Трябваше ми да е силна.

— Черното е цветът! — Преборих се с натиска от страна на паметта ми, позволявайки на думите да ме облеят. Чух ги накъдрени фино от южняшкия акцент на Лиъм точно както когато ги бе изрекъл за пръв път преди месеци. — Черното все още е цветът!

Тя схвана. Не се нуждаех от красиви слова, за да го обясня, а и в действителност нямаше достойни думи, които да опишат какво бе това място за нас. Ние бяхме там заедно, бяхме работили заедно, живели заедно, оцелявали заедно. За нас Ийст Ривър не бе просто лагер, а идея, сигнален огън. Убеждение. Кланси може и да беше Беглеца, но такова беше и всяко друго хлапе, което бе зарязало системата, което не се предаваше без бой, което не се срамуваше или не се страхуваше от онова, което е.

— Да си умен, не означава да си мек — продължих аз. — Може да останете или пък да си тръгнете. Но помнете — ако избягате, бягате сами. И можете да ми се доверите — пътят е дълъг и самотен.

— Така е — добави най-после и Оливия. — Ако искате да си тръгнете, сега е моментът. Но знайте, че от този ден нататък няма да спрете да бягате. Не и докато не ви хванат. Никога.

— Това е тъпня! — извика Майкъл. — Никой не е казал, че така трябва да стане. Ако си мислите, че някое от моите момчета ще подкрепи това…

— Тогава разкарайте се! — каза Оливия. — Ако не ви харесва, тръгвайте! Това е задължително само ако останете тук. Вземете каквото ви трябва и хващайте пътя.

Избутах се от малкия подиум и отидох точно до него. Когато бях надалеч от него, Майкъл ми изглеждаше твърд като камък, но сега забелязвах как всъщност трепереше. Той беше с цяла глава над мен, доста по-тежък, въоръжен също така… но нищо от това нямаше значение. Не ми се налагаше да влизам в съзнанието му, за да знам, че в момента си припомняше станалото снощи, че мислите му се въртяха над това, което бях сторила на Нокс.

Какво ли не можех да направя и на него?!

Осъзнаването на това ме фрасна право в зъбите и ме спря на място. Естествено, че можех да му повлияя. Това дори не бе въпрос. Но той беше толкова прям и открито враждебен, че ако сега го обработех, чудодейната внезапна промяна на мнението му щеше да повдигне съмнения. Всички щяха да разберат, че бих могла да осъществя същото и с тях. И щяха да са все толкова уплашени от мен, само че тогава вече щяха да са и достатъчно мотивирани, за да предприемат мерки по въпроса.

Майкъл ме гледаше втренчено и дишаше тежко. Оливия за секунда се озова зад гърба ми с ръце, кръстосани пред гърдите й. Той навлажни устни и тръгна напред, а старата ловна пушка, която висеше отстрани на тялото му, тракаше в ритъм с всяка негова стъпка.

— Не, човече. Хайде! — каза друго дете в бяло, хващайки го за рамото. — Не е задължително да оставаме.

Майкъл повдигна рамене и махна ръцете на другото дете от себе си. Пое към вратата, водеща към товарния кей, след което изведнъж се завъртя към Брет.

— И ти ли?

— Когато нещата се скапят, трябва да се поправят — отвърна тихо Брет.

Само пет от осемте деца от ловната дружинка на Майкъл го последваха. Не казаха нито една скапана дума, не взеха нищо от купчината с провизии, не отговориха на вълната от ръце, протягащи се за безмълвно довиждане. И само един от тях се обърна назад, за да ме погледне.

Зърнах как планът се разгръща в ума му така, сякаш той самият бе отворил книга пред мен и ми прелистваше страниците. Завръщане в лагера посред нощ. Прелистване. Промъкване обратно в склада. Прелистване. Изпразване на пушките им в спящите купчини завити с одеяла деца. Прелистване. Петимата от тях отнасящи всички провизии, които ние щяхме да сме донесли.

Гръбначният ми стълб се втвърди и премина от кост в гранит, а накрая и в стомана. Разтърсих глава и изтрих напълно плана от ума му.

— Някой друг? — попита Оливия, наблюдавайки сгушените деца пред себе си. — Няма ли? Добре тогава. Да се хващаме на работа.

Бившите обитатели на Бялата палатка бяха разположени покрай провизиите, заобиколени от кръг топлина от поставените около тях горящи варели. Докато преминавах през кръга, Дунди погледна нагоре от мястото, на което се бе прегърбил над рамото на Вида. Миризмата на дим изтръгваше от мен черен спомен след черен спомен. Поех дълбоко дъх и притиснах ръка към устата си, докато лицето на Мейсън не се изчисти зад очите ми и не прескочих спящите деца. Той отново ги бе разпределил в две редици, но този път не бяха накачулени едно върху друго.

— Много си зле! — зъбеше му се Вида. — Какво? Да не си си забравил греблото в колата? Залей го с малко вода и да забравяме за случая!

Тя седеше със скръстени крака пред Дунди, лактите й бяха облегнати на коленете й, а лицето й бе притиснато в ръцете й. Изпадах в шок всеки път, щом я погледнех — грозно напомняне за случилото се предната нощ. Когато се завърнахме в склада, за всички ни вече бе видно, че по-голямата част от дългата коса на Вида няма да може да бъде спасена. За щастие, тя бе успяла да изгаси огъня, преди той да достигне до главата й, но сините й краища бяха опърлени и на неравни петна. С един-единствен свиреп поглед бе грабнала малкия нож, който Джуд бе успял да изнесе тайно от склада, и сама си я бе отрязала. Сега къдравата й коса се увиваше около ушите и брадичката й.

— С гребло определено ще стане по-бързо — измънка Дунди, — но вярвам, че все пак обичаш да се наслаждаваш на лукса да имаш кожа върху гърба си.

Той облиза потта над горната си устна. Усърдният процес на премахване на овъглените парчета от ризата й от изгарянията по раменете й бе започнал преди повече от час и вече всички бяхме в агония, докато го слушахме как се опитва да дезинфекцира мястото.

— Изчезвай назад! — изсъска тя. — Миришеш като немит задник!

— Как върви? — попитах аз, клякайки долу до него.

— Можеше да е по-добре — изломоти той. — А можеше да е и по-зле.

— Направо ще те убия — заплаши го Вида с глас, треперещ от напора на болката. — Ще те размажа.

Пинсетите в ръцете на Дунди спряха за момент. Той прочисти гърлото си, но когато проговори отново, горещината от гласа му се бе изпарила.

— Моля те! Ако това ще ми даде възможност да се махна оттук поне за пет минути, с радост бих те оставил да го свършиш.

— Можеше да е много по-зле — поправих го аз, оглеждайки се отново наоколо. — Имам списъка с лекарствата, който си дал на Джуд, но има ли нещо друго, което искаш да потърся?

Той сложи парцала обратно във водата.

— Стерилна марля за изгарянията на Вида, каквото и да е дезинфекционно средство… или пък пълни комплекти за първа помощ, ако въобще има такива неща.

— Ами други лекарства? — настоявах аз, насилвайки се да не поглеждам към непомръдващото тяло на Лиъм. — Нещо, което би могло да лекува пневмонията им?

Дунди разтърка чело с ръка и затвори очи.

— Всъщност няма нищо друго, а и дори да имаше, лекарството щеше да въздейства само ако пневмонията е бактериална. Ако е вирусна и е вече в такъв напреднал стадий, не съм сигурен дори дали и интравенозна течност би ни помогнала.

— Нищо друго ли няма… Дори и в книгата ти?

Той бе настоял да отиде до колата си, за да вземе някаква медицинска книга, дадена му от баща му, и да провери наново списъка с лекарствата.

Дунди поклати глава.

Усетих как в основата на гърлото ми гореше вик. НЕ ТОЙ! Не и Лиъм! Моля те, не взимай и него! Зачудих се дали така се бяха чувствали всички родители, когато публично бяха разпространили новината за ОМИН и те бяха разбрали, че шансът децата им да не оцелеят, независимо от това колко им помагат, е 98 процента.

— Кога тръгвате? — попита Дунди. — Кой идва с теб?

— След няколко часа — отвърнах му. — Основно ще са ловните дружинки, но някои от момчетата ще останат тук. И Вида.

Стрелбата, преминала през ума на онова момче, ми беше достатъчна, за да се притесня за всякакви други планове, които можеха да им хрумнат тази вечер относно превземането на стария им дом. Ако бяха достатъчно глупави, че да опитат нещо, щяха да получат сериозен отпор и травми в отговор на усилията си.

— И това трябва да ме успокои ли? — попита той.

Вида се протегна зад себе си и се пробва да го удари с юмрук, където свари.

— Току-що приключи — обяви тя и хукна. Ивиците риза, която беше накъсал, за да увие изгарянията й, паднаха от скута му, когато той залитна зад нея. Наблюдавахме я как се запрепъва покрай огнения пръстен, който ни обграждаше. Очите на Дунди се присвиваха с всяка непохватна стъпка, която тя правеше. След като Вида се скри сред заобикалящите ни деца, той бавно се обърна, за да ме погледне.

— Да — отговорих му аз. — Трябва да я догониш.

Той повдигна вежди в знак на съмнение.

— Ще се инфектира — напомних му аз.

— Това момиче би могло да докара и светец до убийство. И то от типа на десет прорезни рани в тялото.

— Значи, добре, че не си светец…

При това той се изправи, подаде ми кърпа и кофа с топла вода и ми махна неопределено към групата болни деца зад мен.

— Ще се върна след пет минути. Бъди полезна и се опитай да ги накараш да пият вода.

Минах през редиците деца, будейки ги от трескавите им сънища и допирайки пластмасова чаша с вода до устните им. Като изключим насилването да си отворят устата и изливането на течността в гърлата им, не можех много да сторя по въпроса с преглъщането. Постарах се колкото бе възможно да избърша лицата им с едно парцалче, като им задавах по няколко въпроса, които започваха с Боли ли те? и завършваха с Днес по-зле ли се чувстваш от вчера?.

Само едно от децата успя да отвърне. Да — беше ми прошепнала тя. — Да. На всеки въпрос, на всяка болка — промълвено да.

Остра кашлица привлече вниманието ми към противоположната страна, където една позната глава с рошава коса се бореше да се изтръгне от хвърленото над него одеяло в бебешкосиньо. Той се опитваше да се изправи на лактите си, а гръдният му кош се тресеше от усилието. Но това, което ме притесняваше, бяха неравномерните му плитки вдишвания, както и начинът, по който ръцете му трепереха, докато поддържаха тежестта му.

— Чакай — казах аз, проправяйки си път към него. — Моля те, всичко е наред. Просто се облегни назад.

Очите на Лиъм бяха широко отворени, обрамчени с червено и все още избледняващи синини. Ръцете му под него поддадоха и без да се замислям, смогнах да го хвана за раменете и леко да го положа на гърба му. Очите му така и не напускаха лицето ми. Синьото бе някак по-бледо, по-ярко и стъклено от треската.

— Внимателно — прошепнах аз. След като докоснах горящата му кожа, усетих ръцете си точно толкова студени, колкото и празни бяха, щом ги отдръпнах.

— Какво става? — тихичко попита той и се опита да преглътне. — Какво… се случва?

— Дунди просто отиде да вземе нещо — казах нежно аз. — Ей сега ще се върне.

Лиъм кимна едва-едва и затвори очи, простенвайки. Протегнах ръка, за да поместя къдрещите се краища на косата от челото му, когато той се обърна към мен и се насили да отвори клепачите си.

— Ти си… невероятно красива. Как се… казваш?

Думите изхриптяха и изсвистяха от него по спиращ сърцето ми начин, но така ме свари неподготвена с последователната си мисъл, че ми отне няколко мига, за да успея да му отговоря.

— Руби — повтори той с топлия си, галещ южняшки акцент. — Като от песента Ruby Tuesday[1] ли? Това е страхотно.

И тогава изражението на Лиъм се измени напълно. Веждите му се сключиха в напрегната концентрация, а устните му заповтаряха тази дума отново и отново. Беззвучно.

Руби.

Клекнах долу до него, приплъзвайки кофата. Подпрях се на ръка на земята край обърнатата му нагоре длан.

— Руби — повтори той с леко замъглени очи. — Ти… Коул каза… Той ми каза, че не сме се срещали, и аз си помислих… Помислих, че всичко е било сън.

Вдигнах парцалчето до лицето му и започнах да чистя с нежни движения мръсотията и саждите от него. Така няма никакъв проблем, убеждавах се сама. Не го докосвах директно. Наболата му брада изстърга, докато я бършех с парцалчето. Фокусирах се върху дребния малък белег в ъгъла на устните му. Стараех се да не положа моите точно на същото място, независимо колко се разтапях по него.

— Сън ли? — настоях аз, като се надявах да го накарам да продължи да говори. — И какъв беше този сън?

Не беше… Не, това не бе възможно. Бях виждала хора, които ставаха объркани, след като бях бърникала из спомените им, оплесквайки малко детайлите, но в ума на Лиъм бях проверила и извадила всяко напомняне за себе си. Бях се заменила с въздух и сенки.

На устните му се прокрадна лека усмивка.

— Хубав.

— Лий…

— Аз трябва… Ключовете…? — Гласът му ставаше по-нежен. — Ще идем да вземем… Мисля, че Зу е… Тя е там между щандовете с… Онзи с…

Щанд?

— Не искам тези момчета… да я видят. Те ще ги наранят. И двамата…

Дръпнах се назад, но ръката на Лиъм някак откри моята на земята и пръстите му се вплетоха в нея, задържайки ме на място.

— Какви момчета? Зу е в безопасност. Никой няма да я нарани.

— В Уолмарт… Аз й казах. Казах й да отиде с… Тя тръгна с… Не, ама къде е тя? Къде е Зу?

— В безопасност е — успокоих го аз и се постарах да издърпам ръката си. Хватката му бе здрава, все едно искаше да ме принуди да разбера нещо. И колкото повече се напрягаше, толкова по-трудно му беше да диша. Вдигнах свободната си ръка и я притиснах към бузата му, навеждайки се над лицето му. — Лиъм, погледни ме. Зу е в безопасност. Трябва да… да се успокоиш. Всичко ще е наред. Тя е в безопасност.

— Безопасност — думата звучеше някак куха. Той затвори очи. — Не изчезвай отново. — Прошепна той. — Не отивай… там, където не мога да те последвам. Моля те. Умолявам те. Никога вече…

— Ще стоя тук до теб — отвърнах и погалих бузата му с палец.

Трябва да престанеш с това. Време е да тръгваш. Веднага.

— Не лъжи! — изломоти той на ръба на съня. — Това е… място, на което не се налага да…

Когато скочих на крака, погледът ми се замъгли от внушителен брой петна и ударен прилив на кръв. Долепих ръка към устата си, изчаквайки зрението ми да се проясни, като внимавах да не се препъна в някое дете наблизо. Знаех какво се опитваше да ми каже. Бях чувала тези думи и преди. Самата аз ги бях казвала, но имаше… Това не бе възможно…

Това е място, на което не се налага да лъжем.

— Руби?

Вида и Дунди стояха пред варелите с огън и ме наблюдаваха с притеснение. Отколко ли време стояха там и слушаха? Дунди направи крачка към мен, но аз му махнах да не приближава.

— Добре съм. Той просто…

Свих се долу и подпрях глава в ръцете си. Насилих се да поема две глътки въздух, които да ме успокоят.

Невъзможно.

— Сигурна ли си? — попита Дунди, а гласът му звучеше по-студено отпреди. — Свърши ли с игричката?

Кимнах, докато държах очите си приковани в земята пред краката му. Стомахът ми се обръщаше и се бунтуваше. Чувах как Лиъм се бори с усуканото между краката си одеяло. Мозъкът ми изведнъж се раздвижи.

— Значи си мислиш, че няма проблем сега да си миличка с него и да го объркаш още повече? Нали планът все още е да откриеш флашката и да ни зарежеш заради Лигата? — попита той. — И какво ще се случи, когато той се събуди?

— Тя ще стои безучастно и ще се преструва, че никога не го е срещала през целия си тъжен и жалък живот — каза Вида, сядайки наблизо. — Защото това е операция от типа на взимам-и-изчезвам. И Руби знае, че е само това, нали? Тя каза, че няма да остави чувствата си да се объркат и преобърнат от това, нали?

Преглътнах шумно.

— Знам. Би ли могъл… Ще му кажеш ли защо сме тук?

— Истината? — Дунди ме предизвика с остър тон.

То започна като единично покашляне, но аз разпознах първото остро издихание зад себе си именно като това, което наистина беше. Лиъм се бореше с одеялата си, пробвайки се да вдигне ръце до гърлото си, за да си осигури следващото вдишване. Той поглъщаше въздуха, като се стараеше да се обърне на една страна, но не можеше да застане на рамо. Не бе възможно да се каже кой от нас помръдна първи. В момента, в който достигнах до Лиъм, Дунди също беше там, подпирайки приятеля си, за да му помогне да не се задуши.

— Всичко е наред — каза Дунди и го облегна напред, за да може да потупа гърба му. Звучеше спокойно, но по челото му бе избило сияние от пот. — Давай по едно вдишване. Добре си. Всичко е наред.

Всъщност не звучеше добре. По-скоро като…

Той ще умре. Ръцете в косата ми се извиха. След всичко случило се той щеше да умре тук… така — борейки се, предавайки се и пренасяйки се на място, на което нямаше да мога да го достигна.

— Вода? — попита Вида и докуцука с пластмасова бутилка в ръка. Мразех непоклатимия блясък в очите й. Преценката, която зърнах, че направи на състоянието на Лиъм, и съжалителния поглед, който изпрати към мен.

— Не — каза Дунди. — Може да запуши дихателните му пътища. Руби. Руби! Той ще се оправи. Аз ще го държа буден и ще наблюдавам да не спира да се мърда. Имам нужда от онова лекарство. Имам нужда от разтвори, топли компреси, каквото и да е. При това, бързо!

Кимнах, свих ръцете в косата си в юмруци и си наложих да продължа да поемам дъх.

— Руу! — Гласът на Джуд доплава до нас миг преди той да се появи край огньовете, държейки познатото черно яке. — Намерих го! Открих го! Тук е!

И тримата му изшъткахме.

— Ела тук! — привиках го аз и взех якето, преди да е успял случайно да го подпали. Хвърлила му бях само бърз поглед в спомените на Коул и дори тогава то бе наполовина скрито от вихрещите се там сенки, но това ми изглеждаше подобно, макар и да не беше толкова черно. Якето всъщност бе тъмносиво — промазан плат с бархетна вътрешност — и макар да бе отделено от настоящия си собственик, все още носеше аромата му. Бор, дим от пожар и пот. Усетих как очите на Вида и Дунди едновременно се насочват към мен, докато прокарвах пръсти по шевовете и най-после открих твърдата квадратна издутина, която Коул бе зашил в тъмната подплата.

— Прав е — подадох якето на Вида. — Засега я остави вътре. Ще я изрежем, след като се върнем.

Погледът ми се прехвърли отново към мъртвешки бледото лице на Лиъм. То се изкриви от усилието на следващото кашляне, но този път ми прозвуча по-силен. Все едно някак прочистваше пречката. Джуд кръжеше зад мен и се стараеше да проумее цялата ситуация. Струящата от лицето му гордост се изтече, ръката му ме хвана здраво за рамото — или за да подпре себе си, или мен. Предполагам, че и двамата.

— Ще идеш ли да кажеш на Оливия, че когато е готова, тръгваме? — попитах го аз. — И… хей… — Хванах го за задната част от ризата. — Пробвай да си намериш нещо по-топло за обличане.

Всичко, което получих в отговор, бе тромав поздрав. Докато той подскачаше нататък, Вида повдигна вежди със самодоволно изражение, на което бе отпечатано: Успех с това хлапе! Може и да беше права и да трябваше да го накарам да остане тук, но не бе ясно с каква техника имаше вероятност да се срещнем. Той може и да не успяваше да уцели мишена от трийсет сантиметра или да изтича повече от трийсет метра, но като Жълт, Джуд бе специално обучен да се справя с електронни ключалки и системи за сигурност.

Помогнах на Дунди да свали Лиъм обратно на земята, но той хвана ръцете ми, преди да успея да ги издърпам. Очите му се плъзнаха от бледото лице на приятеля му към моето.

— Това дали наистина е по-добре, отколкото, ако бяхте останали заедно?

Аз трепнах.

— Дали пък случайно не си надценила способността му да се грижи за нещастния си задник без нас? — попита Дунди. — Поне малко?

Не беше по-добре, но не бе задължително и по-зле. Дунди можеше да човърка тази рана колкото си иска. Всеки път, когато започнеше да я чопли и ръчка, тя прокървяваше отново. Но той не разбираше за това. Този Лиъм, който бе пред нас, бе отражение на света, в който бяхме принудени да живеем, и колкото и жестоко и безчувствено да изглеждаше… поне не беше Лиъм, който щеше да излезе от Лигата: стихийно, непрощаващо отражение на света, такъв, както те смятаха, че трябва да е.

— Не съм щастлив от това.

— Знам — прошепнах аз. Наведох се през неподвижната фигура на Лиъм и обгърнах врата на Дунди с ръце. Ако той бе изненадан от изблика ми на чувства, поне не го показа. Вместо това ме потупа нежно по гърба, преди да се обърне да довърши работата си с Вида. — Ти направо ме побъркваш, но ако нещо се случи с теб, ще полудея. Сигурна ли си… Сто процента ли си сигурна, че знаеш какво вършиш?

— Да — казах аз. За съжаление. — Нали помниш, че съм тренирана.

Устните му се извиха в безрадостна усмивка.

— А като се сетя, че когато те открихме…

Не се налагаше да завършва, много добре знаех какво представлявах, когато попаднах на тях: ужасна отломка от момиче, което е било пречупено преди много време. Нямах нищо и никого. Нито пък къде да отида. Може би все още бях пречупена и завинаги щях да си остана такава, но сега поне се опитвах отново да залепя парчетата си, нареждайки ги едно по едно.

[1] Популярна песен от 60-те години на групата Rolling Stones. — Бел.ред. ↑

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Преди да тръгнем, изчакахме само колкото слънцето да се скрие. Ранният залез бе един от малкото дарове на бързо приближаващата зима. Опитах се да изчисля разсеяно горе-долу колко време бе минало, откакто бях тръгнала да търся Лиъм. Може би две седмици? Бяхме декември. Спомних си електронния часовник на гарата в Роуд Айлънд. Започнах да броя назад.

— Изпуснали сме рождения ти ден.

Носехме се в края на групата. Озовахме се тук почти естествено, след като Оливия и Брет бяха поели водачеството.

Каквато и песен на Спрингстийн да си бе припявал Джуд тихо, дъхът му секна насред тона.

— Какво?

— Бил е миналата седмица — казах аз, мъчейки се да го подпра, докато той прескачаше едно паднало дърво. — Днес е осемнайсети декември.

— Вярно ли? — Джуд скръсти ръце пред гърдите си и започна да ги разтрива. — Предполагам, че е напълно възможно.

— Петнайсет! — подсвирнах тихичко аз. — Още малко и ще пораснеш, човече.

Заех се да развивам вълнения шал от врата си, но той ме спря с жест и продължи да ходи. Якето му шумолеше при всяко движение. За толкова голяма група успявахме да се придвижваме доста тихо през храсталаците — тук-там чупехме някоя и друга клонка, напуквахме образувалите се джобове от лед. Все още бяхме доста навътре в така наречената от Брет Административна зона на резерват Чийтам, така че трудно можехме да привлечем внимание.

— О! Открил си го? — попитах, след като забелязах сребристото проблясване, уловено в дланта на Джуд.

Той се протегна, за да го видя. Бе кръгъл, почти плосък диск. Сребристото му покритие проблесна от единствения лъч лунна светлина, който успя да пресече клоните на дърветата. Взех го от ръката му и сложих топлия метал в средата на дланта си. Стъклото на компаса се бе спукало на две места.

— Да — каза той, прибирайки си го обратно. — За един момент… Няма значение.

— Няма значение? — повторих невярващо. — Какво има?

— Ами… просто за момент, сякаш не бях особено щастлив от това, че го открих. А и после започнах да си мисля, че може би не бива да го взимам със себе си.

— Защото…?

— Защото ми го подари Албан — отвърна той. — Няколко дни, след като дойдох в Щаба. Постоянно ми повтаряше колко бил горд, че и аз съм част от Лигата, но сега вече… не знам дали аз съм толкова горд да бъда част от нея.

Изпуснах дълга въздишка и се пробвах да открия правилните думи. Джуд просто повдигна отново рамене и провря верижката около главата си. Компасът изчезна под якето му и тогава си помислих: Ето, това е разликата. Това беше фундаменталната отлика помежду ни. След като веднъж се бях събудила за реалността, не можех да се върна обратно към съня. Докато Джуд все още бе способен да задържи в сърцето си надеждата, че той ще го чака някъде там, когато е готов да се завърне към него. След всичко случило се все още вярваше, че Лигата би могла да е различна, по-добра, оздравена.

Не можеше да се каже, че не съм във форма, но превземането на хълм след хълм, борбата да щурмувам на празен стомах шумата от току-що опадали листа, докато се стараех да заставя мозъка си да не се отклонява към Лиъм… всичко това ми дотежаваше все повече. Стомахът на Джуд бе изкъркорил не по-малко от четири пъти само за изминалия половин час и макар той да беше имунизиран срещу порива да се изнервя като останалите от нас, усещах как започва да отмалява край мен.

— Почти стигнахме — уверих го аз и хвърлих мръсен поглед към главата на Брет. Вината не беше негова. Нямахме коли, за да можем да превозим всички. Имаше известни дискусии дали да не се опитаме да слезем надолу по река Камбърленд, но дори и месеци след наводнението Брет смяташе, че течението е твърде нестабилно за саловете им. Затова поехме пеша и носехме импровизирани чанти от изрязан от палатките плат, в които да пренесем впоследствие откритите провизии.

Вече бяхме изминали петнайсет километра, шестнайсет, седемнайсет. Пръстите ми бяха замръзнали изцяло. Дори и поставянето им под мишниците ми не можеше да накара кръвта да започне отново да циркулира през тях.

Джуд сви устни и се протегна да нагласи шапката си. Тя притискаше къдравата му коса под такъв странен ъгъл, че караше ушите му да стърчат навън и ги правеше да изглеждат по-големи, отколкото всъщност бяха. В продължение на една странна секунда долових как сърцето ми леко се разтуптя от тази гледка.

— Както и да е — каза Джуд, майсторът на странните преходи. — Всичко ще бъде страхотно. Ще мине наред. Ще проникнем вътре ей така — той щракна с пръсти, — ще задигнем лекарствата и малко храна и излизаме. Бам! — Той присви юмруци, а после изпъна пръсти напред. — Докато се усетят, че сме били там, вече ще сме изчезнали. Ще станем истински легенди!

Джуд продължаваше да ни обяснява как те това и те онова, но проблемът се състоеше именно във факта, че не знаехме кой ръководи това летище или пък защо складираха запаси. Бях изпратила последващо съобщение до Кейт и Нико, задавайки въпроса към тях, но те не бяха отговорили преди тръгването ни.

Все още крачехме на изток — към центъра на Нашвил, но реката не следваше прав път. Тя се бе извила отново като гайка директно пред нас.

Промъкнах се до предната част на групата. Протегнатата ми ръка най-после стигна до рамото на Оливия, която изпъна своята в отговор и ме издърпа до ръба на река Камбърленд.

— Еха! — бе единственият коментар на Джуд.

До момента, в който бяхме достигнали до онази първа бариера, аз така и не можех да разбера защо месеци, след като наводнението бе преминало, се налагаше градът все още да е затворен. Но и тук беше като след всяко бедствие. Почистването почти винаги бе по-лошо от стреса на протичащото бедствие. Сега схващах защо земята под ботушите ми се усещаше като блато. Сега разбирах защо реката все още преливаше. Първоначалните бури се бяха оказали достатъчно мощни, за да довлекат цели отломъци от къщи в реката, да преобърнат масивни речни шлепове и да ги оставят заклещени и ръждясващи под слънцето. Реката приличаше на ужасяващ запушен канал. Водата не можеше да тече нормално надолу към града, което пък означаваше, че вървеше странично към близките полета и гори.

— Точно ей там е — осведоми ни Брет, посочвайки към далечни бели сгради. Все едно като по сигнал върху една от тях започна бавно и отмерено да пулсира червена светлина. — Радвам се да видя, че Грей и момчетата му са успели да разчистят тази бъркотия, както се бяха заклели, че ще сторят.

— Ще… плуваме ли? — попитах, стараейки се да не правя физиономия.

Оливия се обърна към мен, а в ръцете й беше единственото ни фенерче. Белязаната половина на лицето й се разтегна в истинска усмивка.

— Не. Ще си поиграем на прескочикобила.

Стана ясно, че да си играеш на прескочикобила с групичка Сини, означава всъщност да се оставиш да бъдеш запращан като парцалена кукла от плаващ предмет на плаващ предмет. Системата, която си бяха изработили, бе впечатляваща. Все пак реката беше прекалено широка, за да успеят да вдигнат със способностите си дете и веднага да го отведат на другия бряг. Затова Брет се възползва от плаващите в реката отломки, вдигна Оливия и я положи с впечатляваща точност и внимание на горната част на прекатурена лодка, която бе наполовина под водата. Тя от своя страна изпрати следващия Син още малко по-надолу — върху покрива на нещо, което приличаше на голяма подвижна къща. Когато и тримата застанаха по местата си, вече можеха да си ни препредават без какъвто и да е проблем. Приземих се на колене — най-после на отсрещния бряг.

Наложи се да проправим пътека през гъсталак от дървета. Излязохме кални и хлъзгави заради сипещия се над нас дъжд. Пистата бе по-къса от тези, които бях виждала в по-големите летища, и беше изпълнена със самолети от всички видове и форми. Сред хеликоптерите и едноместните самолети бяха спрени и зелени военни автомобили. Все пак изглеждаше така, сякаш летището не се ползва. Но ако тези самолети и камиони бяха тук, значи, имаше голям шанс информацията на Кейт и Нико да се окаже вярна и нещо наистина да се съхранява в хангарите.

Някой, най-вероятно от Националната гвардия, съдейки по вида на колите, твърде неохотно бе сложил телена ограда около периметъра на пистите и хангарите заедно със знаци, на които можеха да се прочетат неща като „НЕ ПРЕМИНАВАЙ“ и „ВИСОКО НАПРЕЖЕНИЕ“. Оливия хвърли камък, който отскочи и цопна в калта с едва доловим звук. Джуд се изплъзна от ръката ми, която бе сграбчила ризата му, за да пролази по корем през тревата.

— Ей! — пошушнах му аз. — Джуд.

Той докосна оградата с пръст, провери отново и се изтласка обратно до нас.

— В това има точно толкова електричество, колкото и в обувката ми — прошепна ни.

Нещо не е наред, помислих си. Ако тук имаше нещо, което си струваше, щеше да има хора, които да го пазят… нали така?

Огледах полето пред нас, а в ушите ми звънтеше гласът на инструктор Марч: Ако изглежда прекалено добре или твърде лесно, най-вероятно няма да е такова. И симулацията, в която се бяхме впуснали след това — аз и Вида атакувахме склад, — бе доказала твърдението му. Разбира се, отвън всичко на пръв поглед беше чисто. Просто агентите, които играеха ролята на пазачи от Националната гвардия, ни бяха очаквали вътре.

— Руу — изпъшка Джуд. — Хайде!

Между дърветата и хангарите нямаше място за прикритие, но това не спря Брет и някои от другите да преминат покрай нас и да продължат напред. Дори Оливия ме стрелна с раздразнение, преди да се изправи и да хукне да догонва другите.

— Добре — казах на Джуд. — Стой наблизо.

Но той вече също се бе изправил и тичаше, лъкатушейки измежду колите и самолетите на пистата. Успях най-после да ги достигна, когато спряха в края на асфалта, приклекнали долу зад последната редица коли.

— Ще взема Брет и Джуд с мен — казах аз и поех фенерчето от Оливия. — Две присветвания означават всичко е наред, а едно — връщайте се! Ясно ли е?

— Тук няма никого, Руби!

— И това не ви ли се струва малко странно? — изсъсках в отговор аз. Около нас беше пълно със следи от гуми и стъпки. Ако бяха стари, вече щяха да са се заличили от толкова дни дъжд.

Близките паркинги бяха в по-голямата си част празни, но някои пък бяха изпълнени с големи тирове. От време на време над тях присветваше по някоя светлина, но като изключим това, летището бе тъмно.

Всеки нерв от тялото ми се беше изопнал до момента, в който пак се срещнах с Брет, след като бяхме обиколили сградите. Посочих с брадичка към посоката, в която бяхме оставили Джуд да чака.

— Това е прекалено лесно — призна най-накрая Брет, повдигайки старата си пушка на рамо. — Къде, по дяволите, са всички?

Дано само да не са в хангарите — казах си наум. — Дано. Всичко това беше моя идея. Аз ги бях накарала да го направят и аз трябваше да изведа хората в безопасност, ако всичко се объркаше.

Кейт нямаше да ни изпрати тук, ако смяташе, че ще е прекалено рисковано, опитвах се да се успокоявам. Не и ако имаше шанс да ни хванат.

— Извикай другите! — казах на Джуд и наредих на тъничкото гласче да млъкне, преди да е успяло да ме запрати в спирала от истински страх.

Преброих ги отново, докато тичаха към нас. Един, двама, трима и така чак до двайсет и един.

Ловната дружинка се скри в сянката на Хангар 1. Гърбовете им бяха опрени в стената, а очите им оглеждаха тъмното поле. Вратата на хангара беше залостена с няколко впечатляващи катинара, които нямаше как да разбием, но имаше една странична врата, която, както и бях предрекла, бе заключена с някакъв вид електронна ключалка, изглеждаща така, сякаш е била излъчена обратно във времето от далечното бъдеще.

— Мръднете настрани — каза Джуд и ни пропъди с ръце. — Майсторът е тук.

— Внимателно — предупредих го аз. — Ако я изпържиш тотално, най-вероятно ще я блокираш.

— Ама стига де! — отвърна той, хвърляйки бърз поглед към дисплея й. Той се задейства автоматично в момента, в който Джуд застана пред него, и се появи дигитална клавиатура за вкарване на кода. — Държиш се, все едно никога не съм правил нищо подобно.

— Не си! — напомних му аз. — Обикновено Нико обезврежда алармените системи от разстояние.

— Дребни детайли — Джуд ме отпрати с едната си ръка, а другата изпъна срещу екранчето. — Тишина, за да може майсторът да си свърши работата!

— А дали е възможно майсторът да се поразбърза? — изсъска Брет, подскачайки от крак на крак, с ръце, скръстени пред гърдите му. И аз започвах да усещам хапещия зимен студ. Потта, стичаща се надолу по лицето ми, май беше едва на два градуса от замръзването в солидни кристали.

— Бройте до три — изрече Джуд — и натиснете дръжката на вратата. Готови?

Промъкнах се покрай него и хванах здраво металния лост.

— Давайте!

На три екранът на системата стана черен и аз изчаках само колкото да чуя как ключалката изщраква, преди да я бутна и отворя с рамо. Щом цифровият дисплей отново си възвърна цвета, той хвърли странен червен ореол около танцуващите снежинки.

Очаквах пронизителния вой на аларма, ослепителния блясък от прожектори, които да разкрият малката ни група. Очаквах да усетя как Джуд се свива от ужас на стената зад мен. Чаках, чаках и чаках. Но нямаше нищо подобно.

— Добре! — извика Джуд. — Измамих системата да си мисли, че в действителност вратата е затворена. Трябва само да я държим отворена и няма да имаме никакви проблеми.

— Страхотна работа! — прошепнах аз. Другите минаха покрай нас и се изнизаха навътре, като оставаха следа от кал и киша върху бетонната рампа. Всички миришехме като мокри кучета, въргаляли се из пепелник.

Джуд се усмихна и се втурна подир останалите. Някой включи лампите горе и наводни стаята със снежнобяла светлина. Покрих очите си с ръка и се опитах да се приспособя към ослепителния блясък.

Във въздуха се долавяше странен заряд. Почувствах как настроението на Джуд преминава от страхотно вълнение към онзи вид шок, който идва и те цапардосва като тухла в лицето. Промяната стана толкова бързо и внезапно, че почти ме хвана страх сама да огледам хангара.

— Леле… майко!

Стаята, която кънтеше, бе цялата облицована с редици от метални стелажи, които бяха изградени почти като книжни лавици в библиотека, но с размер два или три пъти по-голям от нормалния. Войниците ги бяха изтеглили в стегнати, стройни редове. Дебелият пласт бледа прасковена боя, с която някой бе покрил циментовите стени, все още разкриваше жлебовете и белезите от износването им. Отгоре по стелажите бяха натрупани палети и пирамиди от кутии, като много от тях бяха без етикети, а по-голямата част бяха плътно набутани в прозрачни пластмасови контейнери.

— На какъв език е това? — попита Оливия и ритна най-близката палета, сваляйки от нея с тока на ботуша си прахта и пластовете мръсотия. Тя бе закопчана от едната страна, а тънкото дърво изпука така, сякаш бе паднало от голяма височина и се бе приземило с грешната страна нагоре.

— Китайски? — досещаше се Джуд. — Японски? Корейски?

Не разпознавах написаните думи, но отпечатаният обикновен червен кръст бе нещо, което лесно познах.

Ако можеше да се вярва на новините, клоновете на американския Червен кръст бяха останали без фондове и провизии, след като бяха спрели всички доставки от и до Съединените щати. Хората се страхуваха, че ОМИН е заразна болест, която би могла да прескочи в кораб чрез пратка или човек, за да отиде и да порази някоя друга, дотогава здрава страна. След срива на икономиката организацията едва бе запазила фондовете си, за да просъществува още две години.

Тогава какво, по дяволите, бе това?

— Лив… я виж тук! — извика едно от момчетата. Той и няколко от другите бяха прерязали пластмасата и сваляха чрез левитация долу на земята кутии от горните рафтове. Една от тях вече беше разтворена, а огненочервените й съставни части се приплъзнаха по пода. Взех някакво червено пакетче, което се бе изсулило. Изненадах се от тежестта и правоъгълната му форма. Видях рисунка на мъж, който вдига храна до устата си, както и знаме — и двете бяха отпечатани под думите „ХУМАНИТАРНА ДНЕВНА ДАЖБА“.

— Това пликче съдържа пълната дневна дажба за един човек — прочете Оливия. Отдолу имаше още няколко реда, може би на френски или испански?

— Хранително дарение от народа на Китай — довърших аз, връщайки пакета обратно в опаковката.

Около нас се разнесоха няколко резки вдишвания, но повечето от другите се бяха насочили към следващия стелаж и сваляха картонени кутии, на които бе напечатано „ДЕСЕТ 24-ЧАСОВИ ДАЖБИ, ОДОБРЕНИ ОТ НАТО/ ОТАН“.

— Мисля, че тези неща са от Англия — Джуд бе разтворил една от кутиите и четеше някаква брошура, която бе останала вътре. — Има… толкова много работи. Кибрит, супа, шоколад. О, боже мой! Има дори чай.

— Взимайте каквото ни трябва — казах аз, — само че потърсете лекарствата. Виждате ли нещо подобно?

— Тези неща са от Русия! — чух как Брет вика от съседния ред.

— Тук има от Германия, Канада и мисля… че от Япония — отговори му Оливия.

— От Франция и Италия също — дочу се друг глас. — И на всичките пише дневни дажби!

Извадих малкото листче от тетрадка, на което Дунди бе надраскал списъка си, и го вдигнах на светлината. Почеркът му бе неясен и размазан както винаги. Каквато и химикалка да бе успял да намери в купчината със запаси, тя очевидно бе започнала да изпуска мастило веднага щом бе написал пеницилин. Под тази дума се намираше разклонение с всичко нужно: Амоксицилин (Амоксил), Ампицилин (Римацилин), Бензилпеницилин (Кристапен)…

Тичах надолу по редиците, проверявайки с уморени очи кашоните и кутиите. Още храна, пликове с нещо, което приличаше на вълнени одеяла — всичките в опаковки със знамена, които дори не разпознавах. Върху всичко и навсякъде бяха поставени червени кръстове. По краищата им все още имаше пръст и изскубана трева. Досетих се, че за известен период са били навън, а може би бяха изхвърлени от преминаващи отгоре самолети? Кейт ни бе споменала за слухове за чуждестранна помощ, която била оставена в някои части на страната, но тъй като не бе излязло никакво потвърждение, слуховете бяха замрели.

— Минутка!

Сърцето ми подскочи от ребрата към долната част на гърлото ми. Въздухът, който изсвистя между зъбите ми, отекна в ушите ми твърде силно. Тук, където до задната стена на хангара бяха струпани наредени пластмасови контейнери, бе доста по-тихо. Наведох се напред, за да почистя прахта от прозрачната страна на единия. Още от онези странни червени пакетчета. Преминах към следващия контейнер, слушайки отнесено тревожните шепоти, които долитаха до мен от обратната посока на хангара.

Не спирах да търся, докато очите ми не попаднаха на познатата извита шия на златния лебед на Леда Корп. Списъкът на Дунди се изтърколи на земята, когато се изправих на пръсти, стараейки се да видя какво има вътре. Леда Корп означаваше лекарства. Опитът ми в летенето на карго самолети поне ме бе научил на това. Хванах колкото можах по-добре пластмасовия капак и започнах да го дърпам силно. Джуд ме викаше, а гласът му се извисяваше над тези на другите.

— Хайде! Хайде! — мърморех аз, а ръцете ми трепереха от усилието.

Контейнерът се отвори с гръм, след като капакът се удари в земята. Започнах да ровя из прозрачните пакетчета с флакони и стерилни игли, докато не разпознах името на единия от пеницилините, които Дунди ми бе написал. Взех максимално количество от тях, загребвайки ги в чантата си. Един друг контейнер имаше етикет ВАКСИНИ, но този под него съдържаше ролки марля, памучни тампони и алкохол за разтриване.

— Трябва ми малко помощ тук! — извиках аз. Едната от чантите ми беше вече пълна, а втората също бе тръгнала по този път. Имахме нужда от повече. Лиъм се нуждаеше от повече.

Дочух бързи и тежки стъпки по цимента. Усетих как някой се втурна зад мен, мърморейки нещо под носа си, което не разбрах съвсем. Един поглед през рамо само ми потвърди, че половината група, която се бореше с новата тежест на чантите си, правеше последна обиколка по редовете.

— Руби!

Това, което ме накара да се обърна, не бе дрезгавината в гласа на Джуд, а внезапно появилата се съкрушителна смрад от застоял цигарен дим.

Не бях достатъчно бърза. Изместих се с идеята да парирам удара с ръка, но ножът ме откри миг преди пробождането да попадне в задната част на главата ми.

Не знам дали извиках. Челюстта ми се отпусна вследствие на болезнения изблик. Опитах се да се подпра, докато падах напред към контейнерите, но една ръка сграбчи конската ми опашка и ме завъртя обратно. Нямах шанса да възстановя равновесието си. Пистолетът бе изваден от задния колан на панталона ми още преди да успея да започна да мисля достатъчно разумно, че да го сторя аз.

Дишането на Майкъл бе накъсано и неравномерно, което се дължеше по-скоро на обзелата го ярост, отколкото на усилието от атаката. Ножът, или каквото там бе използвал, се завъртя в долната част на гърба ми и този път вече знаех, че крещя. Ръката пред гърдите ми се плъзна нагоре и притисна гърлото ми със собствения ми пистолет, който бе хванал здраво. Той го допря плътно точно под брадичката ми, толкова назад, колкото му позволяваха костите ми, без да се пречупят. Не можех да дишам, не можех да преглъщам, не можех да мърдам.

— Липсвах ли ти? — изсъска той.

Опитах се да дръпна главата си назад, въртях се, правех каквото мога, за да се отдалеча. Ти си добре — убеждавах се сама. — Това не е твоят гръбначен стълб. Не е твоят бъбрек. Просто…

— Благодаря ти, че откри това място — продължи той, като ме блъсна напред в кошовете. После се наведе, а устните му се допряха до ухото ми. — Ти и приятелчетата ти можете да си понатоварите нещо, докато от Специален отряд Пси не се появят.

Силата на Джуд, който се метна с рамо към нас, не беше достатъчна, за да избута Майкъл от мен напълно, но пък ми разреши да се извъртя и да го центрирам с коляно. Долових как ножът се измъква от кожата ми със звук като от изсмукване и пада с трясък на пода. Къдравата топка коса на Джуд се метна към него едновременно с Майкъл. Цялата ми дясна страна изкрещя от болка, когато кракът ми се изпъна, летейки към лицето му.

— Кучка! — извика той и в този момент полетях и се ударих в стелажите срещу нас. Джуд пък бе изпратен да лети в обратната посока — към Брет и Оливия, които идваха отдолу, за да видят какво става. Отекна един изстрел, после втори. Светлината се промени от бяла в примигващо червена, а всичко след това бе погълнато от пулсиращ стържещ шум.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

Нямам идея как съм стигнала от вътрешността на хангара до предната му част. Едва когато черната мъгла се вдигна от мозъка ми, а отвратителната яркост на лампите отгоре премина в непоносимо сияние, установих, че Джуд ме бе подпрял на едното си рамо, а Оливия на другото и тримата наблюдавахме как Майкъл с още четирима други събираха пистолетите ни и саковете с храната.

Вдясно от тях, тресящ се като едничкото листо на есенно дърво, бе Нокс с празен поглед.

Ето къде бяха отишли Майкъл и другите — да открият стария Водач на глутницата си. Сякаш това можеше да им помогне с нещо сега. Нокс си мърмореше нещо и се олюляваше напред-назад на пети, а устните му образуваха една и съща дума: Напусни, напусни, напусни.

— … ваш избор — извика Майкъл. Шумът бе престанал, но не и примигващите светлини. — Ти избра непознати пред Нокс! Пред мен! Искаше да вземете всичко от нас и да ни изритате? Та нали ние открихме скапания склад! Ние направихме всичко!

Джуд трепереше — не от страх или студ, а от гняв.

— Значи, ако вие не можете да го имате, никой друг не може, така ли? — каза той, а ръката му се уви по-здраво около кръста ми. — Мразите живота си и затова трябва да направите и всички останали също толкова нещастни, гладни и жалки като вас?

— Аз не съм жалък! Нито пък който и да е от нас! Ако тя не му бе объркала мозъка, и самият Нокс щеше да ти го каже. Погледни го само! Виж го! Би ли искал тя да ти стори това? Искаш ли още веднъж да гледаш изродското й шоу?

— Повярвай ми… — поклатих глава в слаб опит да премахна петната от зрението си. — Ако не пуснеш тези чанти и не се разкараш от очите ми в следващите две секунди, ти ще си следващият!

Той повдигна пистолета си, но Оливия и Брет застанаха точно пред мен.

Усетих бързо движение от лявата ми страна. Погледнах тъкмо навреме, за да видя как един от групата на Майкъл дърпа силно вратата, за да я отвори отново. Някой от тях явно я бе затворил, затова се бе включила и алармата.

— Време е да изчезваме! — извика момчето. — Те приближават.

Цялата се смразих. Ако те бяха тук, значи, вече бе твърде късно.

— Недей…! — предупреди ги Брет, но Майкъл нарами Нокс и пое след другите в нощта. Последваха две отмерени паузи тишина. Затворих очи и се обърнах настрани от виковете, пищенето на автомобили, оръжията и униформите. Чу се един изстрел. Отговориха стотици.

— Долу! — заповядах аз, докато избутвах Джуд. По-голямата част от куршумите рикошираха в широката врата на хангара, която бе вдясно на малката странична врата, от която бяхме излезли, но някои успяваха да пробият тънкия метал и да се заровят в същите редове с провизии, които бяхме претърсвали допреди малко.

Умът ми сякаш се бе протрил по краищата си. Едно туптящо главоболие отговаряше като ехо на всяка пулсираща болка в долния край на гърба ми. Облизах потта, която се бе появила над горната ми устна. Нямах нужда да се изправя до Брет или пък да погледна към тях. Знаех какво щях да зърна — четири глупави, мъртви деца и множество от черни униформи и коли в камуфлажни цветове, които образуваха защитна линия.

— Преброих трийсет души — каза един от Сините. Та аз дори не ти знам името — помислих си вцепенено. — А ти, така или иначе, ни последва тук. Сега ще те убият заради мен.

Както си стоях, изпитах непреодолим порив да повърна.

Мъртви сме. Аз убих всички.

— Задачката ще е лесна, нали? — каза Брет, след като прочисти гърлото си и се обърна назад към другите. — Те имат оръжия, но пък ние имаме мозък. Смятам, че имаме добър шанс.

— Един голям тласък трябва да свърши работа — съгласи се и Оливия. — Половината мога да ги върна обратно през реката, там, откъдето дойдохме, но някой друг ще трябва да се опита да вдигне останалите малко по-далеч.

Брет прокара ръка през тъмната си коса с леко подхилкване.

— Под някой друг мен ли разбираш? Толкова ли бързаш да се отървеш от мен?

Сините започнаха да се разделят, като заемаха място зад Оливия и Брет. Абсурдността на това, което щяхме да направим — да ги избутаме като хулигани от площадка, а после да се опитаме да надбягаме последващите куршуми, — ме караше да искам да крещя.

Намирах се на ръба на шума и движението, чувствах се странно откъсната от всичко, което се случваше около мен. Но Джуд пресече точно през суматохата и си проправи път през телата, за да достигне до таблото с бушони на стената.

— Наредете се всички на вратата — заяви той и разби с близкия пожарогасител малката ключалка на електрическото табло. Хвърли счупения метал зад себе си и издърпа и отвори сивото покритие. Джуд захапа върха на дясната си ръкавица и я издърпа, след това постави голата си ръка върху различните превключватели. Циферблатите в горната част започнаха да се въртят с лудешка скорост, а тънките им червени стрелки се размазваха.

— Вие, момчета, ги хвърлете назад, а аз ще ви последвам с едно кроше — звучеше спокоен. Прекалено спокоен като за него.

— Какво правиш? — попитах аз. Въздухът стана по-топъл. Гъделичкаше лицето ми. Кестенявата коса пред мен започна да стърчи и да пращи от статичното електричество. Дръпнах се крачка назад. Чак когато светлините изгаснаха, а алармата замлъкна, успях да видя сините искрящи линии, които се надпреварваха по ръцете и дланите му.

— Руби, ти трябва да натиснеш бутона за вратата — каза той. От това, че стоях до него, космите по ръцете ми се бяха изправили.

— Какво правиш? — повторих аз. Той сякаш се раздели надве пред очите ми. Примигнах, но това не помогна на ореола от светлина около него да изчезне.

— Довери ми се! — помоли ме той, а гласът му отново изразяваше това странно неестествено спокойствие. — Всичко е под контрол.

Започна да брои от три надолу, принуждавайки Сините да се подредят в линия, както им бе наредил. Джуд внимаваше да не пипне някого от самия център на линията; другите сякаш се огъваха около него, отговаряйки на заряда му и на промяната в настроението.

Не — помислих си, като преглътнах думата. — Не! Не там! Не и където ще могат да те наранят…

— Едно! — извиси се гласът на Джуд. Ръката ми удари бутона.

Снегът отвън бе преминал в проливен дъжд, докато се бяхме мотали вътре. Той падаше на талази и разстройваше поставените от войниците светлини. Белите лъчи заляха стъпалата ни и продължиха пътешествието си нагоре по краката ни, докато огромната врата се издигаше. Джуд изчака светлината да го нацели право в гърдите и тогава стисна и двата си юмрука.

Установих, че това не са прожектори. Бяха фаровете на четири камиона, които бяха паркирали в полукръг около вратата на хангара. Повечето от войниците бяха заели позиция зад зелените коли и бяха опрели пистолети в капаците, за да могат да се прицелят по-сигурно. Близо две дузини войници бяха коленичили на земята пред тях с вдигнати пушки и закопчани каски.

Вратата над нас достигна със стържене до края си.

Малка група от войниците в камуфлажна униформа се бяха подпрели на петите си или пък се бяха дръпнали от мерниците на пушките си. Изненадани бяха, убедена бях, да видят толкова малка група изроди. Един от мъжете отпред се обърна и извика нещо на другите, но дъждът погълна думите му.

Внезапно всичко бе прекъснато от взрив на статичен шум. Някой бе намерил мегафон за един от по-възрастните мъже, които стояха отзад.

— Незабавно следва да дойдете с нас — каза той — по заповед на командира на Специален отряд Пси — Джоузеф Трейлър. Ако не ни окажете съдействие, ще се наложи да отвърнем със сила.

— Така ли? — извика Брет. — Можете да предадете на Джоузеф Трейлър, че по наша заповед може да си гледа работата!

Това ни послужи като знак, независимо дали той го бе предвидил така, или не. Сините направиха по една крачка напред и вдигнаха ръцете си във въздуха. Дори и войниците, които осъзнаха какво се случва, бяха твърде бавни, за да отговорят. Бумтенето на автоматичното оръжие бе погълнато от стреснати писъци, когато целият куп войници и камиони бяха издигнати във въздуха и избутани назад като от невидима приливна вълна.

И тогава Джуд излезе навън под дъжда.

Бе едновременно ужасяващо и красиво за наблюдение — даже и някак познато. Да видиш как ревящият ток, който той бе обрал от хангара, сияе около него като синьо слънце. Светлината се изду навън, излизайки отвъд пределите на кожата му, и продължи успоредно на събралата се дъждовна вода по паважа в реки от изгарящо сияние. Докато електричеството се въздигаше на вълни пред него и растеше като тиха, но ослепителна експлозия, формата на Джуд постепенно се превръщаше в сянка, обикновен силует.

Нощта загуби свежото ухание на дъжд, носейки ново зловоние от изгорена кожа, коса и… безспорно разбъркващата стомаха миризма на нагорещена гума. Електричеството изпращя, когато излетя навън, след това подскочи нагоре над ботушите с гумени подметки. Запали дрехи, кости и кожа, подгря металните кутии с лютив спрей, докато не гръмнаха. Войниците, които не бяха отвени от удара на Сините, започнаха да се гърчат по земята. Единият съумя да вдигне пистолета си и да го насочи в посока към Джуд, но бе избутан назад от Брет.

Джуд остана на крака колкото можа. Тресеше се и трепереше като мокър заек в хапещ студ. После се свлече на колене върху настилката… сетне и гърдите му я опряха, накрая и лицето… и всичко това по такъв безкостен начин, че аз извиках, избутвайки другите, за да стигна до него.

Превъртях го по гръб, пренебрегвайки острите убождания от статично електричество, които се забиваха в пръстите ми. Лицето му се усещаше горещо на пипане, дори и под одеялото на смразяващия студ. С неговото падане бе изчезнал и зарядът, а гърмящите сини нитове от електричество се изпариха като пара.

Дойде и групата на Оливия, които започнаха чевръсто да събират каквито пистолети успяха, изритвайки настрани проснатите войници, за да се доберат до тях.

— Оливия! — извика Брет. Погледнах нагоре, когато той и другите се появиха бързешком след първата група. Тя спря, а краката й се подхлъзнаха по настилката, когато се обърна. Той хвана горната част на ръката й със своята, а с другата — хлабавата й плитка. Наведе се надолу към белязаното й лице и я целуна. Целувката не продължи повече от един сърдечен удар. Ясно и точно съобщение.

— Сега тичай! — каза й и я побутна към другите.

Аз се борех под неудобния ръст на Джуд, опитвайки се да повдигна безжизненото му тяло. Брет ме премести настрани с рамо, очевидно нямайки търпение или време за губене, за да се опита да съживи на място хлапето и да го изкара от ступора на изтощение, в който бе изпаднал. Той вдигна Джуд на гръб. Раницата, която носеше, бе захвърлена към друг Син, който я хвана насред крачка.

— Насам! — извика той.

Бягането бе по-зле и по-трудно, отколкото си го представях. Зад нас оживяха мотори на коли. Видях още няколко, които ускоряваха надолу по близкия път, но само последните две от кервана ни зърнаха достатъчно бързо, за да успеят да завият в полето, преди да влязат в малкото летище. Фаровете подскачаха, докато вановете превземаха хълмове и долчинки. Дърветата, за щастие, именно дърветата бяха пред нас… Тяхната тъмна гъста линия запали…

Около китката ми се сключи ръка, която ме издърпа силно назад. Паднах тежко. Краката ми се подхлъзнаха върху смесицата от кал, скреж и лед. Експлозия от сиви петна разцъфна зад клепачите ми, докато главата ми се удряше назад в земята.

Войникът присветна с фенерче в лицето ми — толкова близо до очите ми, че се наложи да ги затворя отново, за да избягам от яркостта. Коляното й се вряза в гръдния ми кош и извади от него и последния ми дъх. Извивах се и ритах, а от гърлото ми се откъсна вик.

Тогава светлината намаля и бях способна отново да отворя очи. Тя бе млада, но по-важното беше, че бе бясна. Военната извади оранжев предмет от колана си и го задържа директно пред лицето ми. Тя извика нещо, което не можех да чуя. Дъждът — само дъжд пълнеше устата, носа, очите и ушите ми. Оранжевият предмет отново заплава в полезрението ми, след което изчезна в поредния взрив от бяла светлина.

Усетих момента, в който устройството изписа върху себе си моя профил. Лицето на агентката на СОП се отпусна от ужас, а очите й се преместиха обратно към лицето ми.

Обърнах глава и забих зъби в изгорената розова плът на китката й. Тя изкрещя, но вече бях в ума й. Светлите фарове на една кола прорязаха тъмнината и очертаха бягащите към нас силуети, запътили се към гората.

— Разкарай се! — ритнах един последен път с толкова сила, че дори и инструктор Джонсън щеше да одобри.

Агентката се свлече от мен и се приземи тежко в прахта. Очите й бяха отворени и празни. Взираха се в мен. Чакаха заповед.

Не си направих труда да освободя ума й от ноктите на моя. Не ми пукаше. Долавях всяка част от тялото си някак бавна и тежка. Отне ми цялата концентрация, за да стигна до дърветата, без да падна, и дори още повече, за да промуша крайниците си през хрущящия гъсталак и леда. Земята се издигаше. Всеки хълм сякаш ме забавяше с още малко от основната група.

Затичах се. Или поне се пробвах да го сторя. Опитах всичко, което можех, за да се оттласна отвъд падащата над ума ми мъгла и треперенето, което започна в краката ми и се повишаваше с постоянство с всеки изминат сантиметър от пейзажа. Мислех за Лиъм, за Дунди, за Вида, за Джуд. Трябваше да се върнем и да кажем на другите. Трябваше да ги преместим, в случай че някой от тези войници проследеше пътя ни.

— Джуд… — промърморих аз, а кракът ми под мен поддаде. Нещо кипящо горещо се стелеше надолу по хълбока ми. — Джуд… Вида… Дунди… Лиъм… Джуд…

Брет нали го бе взел? Щом той можеше да се движи сред тези усукани клони, носейки на гръб цялата тежест на това хлапе, и аз можех да се справя. Можех отново да се изправя.

Ти направи това. Бяхме свършени. Щяха да ни приберат и вече никога нямаше да видя когото и да е от тях.

Издишах имената им, докато в гърдите ми не остана въздух. Ходих, докато краката ми изчезнаха изпод мен. Гледах как и последната следа от децата отпред избледня по билото на един хълм. Кървях насред тъмнината на дърветата. Не си спомнях да съм падала. Имах само усещането, че някак бях изгубила половината си тяло и го бях оставила някъде назад под прикритието на листата.

Избутах се по гръб. Ръката ми се строполи около кръста ми, търсейки пистолет, който не беше там. Приеми, адаптирай се, действай. С ридание от болка се изправих обратно, влачейки се по ствола на едно дърво. Подпрях си гърба. Сега щях да забележа, ако някой дойдеше. Вече можех да си почина.

Можех да погледна нагоре през голите клони на старите дървета около мен и да наблюдавам как дъждът срутва небето парче по парче, така че накрая да остане само тъмнина.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Родила съм се в тъмното сърце на една свирепа зима.

Това са думи на родителите ми и на баба. Не са мои. Вечер, когато не исках да се успокоя или пък започнех много да шавам и да скучая на семейните вечери, тя и татко обичаха да изкарват наяве историята с пътуването от болницата до вкъщи, което се бе превърнало в предизвикателство към смъртта. Виелицата ме печелеше всеки път. Оставях се да ме увият с думите си, от които сякаш се процеждаше опасност. Наслаждавах се на жестовете им с ръце, с които се опитваха да ми покажат докъде бил стигнал снегът. Едва съумявах да следя историята. Всеки път се опитвах да попия всяка дума. Поемах словата толкова навътре, че когато най-после заспях, сънувах именно тях. Сега просто изпитвах съкрушително чувство на срам. Мразех глупостта си да вярвам, че щом бях оцеляла в това, вероятно съм някак по-специална, че някога си бях помисляла, че това е неоспоримо доказателство, че има нещо, което трябва да свърша по-нататък.

Небето бе с цвят на пепел — започваше баща ми — и в секундата, в която напуснах паркинга, облаците като че ли паднаха. Трябваше веднага да се върна, но майка ти искаше да се прибере при баба ти. Тя бе подготвила шумна веселба за посрещането ни у дома, знаеш ли?

Стигнали дотам, докъдето успели — татко бил на шофьорското място и се опитвал да ускори преминаването ни през задушаващото перде от белота. Мама пък била на задната седалка с мен и му крещяла да спре, преди да излетим от някоя несъществуваща урва. Той най-много обичаше да разказва тази част от историята. Татко бе единственият, който можеше да имитира извисяващия се, задъхан глас на майка ми, когато тя бе на ръба на нервна криза.

Фаровете на колата не могли да се мерят със снега, но по този участък от магистралата все още имало хора, които се опитвали да го преминат. Татко отбил встрани, но някой, който идвал от противоположната посока, прескочил в нашата лента и се разбил в предницата на колата ни. Не знам къде са отивали те или защо са се движили с такава висока скорост при мощни ветрове и нулева видимост, но, така или иначе, нацелили колата ни, като ни избутали от платното и ни запратили в постоянно нарастващ снежен насип. Успели да повредят мотора и акумулатора.

Мобилните телефони нямали покритие. Нашите не могли дори да хванат радио. Мама винаги разказваше тази история с доста напрегнат глас. Очевидно въображението й се фокусираше над всичко, което бе могло да ни се случи по време на тази буря, ако тя беше продължила доста по-дълго от реалното. Ние тримата сме се били сгушили на задната седалка. Стояли сме цели три часа, стараейки се да не се паникьосваме, като сме се притискали плътно един до друг, за да се затоплим. Аз съм проспала цялата случка.

Мисля, че баба харесваше тази история, тъй като на нея се падаше ролята на герой. Тя мобилизирала съседите да тръгнат да ни издирват, а и с камиона си успяла да изтегли колата на родителите ми обратно на магистралата.

Такъв ще е и животът за теб, малка пчеличке — казваше ми тя години по-късно. — Понякога ти си този, който кара с превишена скорост, изпаднал е в паника и прави твърде много неща, без да внимава, чупейки неща, които не е искал. А понякога животът просто ти се случва и ти не можеш да го избегнеш. Той се разбива в теб, защото иска да види от какво си направен.

Независимо от това колко ужасяваща бе тази история за мен като дете, докато растях, все пак обичах зимата. Студът не ме притесняваше, тъй като знаех, че след няколко месеца, седмици или дни сезонът отново ще се промени. Лесно е да преживееш и най-студените дни с нищо повече от това обещание и топлината на хората около теб.

Но този хлад, който усещах сега, проникваше чак до костите ми. Това бе вид безчувственост, от която трудно щях да се отърся. Нямаше бягство от нея.

Земята под гърба ми се пързаляше. Парчета кал отстъпваха мястото си на лед, а после пък на камъни, които се забиваха в опашната ми кост и после разрязваха гръбначния ми стълб по дължина. Чух пращенето на заскрежени листа, които преминаха покрай ушите ми, и почувствах рязко подръпване, когато косата ми се закачи в нещо. Опитах да се хвана с една ръка за някакъв корен, исках да забия котва в тази река от мръсотия, но се движех прекалено бързо. Слънцето зад клепачите ми светеше в червено и пробиваше дори пулсиращата болка вътре в черепа ми. Не усещах десния си крак. В действителност не чувствах почти нищо от дясната си страна. Чак след като светлината намаля и можах да отворя очите си, умът ми най-после направи връзката, че всъщност аз се движех, а не земята.

Небето над мен бе синьо зад късчетата струпващи се бели облаци. Можех да го зърна през голите сиви ръце на дърветата. След като долових острата воня на телесна миризма, сбърчих вежди. Чух сумтене като от усилие, когато под гърба ми премина широката груба повърхност на нещо. Последва отново гладка земя и една падина, която дойде бързо, без предупреждение, като първоначалното гмуркане на низходящо захождащ самолет. Стомахът и очите ми се преместиха надолу.

Мъжът носеше тъмночервено пухено яке, което бе износено и протрито от годините. Подгъвът на кръста му бе разшит, а през дупката напираше да излезе белият пълнеж. Дънките му му бяха прекалено тесни. Те протестираха всеки път, когато той се обърнеше, за да ме хване по-добре за крака.

— Н-недей… — гласът ми бе изчезнал. Опитах се да вдигна другия си крак, за да го изритам в захвата, но никой от крайниците ми не реагираше.

Мъжът явно бе усетил как се напрягам, защото погледна назад към мен през рамо.

— Събуди ли се?

Виждах го раздвоен, после разстроен, разчетворен. Фокусирай се, наредих си аз. Мъжът изглеждаше точно толкова заплашителен, колкото бе Дядо Коледа от някой мол — брадата му беше дълга и неравна, но усещането бе живо. Татко ми четеше книги, разказващи за пламъчето в очите на Дядо Коледа и розовите му бузи. Е, и очите на този светеха със сигурност. В очакване на доларови банкноти.

— Само да опиташ нещо странно, и ще ти прекърша врата. Чуваш ли ме?

Мръдни! Пробвах да повдигна хълбоците си. Инструктор Джонсън няколко пъти ме бе учил как да се освобождавам от подобна хватка. Насилих се да напипам някой камък, който да запратя на онова нежно място, в което основата на черепа му се срещаше с врата му, тъй като швейцарското ми ножче вече не беше в ботуша ми. Тялото ми не отговаряше. Бях си ударила главата — но не чак толкова здраво, нали? Предната нощ бе обвита в някаква сянка. Спомнях си дългото ходене, Джуд, пренастройващ охранителната система, всички онези кашони и кошове, подпечатани със знамена и странни езици. И Нокс. Нокс също бе там, нали?

Зад очите ми избухна главоболие и аз отново ги притиснах и затворих. Слънцето грееше. Защо ми беше толкова студено?

— Има един човек, който ще е супер заинтригуван да те види — продължи мъжът. — Сутринта дойде да разпитва. Задаваше въпроси за това дали сме видели някакви деца. Каза, че имало голям арест край летището, но няколко успели да избягат. И аз си помислих: Джо Хидъл, този мъж може да е луд, но може и да е прав. Затова излязох както обичайно на лов… и какво открих!

Отпуснах хълбоците си, опитвайки се да окажа възможно най-голямо съпротивление, докато вървяхме надолу по следващия хълм. Може и да не можех да се преборя с него, но поне нямаше да го улеснявам.

— Какво — започна той, като изкриви крака ми в доста неестествен ъгъл — казах току-що?

Използвах малкото гъвкавост, която бе останала във врата ми, за да го раздвижа нагоре, докато слизахме по последния хълм. Палатки, дори повече от тези, които бях видяла в склада. Повечето бяха бели или с надписи „СОБСТВЕНОСТ НА АРМИЯТА НА САЩ“. През мен премина шок от ужас, който ми даде силата да сритам задната част на коляното на този мъж. Избликът на болка, който разсече дясната ми страна, не беше нищо в сравнение с ритника на мъжа право в ребрата ми.

Успокоих се, защото нямах избор. И най-малкият намек за енергия, който бях почувствала в себе си, вече бе изтекъл и почти можех да си представя как се влачи зад нас като кърваво петно.

— Сандра! — извика мъжът. — Сенди, тук ли е още онзи мъж?

Откакто бяхме навлезли сред палатките, около нас постоянно имаше крака и лица. Миризмите тук прииждаха на талази — пушено месо, мръсно бельо, застояла вода. Около входовете на палатките имаше само кал, но вътре се забелязваха килими, свещи, стари матраци и чаршафи.

— Джо, това…? — започна някой.

— Дръпни се, Ава — предупреди Джо. — Аз я открих. Сандра!

— Той току-що си тръгна — дочу се гласът на една друга жена. Акцентът й бе почти неразпознаваем. — Ще ида да видя дали камионът му все още е на шосето. Ти… Ти просто задръж тази тук.

Суитшъртът се бе повдигнал на гърба ми и усещах калта отдолу… тинеста и смразяващо студена. Нещо — някой — докосна лявата ми ръка с обувката си.

— Тя… Това дете…

Зачервеното лице на жена на средна възраст се наведе близо над моето. Тя махна една от разноцветните си ръкавици и сложи ръка на челото ми. Джо почти й изръмжа и я принуди да се отмести назад. Очите ми отново се затвориха, а щом ги отворих, на нейното място вече имаше други лица. Това беше като стена в галерия, на която бяха подредени снимки на невъздържани емоции. Портрети на уморен страх, пейзажи на тъга, миниатюри на любопитство. Опитах се пак да помръдна, но не можех да облекча сковалата ме в главата болка.

— Тя се тресе — отбеляза един от мъжете. Видях пожълтелите му маратонки Найк. — Чакай да й донеса едно одеяло.

— Тя болна ли е? Толкова е бледа — този път бе жена. — Боже, та тя не може да е на повече от шестнайсет. Виж я, Джо! И ти ще я предадеш на онзи мъж?

Ето една истина за оръжията — те бяха като говорещата пръчица, която учителката ни в първи клас ни раздаваше по време на час. Само на този, който я имаше, бе разрешено да вземе думата.

— Прибирайте се в скапаните си палатки! — Оръжието на Джо бе блестящ сребрист револвер и очевидно никой не смяташе да провери колко патрона са му останали в барабана.

Една жена — Сандра — извика нещо като Ето го! Ето го! и викът й бе донесен до нас от вятъра. Последва несъмнено звук от мотор на кола. Ръмженето му ставаше все по-силно и доловимо с доближаването му около периметъра на палатковия град.

Облизах напуканите си устни, стараейки се да си поема дълбоко въздух, който така и не идваше. Който и да беше този мъж, той бе като камък, хвърлен в спокойно езеро. Дори и хората, които бяха разпитвали Джо, се разпръснаха. Кракът ми беше пуснат обратно на земята. Усещах кръвта, която се завърна обратно в него, като изпълнена с натрошено стъкло.

— А парите ми? — казваше Джо. — Искам да знам как Грей ще ми даде парите. Той със сигурност не предприе нищо, когато реката ми отне всичко, което притежавах!

— Името ти влиза в системата на преследвачите. Те ще те намерят. Аз съм просто транспорт. Би ли я хванал за малко?

Мъглата сякаш се изтегли от мозъка ми. Един крак застана върху китката ми и ме затисна.

— Не! — извиках аз, а очите ми претърсваха входовете на палатките за лице, издаващо поне минимална симпатия, дори и да бе нерешително… всеки друг, но не и Роб Медоус.

Те гледаха. Всички до един. Всеки човек от този палатков град. Безпокойство им разрови въздуха и разбърка ума ми. Но мълчанието им — то бе оглушително.

Ако си отворех очите, това щеше да се превърне в реалност, а той искаше тъкмо това. Ръката му хвана в юмрук онова, което бе останало от конската ми опашка. Сграбчи ме здраво и ме извъртя назад, за да ме види по-добре. Усмихна се.

— Здравей, съкровище! — озъби се Роб. — Доста време мина.

Задавих се с думичката не.

— Ето. — Той разсеяно бутна един таблет към мъжа. — Напишете името си и номера на социалната си осигуровка. Наградата се дели шейсет на четирийсет.

— Шейсет-ч-чч-етирийсет! — заломоти Джо. — Ама това е, боже мили… Тези числа верни ли са?

— Колко? — извика някой отдалеч. — Не забравяй, че ти дадох да ползваш пистолета ми. Дължиш ми и за дажбите за миналия месец!

— Дръж я! — излая Роб. — Тя се нуждае от подходящо обезопасяване!

Ръцете ми бяха захванати заедно и не можеха да помръднат, но не заради допира на пластмаса, а от притискането на метал. Чух как веригата дрънчи и усетих, че той ми вдига главата. Вдъхнах миризмата на кожа.

Извиках. Дрезгав и грозен звук, който разби гърлото ми.

— Не! — примолих се, като мятах глава и извъртах врата си, за да го избегна. Коленете на Роб паднаха върху гръдния ми кош и следващото ми вдишване излезе като ридание.

— О, да! Май си спомняш за това, нали?

— Не! — хленчех аз. — Моля…

В края на краищата всички тези тренировки не помогнаха. Можех да се дърпам, да рева, да се опитвам да викам, но долавях как ребрата ми сякаш се свиват навътре. Целият свят се разпадаше, срутваше се и разтваряше лицата на всички, които стояха отстрани и гледаха. Роб си сложи чифт дебели гумени ръкавици, преди да избута намордника над устата ми и да затегне каишките зад главата ми. Отново бях малко момиче. Аз бях чудовището в историята.

Дъхът ми бе горещ и отделяше пара. Джо върна таблета на Роб и направи няколко крачки назад. Погледна към беловласата жена от дясната си страна и каза:

— Боже, ако знаех… въобще нямаше да го докосна това нещо.

Роб се наведе и пробва да ме изтегли от калта чрез веригата, която свързваше белезниците с намордника. Не мръднах по-далеч от коленете си. Останалата част от тялото ми все още не се бе втвърдила под мен. С цветиста ругатня и сумтене, изразяващо отвращение, той ме вдигна и ме понесе под едната си ръка, като оставяше краката ми да се влачат и да подскачат по земята. Надигнах се назад, опитвайки се да ударя с глава възлите от мускули по ръцете му, но той само се изхили.

— Невинаги разбирам света — каза той. — Но понякога той се държи добре с мен. Изражението на лицето ти, като ме видя, ето това беше нещо различно.

Аз се усуквах, докато той ме натикваше в задницата на стария му червен джип.

— Знаех си, че ако следя мрежата на преследвачите, евентуално ще сгрешиш. Често се чудех за истинската причина, поради която напусна Операцията. За това какво общо имат Коул и Кейт с това? Исках аз да съм първият, който ще те намери, за да те закара обратно в онова ваше малко лагерче и да ги гледам как ще те влачат навътре.

Изкрещях, опряна в кожата, ритайки задната част на седалката му.

— Ти и аз? — каза той, докато вадеше от раницата, която носеше, дълга пластмасова лента, за да ми завърже краката. Опитах се да ритам, което ми спечели още едно изсмиване. — Ще си прекараме чудесно по време на това пътуване обратно към Западна Вирджиния. Няма дори и да поискам наградата.

Вратата се тресна в лицето ми, закривайки ме най-после от групата възрастни, които седяха в редица пред домовете си и наблюдаваха. Колата се раздруса, когато той отвори шофьорската врата и седна.

— Значи, искаш да знаеш защо убих онези деца, кучко? — кресна към мен. — Те не бяха бойци. Никой от вас не е, но в наши дни вие сте тези с цялата власт в Лигата. Вие имате право да ни прегазвате, да решавате Операциите, да превръщате Албан в безполезна купчина гукащи лайна. Но вие не разбирате. Никой от вас. Не схващате какъв трябва да е този свят, ако искаме да оцелеем. Та дори и тези преследвачи не проумяват, че вие струвате много повече за тази държава мъртви, отколкото живи.

Роб караше с превишена скорост въпреки трескавия протест от страна на джипа, надувайки скапаните ZZ Top толкова силно, колкото стереоуредбата можеше да понесе. Изкрещя ми, че му било писнало да чува как подсмърчам и ридая. Какво съвпадение! И на мен ми бе писнало от La Grange и миризмата на ауспуха.

Пробвах всичко, за което се сетих, за да махна намордника. Каишката, която бе закрепена отзад на главата ми, така и не помръдна. Той я бе затегнал до болезнен предел и ако съдех по звука, бе ползвал и малка пластмасова свинска опашка, за да я подсили. Изсумтях, мъчейки се да достигна до ботуша си.

Нещо ме подръпна в долната част на гърба ми и усетих някакво скъсване. Прехапах устна, пренебрегвайки топлото изобилие от течност, което се просмука в дънките ми.

Майкъл. Бях забравила как ме бе наръгал. Ясно защо се чувствах така, сякаш бях премазана от камион. Бях видяла острието — беше малко, като едно от онези на швейцарското ми ножче. Трябваше да избутам болката някъде встрани и да продължа да се плъзгам по адреналина, за да не взема отново да припадна.

Пространството беше тясно и твърде ограничено, за да съм в състояние да работя, но все пак можех да съм дребна, когато исках да бъда такава. Промуших пръстите си отвъд връзките — в стегнатата кожа. Свих се около коленете си, за да мога да достигна по-добре, преди да се сетя, че всъщност нямаше какво да взимам — така и не си бях получила обратно швейцарското ножче. Не бях успяла да го открия сред припасите. Преглътнах тежко. Всичко е наред. Наред е! Не се паникьосвай! Но вече го правех. Долавях как паниката се надига в гърдите ми и знаех, че ако я изпусна извън контрол, щеше да ме удуши.

Добре си!

Песента най-после — най-после — завършваше.

— Подготовката за Срещата на върха Единство протича в срок — дочух зловещо спокойния глас на президента Грей. — С нетърпение очаквам да седна заедно с тези мъже, много от които уважавам силно и…

Роб изключи станцията.

— Доста е смешно, нали? — извика към мен. — Че президентът изведнъж се оказа много по-революционно настроен от Албан? Че иска нещо ново?

Да — исках да му отвърна, — много забавно. Човекът имаше нещастието да оглавява организация, която бе успяла да си отгледа нов предводител с неимоверно по-остри зъби.

— На Албан му отне цяла вечност, за да разбере каква грешка беше докарването ви сред нас. Да не говорим, че все още изпраща вас, тъпанарите, да вършите работа, която всеки от нас би могъл да свърши. Може да си задържи миналото, но няма да му разреша да промени бъдещето ми.

Огледах се, стараейки се да открия нещо потенциално остро, което да среже пластмасовата опашка около китките ми.

— А Конър… Тя просто искаше да се грижи за вас, но ние нямаме време за това. Нямаме място за вас — тук или където и да е другаде. Единственото място за вас е в тези лагери или заровени с останалите. Чуваш ли ме? — Той вече крещеше. — Не ми трябва извинение за онова, което сторих! Аз се присъединих, за да разкараме Грей, а не да си играя на семейство с човек, който толкова се страхува, че дори не си показва носа навън. Той да не мисли, че сме се присъединили заради вас? Искал да знае защо не можем да ви уважаваме? Но иначе не ни оставя да ви ползваме за единственото нещо, за което ставате!

Да умираме за хора като него — помислих си аз. — Това има предвид.

— Направих онова, което бе нужно, за да се свърши, и бих го направил отново. Бих го причинил на всяко скапано дете в Лигата, докато не започнат пак да мислят трезво… и бих започнал с твоя екип.

През мен пулсираше гняв, сражаващ се с отвращение.

Дръж се — заповядах си. — Той не знае. Не ми се налагаше да го докосвам. Можеше и да ме накара да мълча, но Роб нямаше власт над ума ми.

— Какво би сторил Джуд с електрическата ограда в стария ви дом, Руби? — запита се той на висок глас. — Какво биха сторили пазачите на Вида, когато забележеха точно колко красива е, как добре е развита за момиче на нейната възраст? А Нико — той е доста лесна мишена, нали?

Затворих очи. Насилих се да се отпусна, да си спомня, че тук, сега и завинаги аз бях хищникът. Това бе имал предвид Кланси, когато бе твърдял, че никога не ще успея да контролирам способностите си, защото бях твърде уплашена от факта в какво щеше да ме превърне всичко това. Преди не бях съумяла да го направя — не поради липса на желание или опит, а защото не можех да се откажа от нуждата да контролирам мястото, на което щях да се озова.

Не ми се бе наложило да докосвам Мейсън или Нокс, за да се плъзна в умовете им. Не се бях опитвала да обуздавам способностите си от страх, а в замяна те ми бяха дали каквото исках.

А сега държах само да се махна от тази скапана кола. Щеше ми се да покажа на Роб какво ужасно, ужасно решение бе взел, когато беше дошъл да ме търси. Да заплашва хората, които обичам.

Започвах да разбирам, че след като веднъж вече се бях вмъквала в нечий ум, новото проникване беше доста по-гладко и лесно отпреди. Единственото, което сега ми се налагаше да предприема, беше да канализирам желанието, което прогаряше дупка в центъра на гръдния ми кош, и да си представя лицето на Роб. Невидимите ръце кротко се разгръщаха и се плъзгаха под седалките, които ни разделяха като струи дим. Хванах го. Паднах в ума му с грацията и устойчивостта на котва, цопваща във вода.

Преди спомените и мислите му разцъфваха малко бавно, криволичеха и се набъбваха с всеки завой. Сега те изригнаха като пръски от черен катран, разбъркана каша от лица, числа, ръце и оръжия.

Много добре помнех как изглеждаха тези деца — не бе необходимо да си представям детайлите. Трябваше просто да наложа образа на децата, които седяха в колата с него. Момичето се беше настанило до него на предната седалка, а момчето зад нея.

— Чакай… Какво по…?

Наложих му образа на момичето, което се взира в него по начина, по който го бе направила секунда преди той да дръпне спусъка. Колата поднесе наляво, после надясно, а Роб изпсува. Сега се фокусирах над момчето и го доведох до предната част на съзнанието и на двама ни.

Още.

Това не бе достатъчно — не и за него! Убиец, престъпник, животно — някой, който изпитваше болно удоволствие от лова… и дори още повече от действителното изкормване. Бях видяла лицето му в онази нощ, в която бе убил децата. Доволна усмивка, обагрена леко от глад, който до този момент така и не бях успяла да разбера. Още.

Какво ли щеше да причини на Джуд, ако му бях разрешила? Дали щеше да го застреля като другите? Да му пререже гърлото? Да го души с огромните си ръце, докато не види най-после, че е потушил и последната искрица живот в него?

Накарах момичето да се протегне към него и той го видя отново как се случва, точно като мен преди малко. Начинът, по който дясното й око се бе напукало, когато куршумът го бе разкъсал. Фонтан от кръв оплиска лицето му и предното стъкло, а халюцинацията беше толкова истинска, толкова възхитително мощна, че колата се килна встрани и чух чистачките да се включват.

— Престани! — извика той. — По дяволите, спри!

Представих си как момичето се протяга и прокарва ръка по неговото рамо и тъй като мозъкът му му каза, че я усеща, той наистина го стори. Колата мощно занесе отново вляво, когато той се помъчи да й се изплъзне. Още.

Той бе убил тези деца, но въобще не ставаше дума само за това. Първо им бе помогнал да избягат от лагера. Дал им беше надеждата на свободата, на това отново да видят семействата си някой ден. Взел беше мечтите им и ги бе разбил.

— Знам какво правиш — озъби се той. — Знам, че си ти!

Тръпка на задоволство пееше в мен още от първото му дрезгаво ахване. Накарах момчето да се промъкне от задната седалка над облегалката, за да увие ръце около врата на Роб. То намаза с кръв предната част на ризата му и зарови лице в нея. Роб трябваше да усети топлия му пулс, една лепкава, горяща течност, която никога нямаше да се отмие от плата, да не говорим пък за кожата му. Момчето и момичето започнаха да ридаят, да вият и да се мятат — излях в това всеки последен грам от яростта, страха и опустошението си.

Пистолетен изстрел от шофьорската седалка разби страничния прозорец от другата страна. Роб се опита да изпразни целия си пълнител в момичето, седящо там, но с всеки нов изстрел аз я докарвах още по-близо до него, докато накрая ръката й се озова върху пистолета, върху ръката му, а тя ги обърна обратно към гръдния му кош.

Мога да го приключа по този начин — помислих си — със собствената си ръка. Така щеше да е правилно. Сега имах силата да го накажа. Не мъжът с пистолета, не тренираният убиец или войниците, или охраната, която се разхождаше край електрическите огради на Търмънд. Аз. Мисълта бе достатъчна, за да изпомпа наелектризирана кръв във вените ми. Вече не усещах болката в гърба си или в главата. Чувствах се лека и силна… и напълно свободна. Можех да сложа край на живота му със собствената му ръка и с един-единствен изстрел в сърцето му. Същата ръка, същото сърце, което бе разбило толкова много животи и ме бе докарало до това… място на болка и мъчителен страх. Същият, който ме бе завързал като животно.

Той беше животното. Глупав насилник — досущ като Нокс. Те се нуждаеха от ръководител, от някого, който да взема решения вместо тях, за да е сигурно, че те никога повече нямаше да наранят когото и да е.

— Спри… Спри… — изхълца той и сам прозвуча като дете. — За бога, моля те…

Ужасът се изливаше през порите му, а миризмата на киселата му пот и задъханото му пухтене се впиваше дори в кожата на седалките. Носът ми гореше от нея, докато засилвах захвата си върху него, доближавайки момичето до него отново и отново, докато накрая призрачната й ръка се вдигна нагоре и започна да чертае по лицето му детски рисунчици с въображаемата кръв и мръсотия.

Трябва да ги използваме, за да държим другите на мястото им.

— Ти си… Ти си чудовище — изрече Роб, давейки се. — Всички вие ще ни погубите. Ще опропастите всичко! По дяволите! По дяволите! Вървете по дяволите!

Експлозия от шум и разтрисане превзе задната част на колата и ме захвърли към седалката. Тогава се чу лек взрив и изведнъж се заобръщахме — въртяхме се — докато спряхме.

Силата на удара изби задните прозорци и ме засипа със стъкло. Чух един последен писък от Роб преди удара и после нищо, освен дразнещо хрущене на метал, когато предната час на колата заора в гъсталака от дървета край пътя.

Забих се в задната седалка. Зъбите ми тракаха. Ударът в челото ми изчисти всяка мисъл до заслепяващо бяло. Образите на момчето и момичето бяха изтръгнати иззад клепачите ми. Изчезнаха. Махна се и лицето на Роб. Останах само аз — аз и това, което бях сторила.

Боже мой! Опитах се да вдишам въздух през намордника, но през последните няколко минути той се бе затегнал, и затегнал, и затегнал от пронизителния писък в главата ми. Лицето ми се запокити в стелката, а първото ми ридание се проправи път навън така, сякаш някой се бе протегнал и го бе изтръгнал от гърлото ми. Боже мой! Боже господи! Милостиви боже!

Кланси щеше толкова да се гордее с мен заради начина, по който употребих тези хлапета, как ги извъртах и манипулирах, за да поря ума на Роб, докато той не се разби на пух и прах.

Кланси щеше да погледне в лицето ми и да види там собственото си отражение…

Трябва да ги използваме, за да държим другите на мястото им.

Стомахът ми се надигна, жлъчният сок си прогаряше пътека към устата ми, докато не започнах да се давя от него. Исках да повърна, да изкарам тъмнината от мен. Нуждаех се от въздух. Трябваше да се махна от Роб, от това, в което ме бе превърнал… и което бях извършила.

Чудовище, чудовище, чудовище, чудовище, чудовище. Ритах с крак вратата на багажника, докато пластмасата не започна да се пука. Къде беше Роб? Защо не казваше нищо?

Дочух свистене на спирачки и звук от затварящи се врати. Започнах да ритам още по-силно — отмерено туп, туп, туп, като ритъм на някое старо рокендрол парче или като откосите на оръжия, стрелящи в нощта.

Все още хълцах, когато задната врата най-после се пръсна и се отвори. Претърколих се навън, удряйки се с лице в земята и издавайки тих болезнен вопъл. Дори и на открито, намордникът все още ме задушаваше. Не искаше да се махне. Никога нямаше да успея да го сваля…

— Тежък ден, приятелко?

Вида стоеше над мен, а плоската й сянка бе на земята до лицето ми.

Борех се колкото можех да махна скапания намордник от лицето си. Усещах кожата и собствените си солени сълзи. Знаех, че дишам твърде учестено, но не можех да потисна надигащата се паника, която най-после бе бликнала, след като джипът се беше разбил. Не исках тя да ме вижда така. Не исках който и да е от тях да ме вижда така. Моля ви, тръгвайте си. Моля ви, оставете ме сама. Не искам да съм около вас. Моля ви. Моля ви. Моля ви, просто ме оставете тук…

— Руби — каза тя, след като ме обърна. — Спокойно! Леко, Руби. Изчакай само да махна това…

Ножът й преряза пластмасовата свинска опашка около китките ми, но долових как пръстите й поддават, докато се опитваше да се справи с каишките на намордника. Крещях й. Молех й се. Остави ме! Остави ме! Но единственото, което се чу, бе тих стон.

— По дяволите! — наложи й се да използва ножа си, за да разреже кожата. Тя се късаше под внимателните й пръсти. Една каишка, а после следващата и тогава вече въздухът проникна в устата ми — студен и с мирис на изгорели газове.

— Не — извиках аз. — Не мога… Трябва да… Трябва да…

— Вида? — гласът на Джуд звучеше много далечен. — Тя добре ли е?

Зрението ми подскачаше напред-назад в море от сиво. Студът бе змия, която се приплъзваше по крайниците ми и се увиваше здраво около гръдния ми кош, докато се опитвах да си възвърна дишането. Имаше надпревара на обувки по асфалта на магистралното платно. Нов чифт ръце върху мен, ново лице, което кръжеше над моето.

— Провери го! — излая Дунди.

— О, с удоволствие — изръмжа Вида, заобикаляйки задницата на джипа.

— Можеш ли да се изправиш? — лицето на Дунди се появи точно над моето. Ръцете му притиснаха бузите ми. — Боли ли те? Можеш ли да говориш?

Помъчих се да се дръпна настрани от него, изкашляйки горчивия, изгарящ вкус, който се отцеждаше от задната част на гърлото ми.

— За бога, Руби! — Дунди ме хвана за раменете и ме задържа на място. Гласът му се пропука. — Ти си добре. Наистина. Уверявам те. Нали сме тук? Поеми дълбоко въздух. Погледни ме. Само погледни към мен — ти си наред.

Притиснах чело към асфалта в опит да изкарам думите, предупреждението. Зрението ми блещукаше в черно по краищата си, но пък чувствах главата си така, сякаш някой я бе отворил отзад. Ноктите ми се забиха в пътя, като че ли исках да издълбая достатъчно от него… колкото да се погреба там. Чувах гласове, които викаха наблизо и надалеч, но долавях също така и Кланси, чийто кадифен глас шепнеше в ухото ми: Сега вече си моя.

— Е? — попита Дунди. Очите ми се преместиха върху лицето на Вида, което бе придобило някакъв оттенък на болезнено сиво. Тя избърса уста с горната част на ръката си.

Вдигнаха ме от земята заедно. Вида само дето не ме метна на рамо.

— Можеш ли да свалиш белезниците? — попита тя Дунди. Веригата все още бе закачена за намордника и двете се влачеха по земята, като отбелязваха маршрута ни.

— Не е важно. Можеш ли да караш?

— Като истински спец — отвърна тя скромно. — Защо?

— Не! — извиках аз. Захапах яката на ризата си, опитвайки се да попреча на плата да се стегне като задушаващ нашийник. — Не, вие трябва да… Налага се да ме оставите.

— Руу! — крещеше Джуд. — Какво й става?

— Отвори вратата! — нареди Дунди. — Не! Не ти, идиот! Ти си стой вътре.

— Тя добре ли е? Дунди?

Лиъм… Това беше Лиъм, нали? Звучеше като него — предишния Лиъм в другия край на тунела. Как бе възможно това? Лекарствата?

Задната врата се отвори и Дунди се промъкна първи, дърпайки ме през седалката след него. Стиснах зъби от болка. Зрението ми се замъгляваше, когато Джуд също скочи вътре и се плъзна под изпънатите ми крака. Пробвах се да повдигна ръка, за да махна падналата над очите ми коса, но не усещах нищо под раменете си.

Зрението ми отново проблесна в бяло. Болката бе жива. Тя крещеше, давеше вината, опустошението и дори страха. И разбрах, че се отнасям, даже май вече се бях отнесла, защото ми се стори, че Лиъм бе започнал също да крещи.

— Дунди! — обърнах глава и съзрях как една бяла ръка удря по металната решетка. Умоляващият глас на Лиъм бе точно толкова мъчителен за слушане, колкото и грубата кашлица, която последва. — Престани! Нараняваш я!

— А, не! Няма да отваряш тази врата! — извика Вида. — Сядай си на задника, блондинче, да не взема да те упоя!

— Къде? — питаше Дунди, като разчистваше косата ми от гърба и врата ми.

Не разбирах какво имаше предвид, докато Джуд не каза:

— В гърба. Не знам колко е зле, но той я наръга.

Колата свистеше и подскачаше, докато не стъпи отново на гладката повърхност на магистралата и тогава полетяхме напред въпреки изненадания вик на Дунди.

— Тя добре ли е? Ранена ли е? Господи, Дунди! Просто ми кажи!

Дунди повдигна нагоре пуловера и ризата ми и изложи гърба ми на топлия въздух, който духаше от отворите на парното. Последва някакво стъписано просъскване, но не съм сигурна дали дойде от него, или от мен. Усетих пръстите му като лед, когато натиснаха пулсиращия център на болката.

— Боже мой! — извика Джуд. Той държеше краката ми в скута си и ги притискаше към гърдите си. — Рууу, съжалявам. Не знаех…

— Какво? — молеше се Лиъм. — Добре ли е?

Дунди не лъжеше… или поне, ако го правеше, това бяха важни лъжи, които можеха да защитят един от нас или пък всички ни. Но ние двамата по принцип бяхме нещо като Екип Реалност и обикновено не захаросвахме нещата. Вероятно ситуацията изглеждаше доста зле, защото той предпочете въобще да не отговаря.

— Ами онзи? — попита той. Каквото и да ми сложи на гърба, то бе смразяващо студено, а после — без никакво предупреждение — започна и да щипе. Сигурно ми чистеше раната, допусках аз. Зрението ми плуваше.

— Няма да причинява проблеми — каза Вида гърлено. — Никога повече.

— Какво искаш да кажеш? — рече Дунди.

— Джаксън Полък не преживя срещата с предното стъкло — каза просто тя.

— Нали не си… — започна Джуд.

— Не — отвърна тя и долових съжалението в гласа й. — Дърветата и воланът получават благодарности за този шедьовър.

— Ти си чувала за Джаксън Полък? — ръцете на Дунди в действителност спряха за миг.

— Изненада, тъпак! — каза тя. — Даже мога и да чета.

— Дунди! — думата сякаш беше откъснато живо парче от гърлото на Лиъм. Тя бе гола от страх. Сърцето ми направо залитна, когато я чух. — Кажи ми, че тя е добре!

— До… бре — промълвих със сетни сили аз.

Усетих как се отнасям, плъзгайки се по вълна от сковаващ лед, която, докато ме обливаше, извличаше чувствителността от ръцете ми, краката ми, гръбначния ми стълб. Нужно беше само Дунди да притисне върха на иглата към кожата ми, за да може болката да ме достигне отново и да ме завлече обратно надолу в тъмнината.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Усетих събуждането едновременно като нещо познато, но и грешно. Сякаш един спомен се бе объркал с друг и се боричкаха под странната тежест на дежавюто. Солидно, плоско, студено — аз бях на земята. Твърда, масивна повърхност. Миризмата на влажна пръст и на нещо характерно човешко изпълни носа ми, но не беше изкуственият аромат на лимон от миналия живот на Черната Бети като служебен микробус на фирма за химическо чистене. Не беше и достигналото до ушите ми боботене на радиоводещия, който информираше за ужасяващите новини от деня. Беше отмереното дълбоко дишане на четирима души, изпаднали в плен на съня.

Да дойда в съзнание, бе като да се измъкна от дъното на блато, покрито с дебела слуз. И чак когато прерязах повърхността, ме удари болката. Започна в ниската част на гърба ми и се изстреля нагоре-надолу по дясната ми страна, като по пътя стягаше всеки мускул и сухожилие до точката на пречупване. Изведнъж земята, одеялата и тъмното ми дойдоха в повече. Усетих призрачната хватка на кожената каишка около главата си, долових горчивия вкус на метал в устата си. Тогава разбрах, че е възможно да се задавиш със спомен, да го почувстваш как се свива здраво и бързо около врата ти. Кожа. Можех да усетя само мириса на кожа.

Палатката на Дунди, установих аз. Значи е било истина. Те ме бяха открили.

Джуд, Вида… Избутах се нагоре, пренебрегвайки протеста на схванатите ми мускули и виещата болка в гърба ми. Ето ги и тях. Спяха по дължина над главите ни, практически един над друг. Дунди. Лиъм.

Мразовит вятър развя задната част на ризата ми, но усещането бе освежаващо, като се имаше предвид застоялият, топъл въздух в палатката. През мен премина мътна мисъл, че трябва да си намеря ботушите, но и тя не ми се стори наполовина толкова важна, колкото нуждата да избягам. Да открия място, на което да съм сама, да изпусна вика, който напираше от самата ми сърцевина. Точно пред мен бяха тлеещите остатъци от лагерен огън по средата на сечището — вероятно стар, обществен къмпинг — и простор, по който бяха разхвърляни ризи и суитшърти, опънати и замръзнали като корави парцали.

Струваше ми се, че е по-студено, отколкото беше, когато за пръв път пристигнахме в Тенеси. Бяха намерили равно сечище, на което да паркират колата. Един бърз поглед наоколо ми разясни, че хълмовете тук бяха по-назъбени от предишните. Изсъхналата трева бе по-излиняла, по-дълга и погребана под стари, покафенели храсти и камъни. Значи, определено не бяхме в Нашвил.

Поех няколко дълбоки глътки въздух през уста и заобиколих купчината изгорени дървета и пепел, които преди им бяха служили като лагерен огън. Дунди бе оставил навън една манерка, но и тя, както и пластмасовата бутилка от вода до нея бяха празни.

Чорапите ми бяха мокри, мръсни и хлъзгави от калта. Препънах се напред и измънках под сурдинка няколко ругатни, след като краката ми решиха да откажат. Отне ми доста по-дълго, отколкото бях склонна да си призная, за да достигна до вана, но веднъж, след като се строполих на мястото до шофьора, получих шанс да възстановя дишането си. Бях оставила бутилка с вода под предната седалка. Помнех усещането за пластмасата, която се удряше в токовете ми всеки път, когато Дунди правеше остър завой. Нуждаех се само от една глътка. Една-единствена глътка, която да премахне отвратителния дъх, обвил езика ми.

Вратите бяха заключени. Отстъпих от страничния праг на колата, като раздвижвах глава, докато се връщах обратно към останките от огъня. Видях някакво тънко сиво вълнено одеяло, което бе проснато около стар дънер. Дощя ми се да го припозная като мое и го загърнах плътно около раменете си.

Нямаме място за вас — тук или където и да е другаде. Единственото място за вас е в онези лагери или заровени под земята с останалите.

Разтърсих силно глава, за да премахна нежелания глас. Разпуснатата ми коса падна върху бузите и раменете ми. Усещах я чиста. Беше мека — дори и спрямо бузите ми. Извадих ръка изпод одеялото и потърсих заплетените краища. Нямаше нито листа, нито възли. Някой я бе сресал.

Боже!, помислих си, увивайки се още по-плътно с одеялото. Онзи мъж… Беше ме влачил зад себе си и право в ръцете на…

Гърлото ме болеше. Изведнъж започнах да чувам статичния шум по-силно, отколкото нарастващия пулс в ушите ми. За една ужасяваща част от секундата почти бях убедена, че Роб се е завърнал и е донесъл със себе си машина за Бял шум. Само че този шум бе нисък и далечен, а и въобще не предизвикваше болка.

Последвах стремителния шум извън сечището, където веднага забелязах стара туристическа пътека. Сняг покриваше неравната земя и криеше остри камъни и безпощадни дупки, но аз зърнах една виеща се пътека, почистена от дърветата. Погалих с ръце застиналите тела на бели дъбове и кленове. Слънцето едва започваше да докосва хоризонта. Първите лъчи бледожълта светлина се разперваха над снега.

В момента, в който стигнах долу край водоема, вече се чувствах глупава, че въобще ми бе хрумнало как това ще е нещо толкова ужасяващо и отвратително — нещо толкова неестествено като Бял шум.

Водопади. Падащи, ревящи водопади в нещо приличащо на миниатюрен каньон. Водата се издигаше над извитите устни на скалистия хълм и се разделяше на по-малки водопади, които се стичаха надолу успоредно на големия. Тъмните скали заобикаляха басейна и се навеждаха напред, почти като тела, присвили рамене от студ.

Пътечката свършваше в нещо, приличащо на дървена платформа, която бе съградена над ръба на малкия водопад. Прескочих едно малко поточе, което се бе отделило от басейна, и счупих коричката от тънък лед, която се беше образувала в двата му края.

Платформата беше влажна, покрита от разпръснати тук-там остатъчни петна от сняг. Избутах настрани една малка блестяща купчинка и се насадих точно на ръба, откъдето щях да имам най-добра гледка към дивата, ръмжаща вода, изсипваща се надолу.

Водопадът предизвикваше фина мъгла над проблясващата повърхност на басейна. Протегнах се надолу и загребах от смразяващо студената вода, за да напръскам лицето си.

Промуших едната си ръка под одеялото и суитшърта, опитвайки се да установя извора на нажежената ми болка. Издутината от чисти и равни шевове спря да ме сърби единствено когато я докоснах и заглуших със схванатите си ледени пръсти.

Първоначално си помислих, че това е само мъглата, която се е прилепила към бузите ми, че вятърът може би бе донесъл пръски вода от водопада. Но болката в гърлото ми си беше все там — масивна и неподвижна — и нещо, което много приличаше на стон, започна да се надига от гърдите ми. Нямаше нито кой да види, че плача, нито пък някакъв смисъл да се мъча да спра напиращите сълзи.

Допрях лице към одеялото, оформих го като топка, която залепих за устата си, за да задуша вика. И сякаш, след като веднъж започнах, бях отключила врата и остатъкът придойде, без да мога да го спра. Всяка мисъл, която преминаваше през мен, бе обагрена в кръв; можех действително да я усетя в гърлото си.

Аз убих онзи човек.

Не, не беше само това. Аз го бях измъчвала чрез страх. Не че той не заслужаваше да бъде наказан за престъпленията, които бе извършил. Но тук ставаше въпрос за начина, по който го бях сторила — как бях използвала тези деца, бях манипулирала тях и паметта им, при положение че те самите вече бяха жертви. А на мен ми бе харесало да го правя. Насладила се бях на лекотата, с която похабих ума му, изпълвайки го капка по ужасяваща капка със страх, докато усетих как той се счупи окончателно. Тъмнината, която в този момент се бе протегнала към мен, беше топла. Вълнуваща. Приливът от нея остави в крайниците ми гъделичкащо чувство на изнервеност, от което все още не можех да се освободя.

Бях изгонила Нокс заради онова, което бе причинил на Лиъм, но същевременно съвсем тенденциозно пренебрегвах факта, че Лиъм никога не би възприел това като правилно решение. Решила бях, че той е неспасяем, но той всъщност бе дете — Нокс или Уес, или както там искаше да се нарича, бе един от нас. И как точно изгонването му на студа, за да умре, беше по-простимо от предаването на други деца в замяна на храна? А Мейсън… Аз можех да помогна на Мейсън, можех да премахна болезнените му спомени, но първият ми инстинкт бе да го използвам като оръжие. Все едно той въобще не беше човек и не заслужаваше да прави свои собствени избори.

Вероятно… пазачите на лагерите бяха прави да постъпват както искаха с опасните деца. Може би наистина се налагаше да сме с намордници, вериги, заставени да следваме заповеди. Бях се почувствала толкова естествено, докато командвах Роб, Нокс или което и да е друго дете, предизвикващо ме в склада.

Но това ме превръщаше в Кланси. Превръщаше ме в Мартин. Превръщаше ме в Оранжевия от автобуса за Търмънд, който бе принудил онази жена да се застреля със собствения си пистолет. Превръщаше ме в неизброимите други, които бяха измъчвали агентите от СОП и пазачите на лагери, като наводняваха умовете им с ужасяващи образи.

Аз не бях с нищо по-различна от тях. Не бях по-добра с каквото и да е. През цялото време си мислех, че получаването на повече контрол над способностите ми щеше да означава да си възвърна живота. Но това май въобще не беше така, нали? Напълно бе възможно неумението ми да ги контролирам и страхът ми от тях да бяха единствените причини, поради които не бях последвала останалите Оранжеви по този път доста по-рано.

Сега вече разбирах как Лигата всъщност ми действаше добре. Те ми бяха дали дисциплина, фокус и посока, що се отнасяше до това как и кога да ползвам способностите си, което само доказваше, че бях права, когато бях казала на Кейт, че не трябва да съм Водач. Ние се нуждаехме от хора, които бяха по-силни; хора, които все още имаха в себе си останала добрина. Или в краен случай хора, които все още можеха да се доверят на инстинктите си, за да не ги отведат до подобен род тъмнина.

Убиец. Като всеки друг агент в Лигата.

Одеялото бе топло и влажно от сълзите ми. Отново вдигнах глава, опитвайки се да охладя болящото ме лице и дробове, но нищо не помогна. Нищо не можеше да изтрие образа на представата ми за Роб и за начина, по който вероятно бе изглеждал, когато Вида го бе зърнала за последно. Нищо не можеше да облекчи последните мисли, които бяха проблеснали в ума му, секунди преди животът му да свърши. Красива жена в карирана рокля, червено колело, открито поле, залез над Лос Анджелис…

Престани — задавих се аз. — Престани.

Болеше ме. Всяка част от мен — от заслепяващото главоболие зад очите ми до раните и синините по гърба. В дробовете ми нямаше достатъчно пространство за въздуха, от който се нуждаех. И колкото и силно риданията да разтрисаха тялото ми, не можех да успокоя напрежението там. Чувствах се така, сякаш ме сгъваха отново и отново, докато не ми оставаше нищо друго, освен да се пречупя.

Връхлитащата вода поглъщаше всеки друг звук, включително стъпките, които проправяха бавна, колеблива пътека в гората зад мен. Но аз знаех, че той е там.

— Ей — каза Лиъм с нежен глас.

Мъглата от водопада премина помежду ни и завъртя едрите снежинки в чисто бяла преграда. Когато тя се отмести със следващия мразовит полъх, Лиъм бе все още там, все още държеше черните ми ботуши до гърдите си, все още беше с онова измъчено изражение на вече повехналото си, пепеляво лице. Той отвори уста и направи малка крачка напред. Краката му бяха нестабилни, ала именно начинът, по който гледаше открито към мен, изучавайки лицето ми, леко ме разтревожи.

Но поне бе жив. Стоеше на собствените си два крака. Изцъклеността в очите му бе изчезнала. Дишането му бе повърхностно, но пък постоянно — стабилно вдишване, стабилно издишване, с леко спиране, за да може да се изкашля.

Винаги бях успявала лесно да разчета Лиъм. Той не можеше да крие мислите или чувствата си, независимо от това колко усмивки си налагаше. Лицето му бе точно толкова прямо, колкото и преди — толкова сърцераздирателно перфектно, дори и с болката, която опъваше линията на устата му. Очите му бяха… толкова бледи на тази светлина. Прескачаха от моите очи към носа ми, оттам към устните ми. Сякаш никога преди не ме беше виждал, но не искаше да спира да ме гледа. В основата на гърдите ми започна болка, която си проправяше път нагоре, въртеше вътрешностите ми, докато накрая се видях принудена да погледна встрани.

— Аз не… — започна той, а думите му бяха обрамчени от нежно отчаяние. — Как мога да ти помогна? Какво… какво мога да направя, за да спра болката? Да направя нещата по-добре?

Лиъм, не можеш. Не и този път. Тази мисъл ме накара да се усетя някак изместена — все едно го наблюдавах да идва към мен от върха на водопада.

— Просто не им казвай за това — прошепнах аз. — Моля те.

Избърсах сълзите от лицето си. Те ме жулеха, докато падаха по бузите, брадичката и врата ми. От една страна, бе притеснително и объркващо, но друга, беше някак логично именно той да ме намери.

С ъгъла на окото си зърнах как Лиъм кима. Естествено, че разбираше — той самият няколко пъти се бе отделял сам, защото не искаше да го видим раздразнен и не на себе си. Когато хората разчитат на теб, не можеш да си докараш друг вид, освен храбър и целеустремен, в противен случай разбиваш на парчета увереността им.

— Трябва да има нещо в лекарството… в чантата — започна той. — Нещо, което да ти помогне да починеш или да… да…

Явно, че бяха успели да занесат лекарствата в лагера. Дунди му ги беше дал. Фактът, че в момента Лиъм ми говореше така свързано, означаваше поне, че все пак имаше някаква полза от удара. И някакво малко добро бе произлязло от него.

Взех си ботушите, когато той ми ги подаде, и ги нахлузих. Чувството за вкочанясване тръгна нагоре от пръстите на краката ми, премина през глезените, за да стигне до прасците. Чаках го да се разпростре. Бях толкова уморена. Така ме болеше. Усещах как се потапям под плосък, сив лед, а нямах силата да се измъкна изпод него. Поех дълбоко въздух и наклоних глава назад — все едно това щеше да е достатъчно, за да спра сълзите.

— Кажи ми — помоли ме той. — Не мога… Това е… Твърде много е…

Твърде много. Умът ми се залепи за тази фраза.

Твърде много, твърде много, твърде много.

Той клекна долу край мен. Адамовата му ябълка подскачаше, когато преглъщаше. Не можех да отлепя очи от нея. Не и докато не се пресегна, а пръстът му мина по белега на челото ми. След като не се сепнах, почувствах как слиза лек като перце надолу — странично по лицето ми, през бузата ми. Ръцете му бяха груби и мазолести благодарение на непрощаващото време. Усетих ги, докато се приплъзваха из косата ми, за да достигнат до вдлъбнатините зад ушите ми. Затворих очи, оставяйки палците му да почистят малките снежинки, които се бяха захванали в миглите ми.

Мърдай — казах си, докато се насилвах да отворя очи. — Мърдай!… защото той не го правеше. Усетих как се наведе към мен, накланяйки главата си по-близо до моята, и аз сторих същото — повдигнах лицето си нагоре, за да го пресрещна по средата на пътя. Очите на Лиъм бяха затворени и за секунда си помислих, че той сякаш беше хванат в капана на някакъв сън. Почувствах как дъхът му затопли устните ми.

Докосването бе толкова уверено, а и аз бях копняла за него така дълго, че в този малък отрязък от сутринта беше особено лесно да забравя какво бях направила.

Той не биваше да ме познава въобще. Камо ли пък да има желание да се опита да го направи.

Твърде много.

— Какво правиш? — прошепнах аз.

Всяка част от него като че ли се стегна и когато го погледнах, разпознах безпокойството по лицето му. Лиъм отдръпна бързо ръцете си и предприемайки това, загуби равновесие. Опита се да се изправи на крака, но бе бавен и слаб. Най-доброто, което успя да сътвори, беше да впери очи настрани, докато крайчетата на ушите му се обагряха в червено. После се изправи на крака и тръгна още преди усещането от допира му да бе изчезнало от кожата ми.

Той промълви нещо, набута ръце под мишници и поклати глава. Крачеше назад в ритъм от по две стъпки, а аз се чудех какво ли изражение бе имало на лицето ми, че върху неговото да се изпише в отговор такова чувство за пълна загуба.

— Всичко е наред — казах му аз, макар това да бе толкова далеч от истината, че щях да се изсмея, ако не плачех вече. Беше впечатляващо — не знаех, че човек може да продължи да потъва, дори и след като се е ударил в тъмното дъно на живота си. Но допускайки го толкова близо до себе си, оставяйки го да ме успокоява след всичко, което бях направила, несъмнено бе доста низко.

Преди да мога да завърша, Лиъм започна отново да говори и онзи странен тон се бе завърнал в гласа му. Докато говореше, той клатеше глава.

— Руби… Ти си Руби… Дунди каза, че ти, Вида и малкият приятел сте му помагали да ме намери. Той ми каза, че аз и ти не сме се срещали никога досега, но трябва да сме го сторили… ама наистина, тъй като лицето ти ми е познато. Знам и гласа ти. Как става това?

— Аз ти говорех, докато беше болен — отвърнах и долових как паниката завладява стомаха ми. — В склада в Нашвил.

— Не… Не… Искам да кажа… да, знам, че си го правила — Лиъм говореше несвързано по начин, който беше почти развълнуван. И крачеше също по ограничената ширина на дървената платформа. — Не е това. Знам, че не е това.

Приключи с това сега. Не го обърквай повече. Един чист разрез и можеш да приключиш нещата.

— Аз съм от Лигата — прекъснах го аз, защото бях наясно, че това е единственото нещо, което щеше да го накара да спре да се приближава, единственото нещо, което щеше да измени състраданието му в пълно и всепоглъщащо презрение.

— Ти… — започна той. — Какво? Това не е… Това не е възможно!

Лагерите. Трябваше да мисля за лагерите, които щяхме да освободим веднага щом занесях информацията обратно на Коул и Кейт. Хубавото нещо, което щеше да излезе от това и да се издигне над басейна с кръв под краката ми и следите от дим и огън, които стъпките ми оставаха зад мен. Сега това беше моето бъдеще. Това бе едничкото нещо, което ме чакаше.

— Но ти си прав. Срещали сме се преди — добавих аз. — В една тайна квартира в Мериленд. Дадох ти парите от брат ти. Помниш ли?

Вече си спомняше. Виждах го по лицето му, по начина, по който изправи рамене. Задържах поглед върху дърветата зад главата му. Ръцете ми бяха прихванати здраво насред гърдите ми в опит да попречат на последната частица топлина да изчезне. Той изглеждаше така, сякаш всеки момент щеше да повърне.

— Но сега си напуснала, нали? — попита Лиъм. — Защото Дунди щеше да ми каже. Той не би скрил нещо подобно от мен. Била си в Лигата, но сега си…

— Още съм в Лигата. Както и Вида, и Джуд — познавах достатъчно добре Дунди, за да знам точно защо не бе разкрил тази част от фактите. — Не ти е казал, защото е предусетил, че ще искаш да се разделим. Но той и аз имаме сделка.

— Аз… Нещо не разбирам — успя да промълви Лиъм и отново пое назад, като прокарваше ръка през лицето си. — Сделка ли?

Вече бях забила ножа в гърдите му. Завъртайки го сега, това щеше да приключи нещата завинаги.

Недей — прошепна тихо един глас. — Не още.

Той ме гледаше и чакаше. Тресеше се от студ или от гняв — така и не можех да разбера. Пристъпих към него и той не помръдна. Вече дишаше по-трудно — с хриптящо, влажно просвирване в гърдите. Пресегнах се към подгъва на якето на брат му и разкъсах шевовете, които Коул бе направил набързо.

Флашката бе най-обикновен черен правоъгълник с отпечатан златен лебед — логото на Леда Корп. Беше топла, тъй като бе живяла близо до тялото му през последните няколко часа или може би дни.

Лиъм се препъна назад, а всяка негова мисъл се разбиваше в лицето му.

— Какво, по дяволите, е това?

— Брат ти — отвърнах му аз. — Той ни изпрати да те открием. Когато си избягал от Фили, си взел неговото яке вместо собственото си. И си понесъл и това със себе си.

— А то какво е? — повтори той, като се помъчи да я достигне. Свих юмрук и наблъсках проклетото нещо в джоба си, преди да бъда изкушена да извърша нещо тъпо. Всичко това заради някакво малко парче евтина пластмаса.

— Това е класифицирана информация — казах аз, принуждавайки краката си да вървят напред и нагоре по пътечката. — От Операцията, в която е участвал брат ти.

Почти се надявах, че той няма да тръгне след мен, че ще си остане там, долу, а аз ще се върна, ще премина през лагера, през горите, в които се намирахме, и просто ще изчезна. Но нищо в живота ми нямаше никога да е толкова лесно. Вместо това той ме задмина по пътечката. Първите няколко стъпки ги взе така, сякаш излизаше с клатушкане от вода до коленете му. Беше нестабилен и изкашляше течността, която бе хваната като в капан в дробовете му. Инстинктивно протегнах ръка напред, за да го подкрепя, но той издърпа ръката си настрани и продължи да напира, викайки името на Дунди.

А той май вече беше излязъл навън да ни търси. Срещнахме го насред пътя — тъкмо на завоя към лагера. Момчето представляваше бъркотия от сънливи очи и намачкани дрехи. Мозъкът му явно още не бе загрял, тъй като не се бе досетил да си сложи палто или обувки, независимо от ниската температура.

— Какво? — извика той, гледайки помежду ни. — Какво става?

— Не мога въобще да повярвам — изрече раздразнено Лиъм. — Каква тъпанарска игра си мислиш, че играеш?

Дунди примигна.

— Ама… ти какво…?

— Знам всичко! — Лиъм застана до него, като все още дишаше тежко вследствие на изкачването по пътеката обратно към лагера. — Колко време смяташе да криеш това от мен? Лигата! Сериозно ли? Боже, та ти беше по-умният! И ти си сключил сделка с тях?

— Ааа… — Дунди разтри с ръка кичурите си тъмна коса и изпусна дълга въздишка, разкриваща раздразнението му. Имах около три секунди, за да отклоня гнева на Лиъм обратно към себе си, преди Дунди да каже нещо, за което наистина щеше да съжалява.

— Да, това! — Лиъм влетя гневно в лагера, втурвайки се в посока към загасналия огън. Не ме допускаше достатъчно близо до себе си, така че да не делим общ въздух за дишане.

— Моля те, ще ме изслушаш ли? — попитах аз. — Всичко това беше моя идея — от начало до край. Брат ти ни изпрати да открием флашката и в процеса на търсене попаднахме на приятеля ти. Разбрахме се, че ако му помогнем да те намери, после няма да издадем каквато и да е информация за вас двамата на Лигата. И ще ви помогнем да стигнете до Калифорния, за да намерите Зу.

Първоначално реших, че широко отворените очи на Дунди, с които ме погледна, бяха последица от шока му пред способността ми да преминавам от лъжа в лъжа. Но една част от мен трябва да е била наясно, дори още в момента, в който го изричах, че избрах грешното име, за да завърша нещата.

— И точно как ги знаеш тези неща? — каза Лиъм. — Всъщност откъде знаеш за нея?

Преглътнах и се обгърнах с ръце. Умът ми препускаше през обяснения, но всяко ново бе по-глупаво от старото.

— Отговори ми!

Аз трепнах.

— Ами… просто съм слушала истории — … от Дунди… искам да кажа.

Лиъм се обърна към Дунди, а лицето му гореше от гняв и отказ да повярва.

— Какво друго си й разказал?

— Нищо! Лий, трябва да се успокоиш. Моля те, седни! Чуй ме!

— Не мога да повярвам! Ти не разбираш ли, че те си имат начини, по които да я проследят? Да не искаш да я приберат? Зу! Та ние си бяхме обещали, че… Мислех, че…

— Той не ми е казвал нищо за нея, освен че известно време сте пътували заедно — казах спокойно аз. Лиъм се отнасяше покровителствено с всички ни по различен начин, но Зу бе особен случай.

— Стой настрани от това, Зелена! — той все още бе изцяло фокусиран върху Дунди. — Какво друго си й разказал? Какво друго е изкопчила от теб?

Сякаш нещо ме раздруса — една-единствена дума ме извади от равновесие.

— Как я нарече току-що? — прекъсна го Дунди. Естествено, че и той бе забелязал.

— Какво? Вече нямам право да я наричам с името й ли? — попита той. Погледът му беше изпълнен с присмех. — Как искаш да ти казвам? Какво хитро кодово име ти измислиха от Лигата? Тиква? Тигър? Мандарина?

— Ти ме нарече Зелена — казах аз.

— Не, не съм — отрече той. — Защо, по дяволите, ще те наричам така? Много добре знам каква си.

— Нарече я — настоя Дунди. — Ти я нарече Зелена. Наистина ли не си спомняш?

Сърцето ми строши леда около себе си, удари се в ребрата ми и започна да бие все по-силно с всяка минута мълчание, която следваше. Гневът го бе изоставил бързо и сега беше заменен от объркване, което разцъфтя в неприкрит, доловим страх, докато ни оглеждаше двамата.

— Всичко е наред — казах аз и вдигнах ръце в плах опит да го успокоя. — Няма проблем. Можеш да ме наричаш, както си решиш. Това няма никакво значение…

— Ти нещо правиш ли на ума му? Да не го принуждаваш да е винаги мил с теб? — попита Лиъм. Лицето му бе зачервено и изглеждаше като че ли яростта му беше на път да премине в притеснение. Той гледаше към приятеля си и виждаше там непознат.

Не можех да следвам постоянно променящите му се настроения и изведнъж се зачудих дали си струваше да влагам енергия в това. Споменът за случилото се край водопада, когато ме намери, се изпари като мъгла. А може пък и аз да си бях въобразила всичко.

— Ти майтапиш ли се с мен? — възкликна Дунди. — След всичко, което се случи в Ийст Ривър? Трябва ли да ти напомням, че докато Кланси Грей те бе превърнал в малкото си пуделче, мен не успя дори да ме докосне?

— Аз не… Какво? — дъхът на Лиъм сякаш експлодира извън него. — За какво въобще говориш?

Ох — помислих си аз. — По дяволите!

Когато бях проникнала, за да се извадя от спомените му, ми се бе наложило да… откъсна някои от тях, иначе нищо нямаше да има смисъл. Нощта, в която се опитахме да напуснем Ийст Ривър, беше един от тях, тъй като целият ужасяващ епизод бе причинен от това, че свалих гарда си и се доверих на Кланси, при положение че не биваше да го правя. Аз бях с главна роля в историята.

Но пък… какво бях вмъкнала на нейно място? Напълно ли бях изтрила тази нощ? Умът ми се въртеше, опитвайки се да изрови образите, които бях наблъскала в празните места, но всичко бе черно, черно и пак черно.

Дунди се извърна към мен с поглед, който можеше да изпепели планина.

— Какво си зяпнал към нея? — избухна Лиъм. — Не те знам въобще какво търсиш тук, а и с тях?

— Опитвахме се да те открием! — отвърна му Дунди. — Всички ние искахме само да ти помогнем!

— Оооо, за бога! — дочу се пронизителният глас на Вида от палатката. — Вие, двамата, не можете ли просто да млъкнете и да се върнете да спите? Не е нужно да слушаме една и съща тъпа караница вече за пети път — при това още преди пет сутринта!

Джуд направи доста храбър опит да я озапти да млъкне, но вредата бе нанесена.

— Ти… Ти… Не мога… — заломоти Дунди, прекалено ядосан, за да може да състави реално изречение. — Я излез тук! Веднага!

— Ела и ме хвани, голямо момче — изпя му тя в отговор. — Знам, че нямам точно частите, които харесваш, ама все ще измислим как да се сработим.

— Като например функциониращ мозък? — извика той.

— Дунди! — прекъснах го аз. Той знаеше каква е тя, а сега просто се поддаваше на манипулациите й. — Вида, моля те, излез. Ти също, Джуд.

Тя напусна палатката, завита с одеялото около себе си — като надиплена роба на кралица. Ефектът се разваляше от факта, че избледняващата й синя коса стърчеше от двете страни на главата й като рога. Джуд също не изглеждаше по-добре. Не знам дали някога го бях виждала с подобни тъмни кръгове под очите. Той се измъкна навън зад нея с якето си от Спешна помощ и седна от отсрещната страна на огнището.

— Няма да си променя мнението, така че въобще не започвайте да ми дърдорите колко велика е Лигата или пък какви прекрасни хора са агентите — каза Лиъм, кръстосвайки ръцете си пред гърдите. — Кажете на Коул да върви по дяволите! Нямам нужда от него или от вас, за да се грижите за мен!

— Каза хлапето, което бе на две крачки от протягащите се пръсти на смъртта, когато го открихме — вметна Вида и врътна очи. — Няма нужда да ни благодариш, между другото.

— Кълна ти се, че нямаме никаква друга мотивация, освен да вземем флашката и да приключим с нашата част от сделката — казах му аз, наблюдавайки как гърдите му се издигат с усилие в опит да поемат достатъчно въздух. Беше ми по-лесно да му говоря така, сякаш бе непознат. А той бе толкова блед, толкова слаб, толкова брадясал и мръсен, че не беше особено трудно да си го представя като такъв.

Това не е Лиъм — мислех си аз. — Нещо не е наред.

— Така ли било? — каза студено Лиъм. — Не съм искал нищо от това, а и последното нещо, което бих си пожелал, е за мен да се грижи някой като теб.

Отне ми секунда повече от на другите, за да разбера, че последното се отнасяше за мен.

— Ей! — прекъсна го Джуд. — Ние просто се опитваме да помогнем. Не е необходимо да си толкова зъл.

— Лий, драматизираш! — започна Дунди.

— А, ти? Божеее! Имаш нови очила, кола, малко електронни джаджи и вече се мислиш за Рамбо в джунглата. Никога не съм си представял, че и ти ще им се вържеш.

— След като той ни има доверие — започна отново Джуд, — защо ти ни нямаш?

— На Лигата? — Лиъм смеси изсмиването с кашлица. — Ама наистина ли всички сте толкова глупави? — Той вдигна ръка, за да спре това, което Вида щеше да каже. — Те говорят за рехабилитация, а в същото време задържат деца като заложници. Говорят за това, че тренират децата да се защитават, а после се обръщат и ги изпращат да бъдат убити. Или сме в лагери, или сме в Лигата, или пък бягаме. А това дори не е избор. Знаете ли какво искам? Избор! Само един. И в момента го правя. Вие може и да нямате нищо против да се върнете в ръцете на онези убийци, но аз смятам да стоя настрани от тях. От вас.

След това той премина покрай Дунди и мен и тръгна обратно надолу по същата пътечка, водеща към водопада. Дунди погледна странично към мен, но аз продължавах да следя Лиъм, докато се свличах върху дънера и разтривах разсеяно редицата шевове в долната част на гърба ми.

— Наистина ли допускаш, че той би искал да го последвам и този път? — попитах аз.

Дунди въздъхна, потърка с ръце горната част на раменете си и пое след приятеля си надолу по пътечката. Никой от двамата не стигна далеч. Ако се изправех на пръсти, щях да видя Лиъм, който се бе облегнал изцяло на едно дърво. Първоначално изглеждаше, като че ли Дунди стоеше на безопасно разстояние, не желаейки отново да провокира гнева на Лиъм. Но той явно му каза нещо или му се извини, защото в следващия момент Дунди вече се приближи до него. Едната му ръка беше на гърба на Лиъм, а другата сочеше обратно в нашата посока.

— Не мога да повярвам, че той наговори всички тези тъпотии — измърмори Вида. — Това момченце си променя настроението по-често от бебе, имащо рожден ден.

— Не бях осъзнал, че ни мрази толкова много… — сподели Джуд.

— Той не ви мрази — успокоих го аз, наблюдавайки все още момчетата. — Ненавижда Лигата! Смята, че ще се справим по-добре без тях, че нямаме нужда от тях.

— Да, но той имаше нужда от нас — допълни Вида. — И то точно когато се давеше в собствената си слуз.

Джуд беше притихнал. Наблюдаваше ме как следя с поглед другите. Когато надзърнах към него, за да го попитам какво не е наред, той просто отмести очи настрани и се зае с извличането на палтото на Дунди от палатката. Аз се насилих да седна върху един от дънерите около огнището. Целият ми мозък туптеше в ритъм с пулса ми.

Минаха още десет минути, преди Дунди и Лиъм да се върнат при нас. Дунди все още клатеше глава — очевидно разочарован. Лиъм гледаше надолу и ни избягваше. Хапещият студ или срамът бяха оцветили краищата на ушите му в червено. Той задържа ръцете си в джобовете и продължи напред — покрай нас, към палатката.

— Засега се съгласи да остане — информира ни Дунди. — Иска да отидем в Калифорния и да потърсим Зу, но не желае никой от вас да ни следва. Вероятно ще се наложи да се разделим, преди да стигнем междущатската граница.

— На това хлапе му липсват само няколко цвята, за да се превърне в истинска дъга, нали? — каза Вида и направи физиономия. Джуд се присламчи към тях двамата и подаде палтото на благодарния и треперещ Дунди. — Гледайте да ни изпратите пощенска картичка, когато ви хванат и ви тикнат обратно в лагер.

— Ще продължа да го обработвам — обеща Дунди. — Той просто трябва да се успокои.

— Знам — съгласих се аз. — Благодаря ти.

Но реално се досещах, че това нямаше да е достатъчно.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

Щатският парк Природни водопади се намираше в Оклахома — в местност, която повечето хора възприемаха като платото на планината Озарк, — точно в североизточния край на щата, там, където беше отчайващо студено през декември. Дунди ме разведе набързо из лагера, докато се връщахме назад при другите. Няколко маси за пикник тук-там, паркинг за каравани и няколко туристически маршрута, които се пресичаха един друг. Но единственото наистина важно нещо беше, че къмпингът бе изоставен.

— Боли ли те? — попита той и хвърли още един клон в растящия огън.

— Добре съм. Искам само да знам какво стана.

Дръпнах се, предлагайки му половината дънер, за да не седи в снега, и заметнах единия край на одеялото над рамото му, придърпвайки го по-наблизо. Той все още леко миришеше на прах за пране и на дезинфектант за ръце, само че сега вече можех да доловя и земни аромати — от типа на тези, които издаваха точно колко нощи беше спал на открито, без да може междувременно да се изкъпе. Горкото момче! Сигурно се чувстваше така, сякаш умираше.

— Добре — каза той и въздъхна тежко.

Те веднага разбрали, че нещо не е наред, когато екипът на Оливия се прибрал сам. Тя и останалите десет успели да се върнат в общи линии невредими. Носели толкова запаси, колкото могли да прехвърлят през водата. Брет се появил чак след два часа, проправяйки си път през наводнения паркинг с все още проснатия на рамото му Джуд. Неговият екип не се бе справил толкова добре — само пет от тях бяха съумели да се приберат и аз не влизах в тази бройка.

— Обясних на Оливия как правилно да дава лекарството на децата, дадох и на Лий и го отнесохме до колата. По-голямата част от нощта просто карахме из района, опитвайки се да намерим интернет сигнал, така че да можем да свалим актуализация на мрежата на преследвачите. Всички бяхме убедени, че агентите на СОП отново са те хванали.

— Почти — прошепнах аз, но не мисля, че той ме чу.

Още преди да успеят да открият сигнал, Кейт бе изпратила съобщение през Разговорника. Оказа се, че когато профайлър от Специален отряд Пси те заснеме с устройството си, това не само отваря профила ти за наслаждение от страна на агента или на преследвача, а също така и автоматично го обновява с отбелязване на времето и местонахождението ти както върху мрежата на СОП, така и на тази на преследвачите.

Ето как Роб бе проумял в кой район да търси, помислих си аз.

— Но вие как разбрахте, че трябва да се оглеждате за Роб?

— Първоначално не знаехме. Той се бе регистрирал под фалшиво име — Дунди погледна надолу към преплетените си пръсти. — Обновил беше мрежата на преследвачите, отбелязвайки, че вече си намерена. Веднага щом го направи, успях да отворя профила му и да видя каква кола е регистрирал, както и номера й. Ние не бяхме твърде далеч от района, но все още се чудя как смогнахме да удържим мира помежду ни, така че да те открием. След като те намерихме, дойдохме тук. В този къмпинг сме от четири дни.

— Благодаря ви — казах аз след известно мълчание, — че не сте се отказали от мен.

— Ама ти сериозно ли мислеше, че можем да го направим? — учуди се той. — Че няма да сторим всичко или… каквото и да е, за да те открием?

— Не исках да кажа това — обясних аз. — Просто… — Може би щеше да е по-добре, ако ги бяхте оставили да ме приберат. Жуженето в ушите ми удави света и усетих как паниката пак се опитва да се настани у мен. — След като той е толкова нещастен, че сме край него, може би е най-добре да се разделим.

— Не. В това няма смисъл — възпротиви се Дунди. — Не мога да се съобразявам с настроенията му. Той почти се беше побъркал, когато те открихме — преживя пълен срив. До този момент никога не го бях виждал такъв. Може би част от него се беше досетила, че вие сте от Лигата, още преди да му кажеш… Това е единственото нещо, което ми идва наум и което би могло да обясни защо се държи така. Онзи Лиъм, когото познавам, никога не би пожелал да изостави групичка деца, ако смяташе, че можем да се разберем. Та ти самата си доказателство за това. Но откакто започна да се чувства малко по-добре, все е нервен, раздразнителен.

— Той няма причини да ни вярва — обясних аз. — Разбирам защо.

— Виж какво, не смятам да избирам — разясни ми Дунди. — Не мога да го оставя отново да тръгне сам, но няма да изоставя и теб. Така че ще трябва да намерите начин да разрешите проблема. Ясно ли е? Трябва да го накараш да ти се довери. Чакай. Защо ми клатиш глава?

— Наистина имах предвид това, което му казах — признах аз. — Не бе пълната истина, но е най-доброто, което мога да направя. Ще ви помогна да стигнете там, където сте решили да отидете, а после ще се върна при Коул, за да приключим с това.

Захватът на Дунди върху ръката ми се стегна, но онова, което ме задуши да не мога да проговоря, бяха шокът, обидата и страхът, които той излъчваше.

— Ти знаеш… Знаеш колко важно е това. Усещам, че ако не съм там, за да се убедя, че ще се случи, че ако сама не видя какво е причинило това — махнах към всичко помежду ни, — никога няма да си го простя. Ако не може… Ако вече не мога да съм край Лиъм, поне мога да направя това за него. Това беше мечтата му, помниш ли?

— Не — прошепна той. — Не мога отново да преживея това. Не може да се повтори случилото се със Зу… животът ми през последните шест месеца. Наясно съм, че е егоистично, но искам да знам, че си в безопасност, а с тях никога няма да си. Поне помисли за това, става ли? Дай ми шанс да променя решението ти.

Не, казах си аз, докато му се усмихвах едва доловимо и окуражаващо. Дори и ако Лиъм не ме гледаше с такава омраза в очите, дори да ме бе целунал долу край водопада, нищо от това нямаше да има значение. Аз вече не бях празният лист, който Лиъм, Дунди и Зу бяха намерили. Вярно, че още тогава бях вършила неща, от които се срамувах, но сега бях стигнала до място, от което не можех да се върна, а в тях имаше прекалено много светлина, за да ги завлека там с мен.

— Ще видим — казах и стиснах пръстите му. — Ще видим.

Макар да нямаше никакви карти или пък начин, по който да свали каквато и да е актуализация на мрежата на преследвачите, за да ни помогне да се ориентираме, Дунди все така настояваше да се махнем от парка при първа възможност. Щяхме да си починем и тази нощ, а после още след ставане да започнем да караме на запад.

Мислех си, че това се дължи на факта, че бърза да се озове в Калифорния. Дунди бе достигнал до точката си на пречупване по отношение на понасянето на подобен студ — както на физическо, така и на емоционално ниво. Не бях съвсем убедена какво щеше да направи Вида, ако й се изнесеше още една лекция за хипотермията, но си представях, че ще е нещо, свързано с хващане на Дунди, огнище и едно добре насочено кроше. Тя все още не беше схванала, че той всъщност не се притесняваше за себе си.

Студеното време опустошаваше дробовете на Лиъм. Той пухтеше, дишаше тежко и кашляше всеки път, когато се опитваше да увеличи темпото си на повече от куцукане. Вместо да се помъчи да събира разхвърляни припаси, той клекна долу до Джуд, за да му помага да поддържат огъня, като междувременно дебатираха кой албум на Брус Спрингстийн е по-добър: Born in the U.S.A или Born to Run.

След като приключиха с това, те се отправиха към задната седалка на вана, за да намерят още дрехи, които да си облекат. Без да се замисля, Лиъм се пресегна за старото си кожено яке и го нахлузи над по-тънкото си тъмносиво.

— Ама това е… — започна да протестира Джуд. Аз рязко извърнах глава в негова посока и се наведох бързо, преди Лиъм да успее да се обърне и да провери какво точно бе накарало хлапето да млъкне така изненадващо. След изблика се стараех да му осигуря достатъчно пространство. Завивах вдясно, ако той тръгнеше наляво, и гледах между нас всичко да е мирно и тихо. В момента, в който Джуд започна да намеква, че има нужда от вечеря, Лиъм сякаш вече се бе отпуснал. Поне достатъчно, за да се усмихне, когато Дунди се спъна и падна с трясък, а дажбите с храна излетяха от ръцете му.

— Чудех се какво стана с тези неща — казах аз, докато им помагах отново да съберат пакетчетата, обвити във фолио.

— Наложи се да оставим повечето — довери ми Дунди, докато вървяхме обратно към мястото, където другите вече се бяха настанили край огнището. — Тук са нещата, които успяхме да набутаме по джобовете си. Засега ни стигат. Добре, казвайте кой какво иска?

— Аз искам едно от китайските смокинови блокчета, ако видиш такова — пожела си Джуд.

— Френско мюсли с ядки — заяви Вида. — Сивият пакет.

— Някой успя ли да разбере откъде са дошли тези неща? — попитах аз. — Или пък защо просто си стояха там и се разваляха?

— Решихме да го запишем на сметката на президента, който е подъл задник, и на останалата част от света, които очевидно не са такива тъпанари, за каквито ги мислехме — отвърна Вида. — Точка по въпроса.

През цялото време президентът Грей бе настоявал в ежеседмичните си обръщения, че американците се справят сами и самостоятелно се грижат за себе си и сънародниците си. Той всеки път гледаше да изобличи Обединените нации за икономическите санкции, които бяха въвели спрямо страната ни. Никой вече не търгуваше с нас, така че бяхме оставени да правим бизнес единствено помежду си. Никой не ни изпращаше финансова помощ, ето защо малцината, които не бяха загубили по-голямата част от богатствата си при срива на пазарите, бяха онези, които трябваше да даряват. Американците щяха да помогнат на американците.

Обединеното кралство, Франция, Япония, Германия — те просто не разбират американския път, бе казал веднъж той. Те не бяха засегнати от ОМИН и не усещаха острието на бръснача на нашата болка. В Щаба го бях гледала на един от телевизорите в атриума — лицето му беше по-старо и по-сиво, отколкото предишната седмица. Изглеждаше така, сякаш седи в Овалния кабинет от едно време, но Нико ми бе обърнал внимание на сиянието в краищата на образа, което предполагаше използването на някакъв тип зелен екран. За човек, който имаше неограничени възможности за защита, бе странно, че не се беше връщал във Вашингтон от времето на първите бомбардировки. Той просто се местеше от един небостъргач в Манхатън в друг.

Те не разбират, че във времена като тези следва да се направят определени саможертви — бе продължил Грей. — Както и че ние ще се издигнем над това, благодарение на времето и нашата всеотдайност. Ние сме американци и ще направим всичко по нашия си начин — така както винаги сме постъпвали… На мен ми се струваше, че колкото по-дълго говореше и колкото повече думи ползваше, все по-малко значение имаше в тях. Това беше безкраен поток от идеи, които бяха не по-малко плоски от гласа му. През дни като тези те просто ни въртяха, и въртяха, и въртяха в кръгове, докато накрая бяхме твърде замаяни, за да чуем какво всъщност ни казваха.

— Ами ти? — попитах Лиъм. — Гладен ли си?

Времето, тишината и очевидният срам от по-ранното му избухване го бяха посмекчили малко — първо спрямо Джуд, който въпреки всичко, което Лиъм бе избълвал по негов адрес, го гледаше, както хлапе би зяпнало при вида на любимия си бейзболен играч. После и спрямо Вида, чиято очарователна индивидуалност не разрешаваше на никого да я пренебрегва за дълго. Виждах, че все още беше ядосан на Дунди, но дори и това постепенно се оттичаше сега, когато първоначалният шок бе започнал да избледнява. Радвах се, че на Вида и Джуд им се разкриваше възможност да зърнат частица от истинския Лиъм — без онази странна, очукана броня, зад която той се бе вкопал.

— Да… Каквото и да е, все става — той не вдигна поглед от малката черна книжка в дясната си ръка.

Върнах си мястото до Дунди, като го оставих да се суети около мен, без да чувам и думичка от онова, което говореше. Отдясно на мен Джуд майстореше миниатюрен снежен човек, като използваше бонбоните М&М от собственото си мюсли, за да го накара да се усмихне — макар той да бе достатъчно изкривен и да изглеждаше по-скоро побъркан, отколкото сладък. Джуд си тананикаше някаква тиха, задъхана версия на песен на Спрингстийн.

— Джоузеф Листър? — изведнъж каза Лиъм, прерязвайки тишината. — Сериозно ли? Той?

Дунди се скова до мен.

— Този мъж е бил герой. Той е бил от първите изследователи на произхода на инфекциите и стерилизацията.

Лиъм се взираше в подвързията от изкуствена кожа на книжката на преследвач на Дунди и внимателно подбираше следващите си думи.

— Не можа ли да измислиш някой по-свеж? Някой, който да не е стар, мъртъв бял човек?

— Неговата работа е довела до намаляване на следоперативните инфекции и до по-безопасни хирургически практики — настояваше Дунди. — А ти кого щеше да избереш? Капитан Америка ли?

— Стийв Роджърс е доста готино име — Лиъм му върна книжката. — Всичко това… ти придава изключителен бобафетовски ореол. Не знам какво точно да ти кажа, Дунденце.

Кажи, че всичко е наред — помислих си аз, спомняйки си страха в гласа на Дунди, когато си бе признал, че е предал онова дете. — Кажи му, че разбираш защо го е сторил. Дори и да не е така.

— Какво? — подигра се Дунди, а гласът му бе една нотка по-тих от необходимото. — Да не би веднъж и ти да нямаш думи?

— Не, аз просто съм… — Лиъм прочисти гърлото си — Вероятно съм благодарен, че си дошъл да ме търсиш… и заради това ти се е наложило да постъпиш… така. Знам, че не е било… Знам, че не ти е било особено лесно.

— Ох, защо не млъкнете и не се разцелувате? — размърмори се Вида и се облегна с мъка на дънера. Никога нямаше да си го признае на глас, но знаех, че раните по гърба й я изяждаха жива от болка. — Опитвам се да си наваксам съня, който загубих, когато започнахте да си пищите един на друг като котки, подивели от жега.

— Госпожице Вида — поде Лиъм, — някой някога казвал ли ви е, че вие със сигурност сте сметаната върху мелбата на живота?

Тя му хвърли гневен поглед.

— А на теб казвали ли са ти, че главата ти е като молив?

— Това е физически невъзможно — измърмори Дунди. — Той щеше да е…

— Всъщност — започна Лиъм — Коул веднъж се опита да… Какво?

— О, прощавай — извини се Дунди. — Изглежда, че средата на изречението ми прекъсна началото на твоето. Продължавай!

— Да разбирам ли, че вероятно не искаш да чуеш за онзи път, в който се опита да промуши главата ми през оградата на съседа…

— Много кръв ли имаше? — попита Вида с внезапен интерес. — Да не загуби ухо?

Лиъм постави ръцете си край ушите, показвайки, че и двете са все още твърдо прикрепени към черепа му.

— Значи, не — разочарова се тя. — Тогава никой не иска да слуша тъпата ти история.

Нощта се спускаше бързо. Следях движението на слънцето през дърветата отгоре. Слабата оранжева светлина бе пометена от снежния под на гората, докато най-накрая не избледня в сънливо сиво, а цветът ни принуди да се скрием обратно в палатката.

Вида лежеше по гръб, държеше Разговорника във въздуха и го мърдаше, за да попадне на място, където има сигнал. Опитваше се да изпрати ВСИЧКО НАРЕД // ЦЕЛТА ПОСТИГНАТА в отговор на поне десет съобщения ДОКЛАДВАЙ СТАТУС, които ни очакваха в момента, в който успя да го включи към мрежата преди няколко дни. Ако Кейт беше толкова неспокойна да се свърже с нас, колкото и Вида, то имах чувството, че щяха да ни чакат поне още десет съобщения, когато съумеехме пак да закачим Разговорника към мрежата.

— Нищо ли? — попитах аз.

С въздишка на раздразнение тя го остави да падне на гърдите й и поклати глава.

— Може да сработи, след като излезем от планините — добавих аз, но тя като че ли не се утеши от тази мисъл. Хвърли ми бърз поглед от другия край на тъмната палатка.

— Ти пък откога взе да пиеш от наполовина пълната чаша?

Изсумтях и притиснах лице надолу към ръцете си при следващия остър пристъп на болка в гърба ми.

— Боли ли те? — попита Дунди и сложи ръка на раменете ми, за да ме задържи долу, докато с другата мушкаше и ръчкаше шевовете ми.

В отговор успях да издам още едно сумтене.

— Отново ще го дезинфекцирам — предупреди ме Дунди.

— Супер!

След това се настанихме в някакво тихо спокойствие, което бе в контраст с талазите от ветрове навън. Щом свърши с мен, Дунди взе една книга — Белия зъб — и се разположи върху спалния си чувал, за да почете. Аз лежах по корем, опитвайки се да се насиля да заспя.

Джуд се появи отново на входа на палатката с фенерчетата, които го бяхме изпратили да събере от колата. Къдравата му коса беше покрита с дебел пласт сняг, който той реши да изтръска върху всички нас. Това бе първата усмивка, която го зърнах да пуска от… дни? Седмици? Но когато погледите ни се срещнаха, Джуд отмести своя встрани и седна до Лиъм, за да продължат играта си на война.

Колкото по-дълго тишината властваше помежду ни, толкова по-съкрушителна ставаше неловкостта между нас. Вида също беше започнала да придобива онзи опасен блясък в очите — усмивка, която прогресивно се превръщаше във все по-лукава, колкото повече гледаше към главата на Дунди.

— През ума ми мина една мисъл — каза изведнъж Лиъм.

— Вероятно се е чувствала доста самотно — допълни Дунди, докато обръщаше страницата на книгата си.

Лиъм врътна очи.

— Става късно и си мислех, че трябва да се редуваме, за да пазим. Да си направим смени. Съгласни ли сте?

Аз кимнах.

— Младият Джуд и аз ще застъпим първи — обясни ни Лиъм. — Руби и Дунди са втори. А Вида може да остане на опашката.

Щеше ми се да протестирам срещу подреждането, но Лиъм изглеждаше така, сякаш се бе подготвил за предизвикателството, а аз просто нямах сили.

Цяла нощ ту чезнех в съня, ту се връщах. Въртях се и се усуквах в одеялата, които ни служеха като чаршафи в палатката. Бях будна, за да чуя как Лиъм тихо разказваше на Джуд някакъв филм на ужасите, който бе гледал с абсолютно настървение като дете.

Одеялата изшумоляха, когато те се дотътриха обратно при нас. От изтощение Джуд почти беше застанал на колене между мен и Дунди, удряйки ни по раменете, докато и двамата не се събудихме и не седнахме. После изпусна блажена въздишка, когато се сви под одеялата. Но Лиъм беше по-бавен в подхода си. Почти колеблив. Усетих как ме фиксира с очи, докато приближаваше — както човек усеща слънчев лъч, преминал през прозореца. Горещ. Концентриран.

Изправих се, докато той се промушваше под другия край на одеялото, позиционирайки се толкова далеч от мен, колкото бе възможно, без да се отказва от топлината или удобството на мекия вълнен плат, играещ ролята на постелка под нас.

За да се занимаваме с нещо, а и за да поддържаме циркулацията на кръвта си, с Дунди обиколихме набързо лагера, доволни от факта, че вятърът и снегът се бяха успокоили, макар и само за няколко минути.

— Вие оттук ли дойдохте? — попитах, като посочих към една следа, която изглеждаше по-широка от другите.

Дунди кимна.

— Тя завива и се свързва с една магистрала. Само че си мисля, че този отчастък е затворен, тъй като май няма кой да чисти пътищата. Надявам се утре снегът да започне да се топи, защото иначе нямам идея как ще се махнем оттук.

Няколко часа по-късно, малко преди изгрев, дойде и редът на Вида. Тя се изправи в палатката и се опита физически да отърси съня от себе си, преди да се втурне с препъване навън в студеното утро. Вгледах се в малката ивица разстояние между Дунди и Лиъм и бързо се завъртях на пети, следвайки я навън.

Когато седнах до нея, Вида спря да се взира напрегнато към сечището. Като че ли не се изненада.

— Спах прекалено дълго в колата — излъгах аз, затопляйки скованите си ръце край огъня. — Просто не съм уморена.

— Аха — каза тя и завъртя очи. — Искаш ли да ми кажеш какво те тормози в действителност?

— Защо? — попитах. — Да не би реално да ти пука?

— Ако е свързано с Очарователния принц, действително не — отвърна Вида и се облегна назад. Но ако се отнася до бягството ти с двете ти приятелчета и оставянето на мен и Джудит сами да завършим Операцията, определено искам да знам.

Поклатих глава.

— Съжалявам, че ще те разочаровам, но не смятам да ходя никъде.

— Вярно ли? — сега беше неин ред да се изненада. — Тогава за какво бе цялото това шушу-мушу с бабчето?

— Той ме помоли да тръгна с тях — признах аз, — но аз не мога.

— Не можеш… или не искаш? — пожела да уточни Вида.

— Не мога — прошепнах тихо. — Не искам. Какво значение има?

При тези мои думи тя се изопна още повече.

— Ама какво става с теб?

Повдигнах рамене и продължих да галя с пръсти протърканите краища на одеялото, с което се бях завила.

— Откакто те прибрахме, се държиш като стресната котка… — Видях как мозъкът й защрака зад тъмните й очи, които се присвиха, след като тя направи връзката.

Не знам защо въобще ми беше по-лесно да кажа на Вида или пък защо исках, при положение че не бях успяла да обеля и дума на Дунди. Може би беше, защото бях наясно, че мнението й за мен и без това вече бе толкова ниско, че нямаше никакво значение дали щеше да започне да ме мрази малко повече.

— Стигнах твърде далеч — признах си аз. — С Нокс, с децата от лагера, с Роб.

— Как така? — попита тя. — Искаш да кажеш, че вече не е нужно да докосваш хората, за да си вършиш мозъчното вуду ли?

— Сложно е — измънках аз. — А и няма да ме разбереш.

— Защо? Защото си мислиш, че съм тъпа ли? — Вида ме ритна по крака. — Дай ми честен отговор и ако съвсем малкото ми мозъче има въпроси, ще ти ги задам.

— Това не е… — спрях се аз. Трябваше да престана да се боря с нея за всяко проклето нещо. — Ами просто… Ти нали нямаш проблем със способностите си? Искам да кажа, доколкото това е възможно. — Поправих се, след като видях какъв остър поглед ми хвърли. — Но аз мразя това, което мога да върша. Мразя го всеки ден, всяка минута. И сега, когато имам контрол над него, е по-добре, но преди… — Всяка минута се бе превърнала в кошмар наяве. Живеех живота си секунда за секунда, задържайки въздух и очаквайки неизбежното подхлъзване, което щеше да съсипе всичко. — Това не е правилно, нали? Знам, че е така. Не ми харесва чувството да принуждаваш хората да правят неща, особено когато знам, че това е противоположното на онова, което обичайно биха сторили. Не ми харесва да виждам спомените или мислите им, или нещата, които са желаели да запазят само за себе си.

Вида не престана да ме гледа нито за секунда.

— Не разбирам къде е проблемът…?

— Аз просто… навлязох прекалено навътре — казах аз. — Можех да усетя как започнах да ровя все по-надълбоко и по-надълбоко, но това нямаше значение за мен. Аз контролирах нещата. Можех да накарам когото си поискам да направи онова, което пожелая. Вече можех да накажа хората, които нараняваха мен или теб, или Лиъм… и въпреки това копнеех за още. А когато вече не ми се налагаше да докосна човек, за да го използвам, то беше, все едно ми премахнаха и последната бариера.

Тя въздъхна.

— Не че това ще те накара да се чувстваш по-добре, но онова хлапе Нокс накрая си получи заслуженото.

— Не беше само той — казах аз. — Аз бях в главата на Мейсън и си помислих… помислих си да го настроя срещу Нокс. Това бе първият ми инстинкт. Не да му помогна. А после и с Роб.

Вида не реагира, докато й описвах детайлно какво точно се бе случило в колата — какво му бях направила, и то с най-малките подробности. Признах й всичко. Думите се изливаха от мен и отпускаха възела, който се бе стегнал насред стомаха ми, откакто се бе случило.

— Не искам да съм като него, Вида — чух се да казвам. — Не искам да ползвам способностите си, освен ако не ми се налага, но как просто да се спирам сама?

— Заради това ли ни крещеше да те оставим? — попита тя. — За което, между другото, върви по дяволите! Да не мислиш, че съм чак такава тъпачка!

— Ами ако не мога да се спра? — казах аз. — Ако нещо се случи на теб? Или на Джуд, или на Нико, или на Кейт, или на Дунди, или…

Лиъм. Тази мисъл преобърна стомаха ми.

Бях изненадана от последвалата тишина. Вида прибра ръце в скута си и се взря в тях, след което започна да човърка кървящите си кожички.

— Онзи, другият Оранжев — добави тя след малко. — Той бе екстра качество изрод!

— Да — съгласих се, — такъв беше. Никога не се притесняваше да вземе каквото си пожелае… от когото си поиска.

— От него ме полазваха тръпки — измънка тя. — Промушваше се в главата ми и ми шепнеше отвратителни простотии. Опитваше се да ме накара… да правя неща.

— Знам. Той… — започнах аз. Устата ми обаче най-после догони мозъка ми. — Я чакай! Какво?

— Онова хлапе… Мартин — успя да обясни тя. — Исках да кажа на Кейт, но той не ми разрешаваше да се доближа до нея.

Не знам какво беше това, което в този миг се надигна в мен — изненада може би, че никога досега не си бях представяла Мартин като онзи член на екипа ми, говорещ с Нико, борещ се с Вида за всичко, дразнещ Джуд. Съвсем дребен проблясък на ревност, че той е бил с тях, дори и при положение че това бе продължило само няколко седмици. И най-вече ужас, че Кейт ги бе оставила на подобно чудовище.

Все още имах кошмари от пътуването си в колата с него, от усещането за първия му опит за влияние върху мен, просмукващ се в кръвта ми. Той си бе играл с мен, удряйки ме с ноктите си, а аз не бях съумяла да се защитя по какъвто и да е начин.

— Бях решила, че и ти ще си същата — тъмните й очи откриха моите. — Но ти си нормална… Така мисля.

Засмях се безрадостно.

— Благодаря… предполагам.

— Но явно хлапето на президента е било от този тип, нали? — попита ме Вида. — Абе, какво, по дяволите, ме интересува!

— Има значение — казах й аз. — Другото, което ме плаши, е, че някаква част от мен разбира защо те разсъждават така. Нали знаеш, че взеха всичко от нас? Защо тогава да не можем да си го върнем обратно, след като имаме тази сила?

— Ти майтапиш ли се с мен? — отвърна Вида. — Самият факт, че дори можеш да си задаваш тези въпроси, означава, че не си паднала на тяхното ниво и вероятно никога няма да го направиш. Разбирам те. Искам да кажа, че схващам защо се страхуваш. Наистина. Но ти пропускаш основната разлика между теб и онези двамата.

— Каква е тя?

— Ти не си сама — изясни ми тя. — Не си, макар и на моменти да не се чувстваш така. Имаш хора в твоя ъгъл и те те обичат лудо. При това не защото си ги накарала да го изпитват, а защото сами са го пожелали. Можеш ли честно да ми кажеш, че и онези двамата притежаваха нещо подобно? Смяташ ли, че щяха да бъдат дори наполовина толкова лоши, ако покрай тях имаше хора, които да им кажат кога да спрат.

— Не мога да престана да мисля за онези деца — казах аз, а сълзите напираха в очите ми.

— Добре — заключи Вида. — Ти трябва да си спомняш за тях и да не забравяш какво е усещането, когато излезеш от тъмнината и видиш какво си сторила. Прости си, но не забравяй.

— А ако това не е достатъчно?

— Тогава аз ще те спра — увери ме тя. — Не се страхувам от лудата ти сила. Поне вече не. — Тя се изправи и изтупа панталона си. — Отивам да се поразходя наоколо. Когато се върна, по-добре вече да си заспала, за да не се налага аз да те приспивам.

— Благодаря ти — казах аз. — За това, че ме изслуша. Сериозно.

— Не го и споменавай даже.

Изчаках я да поеме надолу по пътечката, преди да се обърна към палатката и да пролазя между Лиъм и Дунди. Бях прекалено уморена и изтощена, за да се чудя или пък да ми пука дали това беше лоша идея. Настаних се и затворих очи, позволявайки на мислите ми да се забавят и да се разлеят в мек бледосин сън.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Толкова бях свикнала вече със странния график спя — не спя в сегашния ми живот, че не бях много сигурна какво всъщност ме събуди. Не беше шум. Вида бе обратно в палатката и си припяваше тихо някаква стара песен, която почти успях да разпозная. Наблюдавах — леко дезориентирана, — докато тя радостно късаше парчета от страниците на Белия зъб, свиваше ги на малки топки и ги хвърляше една след друга в устата на Дунди, която се бе отворила широко по време на съня му.

Изправих се и разтърках лице, опитвайки се да почистя очите си.

— Колко е часът?

Тя вдигна рамене.

— Дявол и половина? Кой знае? Лягай обратно да спиш.

— Добре — отвърнах и се свлякох на лакти. Силното хъркане на Дунди не изоставаше от настойчивото късане на всяка поредна страница. И двамата с Джуд спяха по гръб, рамо до рамо. Промуших се обратно под завивката и се обърнах наляво. Одеялото се издърпа с мен и Лиъм остана непокрит.

Седнах отново, с натежали крайници и все още сънена. Освободих се от меката вълна. Щом половината одеяло на Лиъм бе измъкнато изпод тялото ми, внимателно го метнах в негова посока, наблюдавайки с невярващи очи как бледият прасковен плат премина с потрепване през празния въздух и се настани на земята.

— Къде е Лий? — преди това не бях съвсем будна. Сега обаче се събудих.

— Излезе навън — каза Вида, без да поглежда встрани от заниманието си.

— Навън — повторих аз, а думата беше като кръв върху езика ми. — Къде навън?

— Да се поразходи малко — отвърна тя. — Каза, че не можел да спи.

— И ти го остави да тръгне сам? — пресегнах се за ботушите си, а ръцете ми трепереха, докато ги обувах. — Преди колко време тръгна?

— Какво става? — измънка Дунди.

— Лиъм е тръгнал — обясних му.

— Какво? — ръцете му започнаха да опипват земята наоколо, докато не откриха очилата му. Той ги закрепи на носа си.

— Сигурна ли си?

— Отивам да го върна — казах аз, навличайки тъмносиния суитшърт и едно гигантско, потънало в пепел черно двуредно палто, което бяха взели по грешка при напускането на склада в Нашвил. — Вида, той каза ли ти накъде се е запътил?

— Остави го на мира — отговори тя, без дори да се обърне. — Той е голямо момче. Сам си облича бельото и дрехите.

— Ти не разбираш — настоях аз. — Той не смята да се връща. Напуснал ни е завинаги.

Устата на Вида зяпна и тя ни огледа поред. Голямата тежест на осъзнаването сякаш изкара въздуха от нея.

— Е… Поне флашката е в теб, нали? Все пак не е пълен провал…

— Ти шегуваш ли се? — извиках аз. Джуд седна, примигвайки, но сега нямах време да отговарям на въпросите му. — Къде би могъл да отиде? Ще има нужда от кола или колело. Споменал ли е нещо на някого от вас?

— Не — каза Дунди. — Аз щях да ти кажа!

— Определено не — потвърди и Джуд. — Постоянно говореше за това как всички заедно ще тръгнем утре. Може би… Искам да кажа… може и да се върне, нали? Ако го изчакаме малко?

Той можеше и да е прав. Насилих се да поема дълбока глътка въздух. Притиснах силно ръка към гръдния си кош, мъчейки се да успокоя препускащия ритъм на сърцето ми. Може пък просто да бе отишъл до водопада. И това бе възможност, нали? Лиъм никога не би си тръгнал без Дунди или някакъв вид…

Спрях се насред мисълта, забелязвайки за пръв път малкото парче хартия, което се подаваше от предния джоб на ризата му. Копчето там не беше закопчано, за да може да се промуши свитата бележка. Пресегнах се и я издърпах, преди Дунди да успее да ме спре.

Бензиностанцията край магистралата, 3 километра на юг. Ела към 6.

Смачках бележката в юмрук и му я хвърлих.

— Не знаех! — потвърди той, преди още да я бе прочел. — Наистина!

Имахме общо два пистолета, които с Вида се редувахме да носим, тъй като и Дунди, и Лиъм ги отказваха по морални съображения. Револверът бе на земята в краката на Вида, а черният полуавтоматичен си почиваше над празната раница… което означаваше, че Лиъм не го бе взел.

Разбира се — ама разбира се, — той щеше да иде на единственото място, на което имаше най-добри шансове някой друг да го забележи. Какво мислеше въобще? Че всичко ще е наред и нощта ще го прикрива?

Изстрелях се в препъващ се бяг, след като избутах настрани вратата на палатката. Дебелите подметки на ботушите ми мачкаха снега.

— Чакай ме! — извика Вида. — Руби!

Извън нашето миниатюрно убежище смразяващият въздух ме перна като прилеп в лицето. За няколко ценни секунди, колкото ми отне да се ориентирам и да се насоча към малкия път, който Дунди по-рано ми бе посочил, едри снежинки вече бяха успели да се свлекат надолу по пуснатата ми коса и да влязат в яката на палтото ми. Но те не бяха достатъчно тежки, за да покрият небрежните стъпки, които той бе оставил.

Тичах. През снежната вихрушка, сутрешната мъгла, обраслите пътеки — докато не открих магистралата. Снежното одеяло на пътя въобще не бе толкова дебело, колкото пласта, който покриваше земята в гората. Загубих от поглед следите му в момента, в който започнах да се хлъзгам по заледения асфалт, а шевовете отзад така здраво придърпваха гърба ми, че за момент останах без дъх. Залитнах напред, а дробовете ми горяха. Слънцето се издигаше на изток и само благодарение на това знаех как да насоча краката си на юг.

Минаха още двайсет минути — един цял живот на отровен ужас, — преди надолу по мъгливата магистрала да се оформи малка редичка от магазинчета и да зърна бензиностанцията, която те явно бяха подминали на пристигане тук.

Останала бях без дъх. Долната част на гърба ми крещеше от болка всеки път, когато преместех крака си напред. Павираният път изчезна в кишава мръсотия, която се плискаше леко по пищялите ми. Шестте колонки за бензин бяха блъснати надолу с лице към разбития паваж.

Зад бензиностанцията имаше паркирани няколко коли. На една от тях — камион — капакът бе отворен, като че ли някой току-що го бе преглеждал. Ако бе открил нещо, което не беше наред, имаше голяма вероятност в момента да проверява за тази част в сервиза. Или за храна — помислих си, обръщайки се обратно към сградата. — Набира си провизии, преди да избяга.

Задната врата на бензиностанцията бе отключена. Или по-скоро, технически погледнато, и ключалката, и дръжката бяха взривени. Тя проскърца, когато я отворих и се вмъкнах вътре.

Магазинът беше по-голям, отколкото си го представях, но бе доста по-занемарен от очакваното. Някой се бе постарал доста добре да прочисти тази дупка, но тук-там все още се намираха пакетчета с чипс. Един автомат за газирани напитки светеше и бръмчеше благодарение на последните издихания на електричеството. Пистолетът беше в ръката ми — студен и масивен, — насочен към стъклените врати на хладилниците за напитки и безкрайните графити, които прикриваха от поглед всичко, което все още беше вътре.

Движех се покрай щандовете, които започваха след касата, покрай празните картонени контейнери за сладки неща, покрай предната част на магазина, отвеждаща към сравнително новата част от сградата, на която бе написано „ПЪЛНО ОБСЛУЖВАНЕ“.

Късият коридор между магазина и гаража на механиците бе украсен със снимки и плакати на стари коли, върху чиито капаци бяха кацнали момичета по бански. Поех си бавна, успокояваща глътка въздух. Всичко наоколо бе гуми, бензин и масло; изглежда, нито времето, нито каквото и да било количество белина можеха да изтрият тази миризма от въздуха.

Отвън имаше още един вход към тази част. Табелата на стъклената врата стоеше обърната на „НАВЪН СЪМ — ЩЕ СЕ ВЪРНА ДО 15 МИНУТИ“ и мило насочваше посетителите да попитат в задната част на гаража, ако въпросът им не търпеше отлагане. Имаше столове. По стените бяха окачени портрети на служители с празни очи. Имаше и различни гуми, но нямаше стъпки, шум… или Лиъм.

Острие от страх ме проряза, докато бутах с рамо вратата на магазина за части, за да я отворя. Обърнах се и се опитах да хвана тежкото нещо, преди да се затвори с гръм. И точно в това ми бе грешката — осъзнах го още докато се извръщах. В ушите си пък чух любимата фраза на инструктор Джонсън: Не обръщай гръб на неизвестното.

Долових изтръпване по гърба си, което разпознах секунда по-късно от нужното. Взрив от тежест се блъсна в мен и ме отпрати напред, сякаш някой ме бе подхванал отзад. Челото ми изпука в рамката на вратата. Докато падах, в очите ми просветна черно, бяло и пак черно. Пистолетът изтрака надалеч и се плъзна по цимента — извън досега ми.

Тогава последва топъл, познат глас, изпълнен със страх.

— О, боже мой! Извинявай, помислих… — Бледата сянка на Лиъм изскочи зад изпразненото шаси на кола, което бе поставено насред гаража. — Какво правиш тук?

— А ти какво дириш тук? — попитах на свой ред, докато търсех наоколо пистолета под работните пейки и маси. Навсякъде имаше разхвърляни инструменти и части, които събираха прах и най-вече мръсотия. — Дошъл си тук сам, без да можеш да се защитиш по какъвто и да е начин…

— Не мога да се защитя ли? — повтори той и повдигна вежда.

— Знаеш какво искам да кажа! — сведох надолу очи, прочиствайки с премигване черните и тъмни петна в тях. Заопипвах под металната маса, докато пръстите ми не се увиха около цевта. Размахах пистолета към него, за да подсиля думите си. — Какво щеше да правиш срещу един от тези?

Той се обърна обратно към колата, а устата му се изкриви леко в гримаса на отвращение.

— Май те обезоръжих доста лесно. Какво биха казали инструкторите ви за това?

Заболя ме повече, отколкото очаквах. Наблюдавах притихнала, докато той отново отваряше капака на скелета на колата, а инструментът в ръката му проблесна в сребристо. Но той не работеше. Вместо това ръцете му бяха опрени в зелената рамка. Коженото му яке се прилепи към раменете му, когато се наведе напред и провеси глава. Аз застанах с гръб към вратата — тих страж срещу всичко, което можеше да се яви.

— Значи ме откри — измънка той с напрегнат глас. — Предполагам, че трябва да благодаря на Дунди за това.

Умът му преминаваше през широк спектър от емоции — превключваше в рамките на секунди между нещо като лют гняв, мрачна вина и смазваща безнадеждност. Чувствах се така, сякаш умът му викаше моя — все едно крещеше за мен.

Притиснах горната част на ръката си към челото. Откакто се бях предала и бях спряла да се опитвам да ги ограничавам, способностите ми бяха станали по-тихи. Дори се бяха успокоили. Сега не бе момент да губя хладнокръвието си.

— Знам… — започнах, навлажнявайки сухите си устни. — Знам, че можеш да се грижиш за себе си. Но не знаем нищо за този град. Не знаем кой би могъл да дойде и мисълта за това, че си тук сам…

— Исках да бъда сам — каза той сърдито. — Исках просто… Трябваше да прочистя главата си. Далеч от тях. И от теб.

Погледнах към него, мъчейки се да разбера какво бе казал току-що, за да го отнеса към появилото се на лицето му изражение, изразяващо тотално отчаяние.

— Слушай — започнах аз, — разбирам те. Не ме харесваш, но…

— Не те харесвам ли?

Той се изсмя тихо и равнодушно. Последва втори кикот и усещането беше ужасно — това не бе характерно за него. В един момент почти се задавяше от смях. Обърна се към мен, въртейки глава. Начинът, по който дъхът му се изстреля от него, накара думите му да звучат почти като ридание.

— Аз не те харесвам — повтори той с мрачно лице. — Аз не те харесвам, така ли?

— Лиъм — започнах аз притеснено.

— Та аз не мога… Не мога да мисля за нищо или за никой друг — прошепна той. Едната му ръка се вдигна и премина през косата му. — Не мога да мисля ясно, когато си край мен. Не мога да спя. Имам чувството, че не мога и да дишам… Аз просто…

— Лиъм, моля те — призовах го аз. — Уморен си. Едва се възстанови от болестта. Нека просто… Може ли да се върнем при другите?

— Обичам те — той се обърна към мен, а на лицето му все още беше онова изражение на агония. — Обичам те всяка секунда от всеки ден и не мога да разбера защо или как да го накарам да спре…

Изглеждаше подивял от болка, което ме застави да спра на място дори още преди умът ми да е регистрирал онова, което току-що бе казал.

— Знам, че това е грешно. Знам го до мозъка на костите си. И се чувствам като болен. Старая се да бъда добър човек, но не мога. Вече не мога да се справям.

Какво е това? Неприкритата болка върху лицето му бе прекалено много, за да мога да я понеса. Умът ми отказваше да работи толкова бързо.

Ръцете ми се свиха в юмруци в джобовете на палтото. Усетих се, че вървя назад към вратата, опитвайки се да избягам от този поглед, опитвайки се да възпра сърцето си да не разкъса гръдния ми кош. Той е объркан. Обясни му го. Той просто е объркан.

— Погледни ме.

Не бях способна да помръдна. Нямаше къде да отида. Той вече не се криеше от мен. Усещах как чувствата му се разгръщат около него — прилив на топлина и пробождаща болка, прорязваща замаяността, която долових в мига, в който той стъпи близо до мен.

Моите ръце останаха в джобовете ми. Неговите бяха отстрани. Не се докосвахме. Не и в действителност. Но изведнъж си спомних как пръстите му се бяха допрели в моите преди няколко часа. Той наклони лице надолу към рамото ми, а дъхът му проникна през три ката дрехи и затопли кожата ми там. Един от пръстите му хвана една от гайките на колана на дънките ми и ме притегли по-близо… точно колкото трябваше. Носът му се плъзна по повърхността на шията ми, по бузата ми и после го загубих от поглед. Стиснах очи да ги затворя, когато челото му най-после се облегна на моето.

— Виж ме.

— Не прави така — прошепнах аз.

— Не знам какво не ми е наред — издиша той. — Чувствам се така, сякаш… Имам усещането, че губя разсъдъка си. Все едно лицето ти е било издялано в сърцето ми, а аз не си спомням кога и не разбирам защо, но белегът си е там и не мога да го накарам да зарасне. Не иска да се махне. Не мога да го накарам да избледнее. А ти дори не ме поглеждаш.

Ръцете ми се изплъзнаха от безопасността на палтото ми и прихванаха меката кожа на якето му. Той все още носеше онова на Коул под него.

— Всичко е наред — задавих се аз. — Ще измислим нещо.

— Кълна се — прошепна той, а устата му кръжеше над моята. — Кълна се, кълна се… Заклевам се, че ние бяхме на онзи плаж и те видях да носиш онази светлозелена рокля, а после говорихме с часове. Аз си имах живот, ти — също, но го живеехме заедно. Нещо не пасва. Ето това парче не се вписва. Клеър беше там, а Коул ми каза, че никога не сме били. Но тогава… Виждам лицето ти в светлината от огъня и започвам да си спомням различни огньове, различни усмивки, различно всичко. Помня те в зелена рокля, която после се превръща в зелена униформа… и нищо от това няма смисъл!

Зелена рокля — плажът? Плажът във Вирджиния?

Една сълза се промъкна през миглите ми, последвана от друга. Беше се случило толкова бързо — наложило ми се бе да работя така стремглаво в онази небесносиня стая. Това, което сега разказваше — нищо от него не се беше случило в действителност, но начинът, по който го бе разказал тогава, ми се бе сторил истински. Можехме да сме се срещнали това лято, на този плаж и помежду ни да бе имало само тясна ивица слънце и пясък, които да ни държат настрани един от друг. Явно съм мислила за това, докато съм се вадела от спомените му. Вероятно бях пропуснала тази малка частица от себе си или я бях набутала… или…

— Аз съм… Това е… нещо като мъчение — гласът му бе неестествен, дори не беше и шепот. — Мисля, че губя разсъдъка си… Не знам какво става, нито какво се е случило, но когато те погледна… гледам те и те обичам толкова много. Не заради нещо, което си казала или направила, или каквото и да е. Поглеждам те и просто те обичам, а това ме ужасява. Ужасява ме на какво съм способен за теб. Моля те… трябва да ми кажеш… Кажи ми, че не съм луд. Моля те, просто погледни към мен.

Очите ми се насочиха нагоре към неговите и всичко свърши.

Устните му прихванаха моите в груба целувка, която ги разтвори със силата си. В нея нямаше нищо нежно. Усетих как вратата изтрака зад гърба ми, когато той се премести и ме притисна към нея, обгръщайки лицето ми с ръцете си. Всяка мисъл в главата ми се взриви до чисто, пулсиращо бяло и долових тъмната спирала на желанието, която започна да се увива около мен, пречупвайки всичките ми правила, прекършвайки последната останала трепереща частица сдържаност. Помъчих се да се отдръпна за последен път.

— Не — каза той, връщайки устните ми под своите. Всичко беше както преди — промуших ръце под якето му, за да го притисна по-близо към себе си. Ниският стон в задната част на гърлото му — един малък, умоляващ звук, който запали всеки сантиметър от кожата ми.

И тогава настъпи промяната. Отдръпнах се, за да си поема въздух, а когато отново го открих, вече беше по-дълбоко, по-меко и по-сладко. Това бе целувката, която си спомнях. Онези, които си разменяхме, когато се чувствахме така, сякаш притежавахме цялото време на света, а пътищата се простираха напред единствено заради нас.

Отдадох се напълно на това чувство. Не ме интересуваше в какво ме превръщаше — слаба, егоистка, глупава, ужасна. Спомнях си онова малко късче топла отмала, преди да го съсипя, завихряйки ума му в смесица от отчаяно объркване. Сега цареше толкова много тъмнина. Светлите, ярки коридори от спомени бяха рухнали. Борех се да премина напред, разрушавайки мъгливи пластове от черно и прогорено кафяво. Давех се в това, в него и всичко беше толкова различно, толкова странно, че така и не бях осъзнала, че съм в ума му, преди да бе станало прекалено късно.

Спри, спри, сприсприспри…

Избутах го назад, прекъсвайки физическия контакт помежду ни. И двамата се препънахме. Главата ми крещеше от болка, докато падах долу на колене. Лиъм се просна назад върху най-близката работна маса, запращайки събраните там стотици малки инструменти и болтчета на земята в душ от пронизителни звуци… който като че ли продължаваше и продължаваше и се превърна в ехо на окончателното щракване, което прокънтя през мен в мига, в който умът ми се отдели от неговия.

По дяволите!, помислих си, борейки се за въздух. Чувствах се зле, физически болна, а светът под мен сякаш подскачаше. За няколко ужасяващи секунди горенето в ума ми беше така страховито, че не можех да видя нищо. Запълзях в опит да открия пистолета, който бях изпуснала, когато той ме хвана. Помъчих се да се изправя обратно на крака, използвайки един от рафтовете с автомобилни тасове, но успях единствено да го сваля долу, откъртвайки го от стената и запращайки ги като дъжд върху себе си.

Накрая просто се отказах и се облегнах на стената, вдигайки колене до гърдите си. Болката се стичаше надолу по задната част на гърлото ми и се събираше капка по капка в центъра на гърдите ми. По дяволите, по дяволите, по дяволите. Притиснах длани към очите си, поглъщайки поредния накъсан дъх.

— Руби.

Погледнах нагоре и потърсих лицето му в тъмнината.

— Руби, ти… — гласът на Лиъм бе леко паникьосан, когато той се протегна към мен и ме издърпа към себе си. Паднах върху него, прекалено смаяна, за да помръдна, а той обви ръцете си около раменете ми и зарови лице в косата ми. — Ние… Онази тайна квартира…

Боже мой!

— Ти направи нещо… Ти… О, боже, Дунди! — Лиъм се дръпна назад, като хвана лицето ми между ръцете си. — Дунди бе ранен! Те го взеха. Прибраха и нас. Бяхме в онази стая и ти… Какво направи ти? Какво си ми сторила? Защо бих си тръгнал? Защо бих напуснал без теб?

Кръвта се оттече от лицето ми, от цялото ми тяло. Прокарах пръсти назад през косата му, принуждавайки го да ме погледне право в очите. Всеки един от мускулите му се разтрепери.

— Той е наред, Лиъм! Дунди е наред. Дойдохме да те намерим в Нашвил, нали си спомняш?

Той отново се взря в мен и за пръв път от седмици насам очите му бяха живи. Ясни. Гледаше ме и долових точния момент, в който разбра какво бях извършила с него. Косата му падна пред лицето му, когато поклати глава. Устните му се движеха в тих отказ да го приеме. Не можех да се насиля да кажа каквото и да е.

Това не е възможно.

Колко пъти досега бях прочиствала спомени? Дузини? Стотици? И от самото начало — от онзи израз на чист страх върху лицето на майка ми — знаех, че няма връщане назад. Когато същото се случи със Сам, това само потвърди нещата. Промъкването в ума й, опитът да поправя онова, което бях сторила, единствено бяха доказали, че няма нищо, което да мога да направя, че там няма нито следа, останала от мен, която да издърпам отново в предната част на ума й.

Но сега — не аз бях вкарвала спомените в ума му. Знаех какво беше това усещане. Но това тук беше различно. Трябваше да е. Всичко, което бях предприела, бе да се изтръгна на свобода, преди да потъна прекалено дълбоко и да причиня истинска вреда. Нямаше начин това да се случва. Абсолютно никакъв.

Той пристъпи назад — извън обсега ми. Далеч от мен.

— Мога да обясня — започнах аз, а гласът ми трепереше. Но той не искаше да слуша. Лиъм се обърна към колата в центъра на влажния гараж, вдигна една малка раничка, която не разпознах, и я метна на рамо. С отмерени движения стигна обратно до вратата. Осъзнах, че той наистина трябваше сам да го разбере. Дунди бе прав — всичко, което бе станало, откакто го бяхме намерили, се беше случило и в действителност.

— Чакай! — извиках аз, тръгвайки след него. — Лий!

Долових стъпките му, отекващи по балатума на офиса, както и ядното му сумтене, когато се удари в бюрото.

Чух и изстрелите. Един-два експлозивни удара, които разбиха стъклената стена и срутиха целия ми свят заедно с нея.

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Втурнах се през приемната, а пистолетът в ръцете ми се клатушкаше, докато тичах. Лиъм току-що бе завил покрай ъгъла, от който се влизаше отново в магазина — видях го на земята, по гръб. Бе покрит с дебел слой надробено стъкло. На пръв поглед изглеждаше така, сякаш някой бе натрошил здраво парче лед върху гърдите му.

Само това ми трябваше. Нещо хладно и безстрастно се намести в мен. Ужасът, който почти ме бе довел до падане на колене, се дестилира в нещо градивно, нещо пресметливо, нещо, което от „Детската лига“ бяха отгледали и възпитали в мен.

Контролирана паника.

Исках да изтичам право в магазина, но вече знаех от безкрайните симулации как протича този сценарий. Вместо това подадох глава, колкото да видя кои хладилници с напитки бяха разбити. Само последният — този, който беше най-близо до мен — бе на парчета.

Стрелецът най-вероятно беше край задната врата — той или тя бе видял за секунда наближаващия откъм ъгъла Лиъм и бе стрелял.

Погледнах надолу, достатъчно дълго, за да забележа как гръдният му кош се издига и спада. Ръцете му се повдигнаха и изпънаха зад него, докато се бореше за въздух. Жив.

Къде беше стрелецът?

Преглътнах изгарящия ме гняв, а ръцете ми задушаваха пистолета ми в търсене на отразяваща повърхност върху предната стена. Точно зад касата имаше едно от онези кръгли охранителни огледала. Колкото и мръсно да бе то, колкото и да се бе влошило зрението ми, нямаше как да я пропусна. Жената бе закръглена, в края на петдесетте или началото на шейсетте — ако трябваше да съм прецизна. Острата й сива коса, която бе само наполовина прикрита от шапката й и яката на зеленото ловно яке, я издаваше.

Тресеше се силно. Ругаеше, докато изпускаше патроните, които се опитваше наново да зареди. Тя изчезна зад щанда с козметика, за да ги намери. Заех позиция над Лиъм и се прицелих през златистата рамка на хладилниците. Когато тя отново се появи, вече бях готова — изстрелях два патрона, които се забиха в стената зад нея.

Не знам дори дали тя погледна към мен, преди да стреля за последно и да хукне. Наведох се инстинктивно, макар да бе повече от ясно, че не се бе прицелила добре. Предният прозорец на магазина се разби, когато сачмите от пушката го пронизаха. Всичко се превърна в гръм и екот, шок и ужас… и стъкло. Толкова много стъкло.

Лиъм изпъшка в краката ми. Аз се наведох, за да изчистя парчетата стъкло от косата и горната част на тялото му. Ръцете ми отново се приплъзнаха под якето му, опипвайки за кръв. Подът бе чист, а и пръстите ми се оказаха такива. Не беше ранен. Тази мисъл ми мина набързо, докато го изправях да седне. Той се свлече по рамката на хладилника — очевидно зашеметен. Явно в ушите му звънтеше нещо ужасно.

Хванах лицето му между ръцете си с облекчение, притискайки устни към челото му, към бузата му.

— Добре ли си? — издишах аз.

Той кимна и плътно допря ръката ми до своята. Падането му бе изкарало целия му въздух.

— Наред съм.

Някакъв двигател на автомобил оживя отвън. Избутах се назад и грабнах пистолета от земята.

— Руби! — извика Лиъм, но аз вече тичах, удряйки силно с рамо счупената задна летяща врата. Задните светлини на колата светеха в яркочервено и се смаляваха все повече и повече в съответствие с разстоянието, което жената поставяше помежду ни. Тичах колкото можах след нея, носеща се напред върху прилива на гнева. Тя бе на крачка от това да го нарани, да го убие.

Застанах стабилно на крака и насочих пистолета за един последен опит. Прицелила се бях точно в задната й лява гума. Ако тя бе видяла единия от нас и все още имаше достатъчно мозък, останал й, за да докладва…

Не. Ръката ми падна тежко отстрани и аз приплъзнах предпазителя с палец. Дори да ни беше забелязала, дори да бе схванала какви сме, ние се намирахме в туптящото сърце на по-средата-за-никъде. Това не беше град или пък място, което преследвачи или дори агенти на СОП биха си помислили да посетят. Тя можеше и да се обади, но щяха да минат часове или може би дни, преди някой да отговори.

Избърсах потта от челото си с китка. Боже! Тази жена най-вероятно бе дошла да търси храна или подслон. Тя не бе тренирана, а небрежният начин, по който стреля, ме накара да се зачудя дали пък не бе изстреляла тези патрони случайно. Аз и Лиъм не бяхме особено тихи в гаража. Може би тя ни бе чула, а после го беше усетила, че приближава, и се бе паникьосала от мисълта, че ще я хванат как краде.

Не си заслужаваше да се мъча да наредя пъзела, а и нямах енергия за това. Проблемите ми вече не бяха някъде пред мен. Те стояха точно до мен.

Бавно се завъртях на пети и поех обратно към бензиностанцията, където ме очакваше Лиъм. Слънцето продължаваше да се издига зад гърба му, а лицето му оставаше в пълна сянка. По раменете му все още имаше натрошено стъкло, но аз задържах очи върху раницата, която пръстите му стискаха. Неговите напукани, побелели кокалчета на пръстите.

Имаше ново нараняване на извивката на носа си, а от отворената рана на брадичката му се процеждаше кръв, но това бе най-лошото, което хвърчащото стъкло можеше да ти причини. Наложи се само веднъж да погледна лицето му, за да разбера, че онова, което бях направила, го бе прерязало дълбоко.

Той изчака да го достигна — мъчителна стъпка по стъпка. Усетих приток на горещ срам, който премина надолу през мен, сви гърлото ми и измъчи очите ми със сълзи. Руменина превзе и неговата шия, лицето му и стигна до краищата на ушите му. Лиъм ме наблюдаваше, а копнежът му беше гравиран дълбоко върху лицето му. Знаех каква битка води с това, тъй като и аз самата се борех с всичко, за да не се пресегна и да взема ръката му, да не прекарам палец по топлия пулс на китката му. Това нещо помежду ни бе непоносимо. Колко много ми се искаше да се престоря, че не бяхме имали друг живот извън този момент.

— Ти… — Лиъм притисна юмрук към устата си, борейки се със следващите думи. — Ти просто не искаше да си с мен ли?

Беше ми почти непосилно да преживея това.

— Как можа да си помислиш подобно нещо?

— Какво друго мога да си помисля? — попита той. — Чувствам се така, сякаш съм бил… под вода. Нямам една нормална мисъл, но си спомням това. Спомням си тайната квартира. Бяхме заедно — всичко щеше да е наред.

— Знаеш, че нямаше да е така — прекъснах го аз. — Това бе единственото нещо, което можех да направя. Само по този начин щяха да те пуснат да си идеш, а аз не можех да те оставя там.

От самото начало с Лиъм имахме някаква договорка помежду си, която живееше без думи и се поддържаше единствено от погледи и чувства. Аз знаех инстинктивно защо той взима своите решения, а той успяваше да довърши мисловните ми пътеки, все едно следваше добре осветена диря. Никога не си бях мислила, че този момент ще премине, но също така и никога не бих повярвала, че той просто не би разбрал защо съм взела подобно решение.

— Та ти дори не съжаляваш — издиша той.

— Не… — успях да отвърна покрай буцата, заседнала в гърлото ми. — Защото единственото нещо по-лошо от това да съм без теб щеше да е да наблюдавам как те те пречупват ден след ден, докато най-накрая не престанеш да бъдеш себе си или пък те изпратят на Операция, от която не се завърнеш.

— Както са направили с теб ли? — попита остро Лиъм. — И сега аз просто трябва да го приема ли? Ти ми отне правото на избор, Руби, и защо? Защото си решила, че аз не съм достатъчно силен, за да преживея участието си в Лигата?

— Защото аз не съм достатъчно силна, за да оцелея, гледайки те в Лигата! — отвърнах аз. — Защото исках след всичко, което преживя, да имаш шанс да откриеш родителите си и да изживееш живота си.

— По дяволите! Та аз исках теб! — Той хвана ръцете ми, а пръстите му така ме притиснаха, сякаш по този начин щях да успея да разбера болката му. — Повече от всичко! А ти просто… влезе с взлом в ума ми и запечата всичко, все едно си имала това право или аз не съм имал нужда от теб. Това, което ме убива, е, че ти имах доверие, бях убеден, че и ти знаеш това. Всичко щеше да е наред с мен, защото ти щеше да си там… до мен!

Колко пъти си бях повтаряла и тази версия? Но чувайки я сега, беше като да притиснат нож в гърлото ми — острие на бръснарско ножче, върху което нямах избор и трябваше да се облегна.

— В главата ми е толкова кално, че нищо не се връзва — той направи крачка назад и падна долу, свивайки се. — Дунди бе ранен, Зу е някъде там, Ийст Ривър изгоря и всичко след това е като един кошмар. А ти… Ти си била при тези хора през цялото това време. Можеше да ти се случи какво ли не и аз така и нямаше да разбера за него. Знаеш ли какво е да почувстваш подобно нещо?

Аз също се свлякох на колене пред него. Ударих земята толкова силно, че сълзите, които се бяха вкопчили в миглите ми, най-после се раздрусаха. Чувствах се изтощена. Празна.

— Не мога да поправя това — казах му аз. — Знам, че обърках всичко, но няма как да се върна назад, нали? Наясно съм. Но твоят живот за мен беше по-ценен от онова, което исках, и това беше единственият начин, който можах да измисля, гарантиращ ми, че няма да ти щукне да се върнеш да ме търсиш.

— Кой казва, че щях да го сторя? — знаех, че го изрича с жестокост, че беше проява на слабост. Онова, което желаеше, бе да изпитам същата болка, която беше повалила и него. Но в думите му нямаше достатъчно отрова, за да ме ужилят. Той просто не бе способен на нея.

— Аз щях да разруша цялата скапана държава, за да те намеря — казах нежно аз. — Може би ти наистина щеше да си тръгнеш. Може би ти наистина нямаше да се върнеш да ме търсиш. Може би наистина съм изтълкувала всичко погрешно. Но ако усещаше дори четвърт от това, което изпитвах аз… — Гласът ми трепереше. — Знаеш ли, че през цялото време се чудех дали всичко не стана, тъй като изпитваше жал към мен. Тъй като ме съжаляваше или пък си имал нужда от друг човек, когото да защитаваш.

— И не можа ли да откриеш друга причина? — прошепна той свирепо. — Дали не можеше да е защото те уважавах заради това как се бориш, за да оцелееш? Защото виждах колко добро е сърцето ти? Или пък защото беше забавна и смела, и силна, и ме караше да се чувствам така, сякаш и аз бях всичките тези неща, дори и когато не бях сигурен дали го заслужавам?

— Лиъм…

— Не знам какво да кажа или да направя — каза той, клатейки глава. — Имам чувството, че това така и не е приключило за мен. Разбираш ли ме? Не мога да забравя, че това се е случило. Не мога да те мразя. Не мога! Не и когато толкова искам да те целуна. — После продължи, но толкова неясно, че почти не успявах да го разбера. — Защо не ми отне всичко? Защо, освен спомените не ми отне и чувствата?

Взрях се в него, а от объркване умът ми се изпразни.

— Ужасно е — ужасяващо е — да срещнеш непозната и да изпитваш към нея нещо толкова силно, което всъщност кара сърцето ти да спира, а ти нямаш и идея защо. Никакво обяснение. Чувствата са тук и дращят по гърдите ти, искат да излязат навън. Дори сега, дори само като погледна към теб, усещам как те ме смачкват — заради това колко много те искам, колко се нуждая от теб и колко те обичам. Но ти дори не съжаляваш. Ти просто очакваш да се съглася с факта, че си избрала да пожертваш живота си за моя.

Светът около нас се бе оттеглил толкова надалеч от нашата капсула нещастие, че бях забравила, че някога е съществувал, че ние сме покрай магистралата на открито, изложени на смразяващия студ и на преминаващи очи. Реалността се завърна под формата на мотор на кола, свирещ клаксон и фарове, насочени право към нас.

Изправих Лиъм на крака, пресягайки се към закътания в джоба на палтото ми пистолет, но вече можех да видя колата — познатия мръсен жълто-кафяв ван на Дунди. Той поднесе и спря на няколко метра от нас, изхвърляйки експлозия от сняг.

Дунди изскочи от шофьорската седалка и остави двигателя да работи.

— О, слава на господ! Видях ви двамата на земята и реших, че сте се изпозастреляли.

Обърнах гръб и на двама им, избърсвайки бузите си с ръкавите на палтото. Долових как зад мен Дунди вдишва рязко. Пръв проговори Лиъм, а гласът му бе плашещо спокоен.

— Ела вътре за секунда. Има малко храна, която можем да вземем.

Не исках да ги последвам. Не исках да влизам и в колата. Не можех да помръдна. Караницата, ако дори можех да я нарека така, ме бе изтощила толкова, че виждах двама Джудовци, които изскочиха от колата и тръгнаха към мен.

— Руу? — той звучеше изплашено.

Физически се разтресох, за да си избистря главата.

— Всичко е наред.

— Какво стана? — прошепна той, като притисна утешително ръка към гърба ми. — Вие двамата карахте ли се?

— Не — успокоих го аз. — Той просто вече си спомня.

Обърнахме се и видяхме как Дунди се спъна, докато се опитваше да не изостава от Лиъм, който го дърпаше към бензиностанцията. Той погледна назад към мен с широко отворени очи, а Лиъм ритна вратата с крак, за да я отвори. Трясъкът, който издаде при удрянето си в противоположната стена от бетонни блокчета, бе достатъчен, за да изкара и Вида от колата.

Отне две или може би цели три секунди и след това крещенето започна. Навлезли бяха достатъчно навътре в магазина, така че не можехме да разберем какво точно казват, ала някои особено щекотливи думи изскачаха и се повтаряха от време на време: Как можа?… Защо?… Тя, тя, тя.

— По дяволите! — Вида се обърна към мен, а ръцете й непоколебимо се мъдреха на кръста й. — Казах ти да оставиш хлапето на мира. Какво си му направила?

От усилието да не избухна в сълзи усещах кожата на лицето си опъната и гореща.

— … пълен идиот! — крещеше Лиъм. — Защото аз се чувствам като пълен тъпак!

— Той знае ли? — попита Вида. — Каза ли му?

— Не… Мисля, че си спомня. Или аз му върнах спомените. Или пък в действителност не съм му ги и взимала. Не знам. Не иска да говори с мен. Вероятно никога вече няма да ми проговори.

— Не смятам, че това ще стане така — изрази мнение Джуд. — Просто сигурно е изумен. Като че ли…

— Като че ли какво? — прекъсна го Вида.

— Някаква част от него те е помнела. Той толкова се разстрои, когато те открихме, и бе решил, че ще умреш. Помните ли?

— Защо наистина тогава се държеше като такъв кретен? — попита Вида.

— Помисли само. Той знаеше, че Руу е от Лигата, но с нея се държеше по-различно, отколкото с нас, нали? Може би, когато е край теб, доста се обърква. Мозъкът му му говори едно, а инстинктите му — нещо напълно различно.

По този начин ми го бе обяснил и Лиъм. Джуд бе проявил достатъчно прозорливост, за да долови нещо, което аз никога не бих сметнала за възможно. С родителите ми и Сам… Те бяха студени, след като им бях изтрила спомените — или по-скоро запечатала спомените, или каквото там вършех в действителност. Тогава бях толкова малка, че просто бях приела, че някаква част от тях разбира каква съм аз и ме мразят заради това.

Може би тогава не бях напълно на грешен път. Ако бях премахнала спомените им за себе си, но не бях докоснала чувствата, които имаха, дали и те щяха да се усещат като Лиъм? Дали просто и те не бяха уплашени и объркани от това, което изпитваха? По това време майка ми не бе особено стабилна психически, получаваше пристъпи на паника дори и ако закъснеех със секунда на прибиране от училище. Може би в онази сутрин ме бе видяла и всичко й бе дошло твърде много. А татко — спокойният ми татко, моята опора, — той може би се бе притеснявал за нея и затова не ме бе извикал да се върна обратно вътре.

Вероятно можех и тях да поправя. Гласът бе тих, но бе там. Звучеше в ушите ми.

Но това не променя нещата, които Лиъм усеща в момента — отбелязах аз. Или пък начина, по който щяха да се почувстват родителите ми, ако откриеха каква всъщност бе дъщеря им.

Оставих се другите да ме заведат обратно в колата и се настаних на задната седалка. Преди да дойдат да ни вземат, те вече бяха събрали палатката и прочистили периметъра на лагеруване. Не само защото се бяха притеснили за нас, а защото и Вида най-после бе смогнала да изпрати съобщението си до Кейт.

И бе получила друго в отговор.

Вместо да седне на една от предните седалки, Вида се приплъзна до мен. Джуд бе започнал да се качва след нея, но тя го избута обратно с крак и каза:

— Ще идеш ли да извикаш бабчето? И му кажи да си размърда задника!

Джуд запротестира, но Вида вече затваряше вратата.

— Какво има? — попитах, чувствайки се доста по-разтревожена при вида на Разговорника в ръката й. — Какво каза тя?

— Не знам… Има нещо гнило… — отвърна Вида. — Прочети сама.

Синьо-бялата светлина на Разговорника изпълни пространството около задната седалка, докато превъртах разговора нагоре, за да видя последните съобщения.

РАДВАМ СЕ, ЧЕ СТЕ ДОБРЕ // ТРЯБВА ДА СЕ СРЕЩНЕМ ВЪЗМОЖНО НАЙ-БЪРЗО // НАСТОЯЩО МЕСТОНАХОЖДЕНИЕ?

Вида бе написала в отговор:

НАСТОЯЩО МЕСТОНАХОЖДЕНИЕ ДОБРО // УТРЕ МОЖЕМ ДА СМЕ В КАЛИФОРНИЯ

Отговорът бе мигновен:

ЩЕ СЕ СРЕЩНЕМ И ЩЕ ВИ ЕСКОРТИРАМ // ПУЕБЛО, КОЛОРАДО // ОТЪРВИ СЕ ОТ ЦЕЛТА

Знаех, че в кратките отсечени съобщения се губеше гласът на човека. В това се криеше и целта на Разговорника — да предава нужната информация максимално бързо. Отърви се от целта обаче звучеше доста грубо. Не само това, но защо щеше Кейт — или пък Коул — да рискува да напуска Щаба, привличайки излишно внимание към плана си?

НЕ СПОДЕЛЯЙ С ЦЕЛТА МЯСТОТО НА СРЕЩАТА

Под това имаше адрес на улица.

— Мислиш ли, че нещо е станало? — настояваше Вида. — Защо, по дяволите, тя ще рискува да напусне Щаба, при положение че така може да издаде цялата Операция?

— Може да смята, че няма да успеем да прекосим границата на Калифорния без нейна помощ? — това бе доста слаб опит за обяснение, но бе възможен. — Вида, тя лично ли ти даде Разговорника? Искам да кажа, подаде ли ти го физически?

— Да — отвърна Вида. — Нико сам настрои връзката между двата. — Наблюдавах как тъмните й очи постепенно се разшириха, когато в крайна сметка и тя стигна до същата ужасна възможност, на която се бях спряла и аз. — Мислиш, че някой е взел Разговорника от нея ли? Че нещо й се е случило? Или пък е в Коул?

— Смятам, че е възможно някой да е проникнал във връзката между двата ни Разговорника — казах аз, а гласът ми прозвуча доста по-спокойно, отколкото се чувствах. — И през цялото време са прихващали съобщенията ни.

— Няма начин — каза Вида. — При тези устройства просто не можеш да хакнеш линията. Има ли начин да проверим?

Може би — един. Стиснах челюст и изписах всяка дума внимателно, предпазливо.

ЩЕ СЕ СВЪРЖЕМ ПРИ ПРИСТИГАНЕ // ДО СКОРО, АЛИГАТОР

Секундите се провлачваха, а екранът изгасна от липса на активност, но аз не го изключих, а Вида не се отдръпна, докато той не светна отново с пълната си светлина. Вибрацията сякаш пробягваше по целия ми скелет и изпращаше зад себе си вълна от настръхване.

ДОБРЕ // ДО СЛЕД МАЛКО, КРОКОДИЛ

Минаха още десет минути, преди момчетата да се появят на вратата на магазина. Всеки носеше нещо различно в ръце. Дунди бе притиснал към себе си пакет тоалетна хартия. Джуд балансираше с пет различни вида пакетчета чипс, а Лиъм се бореше да не изпусне своите десет бутилки с безалкохолно.

— Ехо, дишай! — напомни ми Вида. — Прави се на спокойна. Трябва само да стигнем до Колорадо.

И да лъжем през целия път дотам, си казах наум, облягайки чело на вратата. Това не бе някакво особено решение. Ако там не ни чакаше Кейт или Коул, това означаваше, че нещо им се бе случило — или планът им с флашката беше разкрит, или някой бе открил, че те знаят точно къде сме, а не правят нищо, за да ни накарат да се приберем. Толкова много възможни заподозрени проблеснаха в ума ми: Албан, съветниците му, Джарвин, всичките му приятели. Не можех да се отърва от чувството, че всичко водеше до флашката. Не можех да се отърва от мислите за това как някой като Джарвин би използвал информацията по-скоро за собствени цели, отколкото за да ни помогне. А най-лошото от всичко беше, че не можехме да научим дали е безопасно да се приберем заедно с флашката обратно в Щаба, освен ако не ни бъдеше потвърдено първо от онзи, който ни чакаше в Колорадо.

Ако това наистина бе Кейт — тогава супер. Пуебло, Колорадо, бе достатъчно добро място, за да се разделим с момчетата. Чувствах се така, както Вида бе казала — нямаше смисъл да се прилепваме към тях, след като евентуално щеше да се наложи да срежем пъпната връв.

Струя студен въздух ни удари, когато те отвориха багажника и сложиха провизиите там. Джуд изпълзя вътре до Вида, опитвайки се да възвърне поне малко чувствителността в ръцете си. От гънките на якето му се освободи леден въздух, когато той се наведе напред към отворите на парното и ги завъртя във всички посоки.

Дунди си възвърна шофьорското място и погледна назад към нас все едно бе изненадан, че го бе открил празно. Срещнах очите на Лиъм точно преди да отвори пасажерската врата и да се издърпа навътре.

Нямах идея какво точно чакаше Дунди, но той постоя в тишина близо пет минути, преди Лиъм най-накрая да каже:

— Може ли за секунда да се престорим, че всичко това не е душеразмазващо-неловко, и дали ще е удобно някой, моля, да ми обясни какво става всъщност?

Дунди най-после спусна ръчната спирачка.

— По-късно. Не мога да карам безопасно и да се ориентирам добре по пътищата, ако не е тихо.

— Бабче — каза Вида, — това е покъртително, дори и за теб. Искаш ли някое от големите деца да кара?

— Аз мога! — предложи Джуд, като щракна капачето на компаса си и застана прав. — Изкарах няколко урока в Щаба.

— Мина един-единствен урок — казах аз — и той завърши, когато ти забърса странично три други коли, докато се опитваше да паркираш.

— Ти размаза онзи красив мерцедес — напомни му Вида. — Онази така красива кола.

— А, онова не беше моя грешка!

Дунди не ни обръщаше внимание и ние се върнахме обратно на магистралата, напредвайки с неговата умерена скорост. Аз се заех отново да разказвам историята по най-добрия начин, по който можех, завършвайки с това, което Коул бе планирал да направи с флашката веднъж щом се озовеше в него. Всичко започна да се излива — от момента, в който бяха донесли тялото на Блейк, бягството в Бостън, срещата с Дунди, откриването му в Нашвил. Лиъм имаше въпроси — удачни — за това как Коул и Кейт смятаха да се опитат да използват изследването като инструмент за връщане на Лигата в правия път.

— Добре — измънка Лиъм, след като свърших, но някак повече на себе си, отколкото на мен. — Значи… Имам само още един въпрос. След като си била готова да рискуваш главата си в тази Операция, за да се опиташ да ме откриеш, какво има в това за теб?

Не беше ли ясно?

— Вече ти обясних. Коул каза, че ако успея да върна флашката, Албан ще му даде каквото поиска. Включително и подготовка по освобождаването на лагерите — казах аз. — А междувременно така щях да съм сигурна, че ти си в безопасност и че Албан няма да има причина да те издирва и да те върне в кошарата.

Когато Лиъм най-накрая проговори, гласът му бе пресипнал.

— А не… че ще развалят сделката с теб? И ще те пуснат да си идеш?

Той прие мълчанието ми като не, каквото то наистина представляваше.

— Ти въобще сети ли се да поискаш това? — прошепна той, а първите следи на гняв бяха започнали да се промъкват обратно. — Ще се върнеш обратно… просто ей така. Все едно тези агенти не са твърдо решени да убиват други деца?

— Трябва да довърша това — казах аз.

— Така ли? А теб кой ще те защити? — изстреля той. — Просто ще им дадеш информацията и ще се надяваш на най-доброто. Ще се надяваш, че няма да се откажат от обещанията си или че няма да те убият просто защото така са го решили? Искам само да знам защо. Защо ще го даваш на тях, при положение че имаме възможност сами да използваме информацията, за да си помогнем? Ако това, което Коул казва, е вярно и са открили причината за всичко, не заслужаваме ли именно ние да я разберем? Да решим какво да направим с тази информация?

Лиъм бе толкова убеден и толкова пламенен, докато изричаше това, че сякаш разцъфваше обратно в старата си личност. Дори и цветът се завръщаше върху лицето му.

— Въпросът не подлежи на дискусия — казах аз. — Съжалявам, но трябва да сме реалисти. Преди… Преди си мислехме, че можем да се справим сами и че не се нуждаем от помощ. Виж какво стана. Имаме необходимост от помощ. Пак можем да постигнем каквото искаме, но не можем да го осъществим абсолютно сами.

— И помощта, която си избрала, е Лигата? — попита той.

Продължих, без да обръщам внимание на това, както и на звука на възмущение, който Вида издаде.

— Всички племена са разпокъсани и няма начин да ги съберем заедно в някакъв вид сила, който да респектира. А дори и да успеем да го направим, ще подействаме само като примамка на СОП, за да дойдат и да ни приберат. Знам. Знам, че мразиш това, че ти не би го избрал, но какво си мислиш, че бихме могли да постигнем с подобно изследване? Да го излъчим по целия свят? Ти имаш ли техника за това? Средства? Опитвам се да измисля какво ще е най-добре за онези деца в лагерите…

— Не — прекъсна ме той студено. — Не, ти въобще не мислиш.

— Решено е, Лиъм — отвърнах аз. — Те може и да нарушат дадената дума, но аз не желая да наруша моята. Не и когато залогът е толкова голям. Ако… Това няма да ми хареса, но ще разбера, ако искате да се разделим сега вместо в Колорадо. Въобще не се налага да се занимавате с всичко това.

— Колорадо? — запитаха в един глас Дунди и Лиъм.

— Най-после получихме съобщение от Кейт — казах аз, като повдигнах Разговорника. — Иска да се срещнем в Пуебло, Колорадо.

— Така ли? — започна Джуд. — Ама защо…

— И кога щяхте да ни кажете на нас? — прекъсна го Дунди.

И независимо от това колко сърдит беше доскоро на приятеля си, Лиъм бе повече от щастлив да го подкрепи сега.

— И ти очакваш просто да ви оставим там? Какво стана с това, че ще сме заедно, докато стигнем до Калифорния?

— Ако тя идва да ни вземе, това е най-вероятно, защото си мисли, че няма начин безопасно да преминем границата на Калифорния — излъгах и се намразих заради това. — Вероятно иска да ни прибере със самолет. Убедена съм, че ще се съгласи да ви остави…

— Недей дори да си даваш труда да довършиш това изречение! — каза Лиъм.

— Добре, добре, добре! — надвика ни Дунди и направи рязък завой надясно. — За бога, моля ви, може ли само за пет скапани минути да млъкнем и да сме наред, и да си спомним, че всъщност сме приятели, които се обичат и не биха желали да се хващат един друг за гушите? Защото точно в момента това ми звучи изключително приятно!

— Някак… — поде Вида, след като бяха изминали пет дълги, неудобни и тихи пет минути — това е дори още по-зле.

Лиъм вероятно бе съгласен с изреченото, тъй като се пресегна и включи с кокалчето на пръста си радиото. После продължи да си мънка нещо, докато въртеше и преминаваше през статичен шум, разговор на испански, реклами, докато най-накрая не се приземи на дълбокия и равен глас на една жена.

— … „Детската лига“ разпространи следното изявление, касаещо Коледната среща на върха…

— А, не. Няма да стане! — каза Дунди, докато се пресягаше да го изключи. — Няма отново да влизаме в това.

— Не! — извикахме в протест и тримата от задната седалка. Джуд притисна лице към металната решетка между себе си и радиото, а в момента, в който от колоните се разнесе и гласът на Албан, Вида се озова до него.

— Ама това е… — започна Джуд с развълнуван глас.

— Ние не вярваме, че мирът, който Грей се старае да установи, е в нечий друг интерес, освен в неговия. Ако тази лицемерна среща на съглашателството наистина се състои, тя ще разруши добрата работа, свършена от обикновените американски граждани по възстановяването на живота, който той разсипа. Ние няма да стоим безучастно и да наблюдаваме отстрани, докато истината се погребва под купища лъжи. Времето за действие е сега и ние ще го предприемем.

Това бе една страхотна малка реч. Достигнала до нас благодарение на Жабешки устни — убедена бях. Този мъж пишеше почти всяка дума, която Албан се насилваше да изкара измежду разтеглените си в усмивка зъби. Дори не ми се налагаше да затворя очи, за да видя плешивата глава на стареца, приведена над ръчно надписаните карти с речта, докато светлините от камерите придават на тънката му кожа син отблясък.

— … запитан за коментар, прессекретарят отговори: Всяка дума, излизаща от устата на терорист, е предназначена да изостри страха и несигурността, които все още съществуват и днес. Джон Албан проговори сега, защото се плаши, че американците повече няма да търпят неговите актове на насилие и непатриотичните му действия — сега, когато мирът и редът са отново възстановени.

— Той не се страхува — изсъска Вида. — Те би трябвало да са ужасени.

Джуд й изшътка, махайки с ръце.

— Може ли да го увеличиш?

— С мен на линията е Боб Нюпорт, главен политически съветник на сенатор Джоан Фрийдман от Орегон. С него ще дискутираме как Федералната коалиция се отнася към Срещата на върха Единство. Боб, чуваш ли ни?

Линията изпращя и няколко секунди единственото, което пълнеше ушите ми, бе тихото бучене на гумите на вана по настилката на магистралата.

— Здравейте. Да… Мери? Простете. Силата на сигнала ни в Калифорния не е… — гласът му прекъсна, ала само за да се появи отново, но този път звучащ по-силно отпреди. — Последните няколко месеца.

— Клетъчните мрежи и сателитите в Калифорния напоследък не са много надеждни — обясних аз на момчетата на предната седалка. — Албан си мисли, че Грей нарочно ги заглушава.

— Боб, преди да те изгубим, би ли ни разказал за плановете на ФК и за подхода ви към тази среща? Би ли ни разкрил основните точки, които сенатор Фрийдман и останалите ще се надяват да обсъдят на масата?

— Разбира се. Не мога да се впускам в големи подробности — линията отново прекъсна, но веднага се завърна обратно. — … определено ще обсъдят признаването на Федералната коалиция като национална партия и разбира се, ще настояваме за серия от избори през следващата пролет.

Новинарката Мери леко се засмя.

— И как смятате, че президентът ще отговори на исканията ви да прекрати предсрочно третия си мандат?

Боб също успя да докара леко пресилен смях.

— Ще изчакаме да видим. Военната повинност, естествено, също ще бъде една от главните дискутирани теми. Бихме искали да разберем дали президентът има планове да я преустанови… и по-точно програмата за Специален отряд Пси, който, както знаем, е основен източник на раздори из цялата страна.

При тази реплика и петимата се наклонихме към светещия в зелено дисплей на радиото. Джуд ме хвана здраво за ръката.

— Мислиш ли…? — прошепна той.

— Ще обсъждате ли също така и рехабилитационните програми? — Мери бе попаднала на едва доловима следа от кръв и сега носът й бе прилепен към земята в търсене на дирята. — Напоследък има пълна липса на информация относно статуса на тези програми и децата, които бяха вкарани в тях. Например правителството вече не изпраща писма до родителите на регистрираните, с които да ги информира за прогреса на тяхното дете. Мислите ли, че това е знак, че програмата следва да премине през някакъв вид трансформация?

— Те наистина ли са изпращали писма? — попитах аз. За пръв път чувах нещо подобно.

— В самото начало… просто едно напечатано писмо, гласящо: Вашето дете прогресира успешно и не причинява проблеми — информира ме Лиъм. — Всички получаваха едно и също.

— В момента нашият фокус е поставен върху плановете, които бихме искали президентът Грей да осъществи, за да стимулира икономиката и да възстанови наново разговорите с нашите бивши международни партньори.

— Но да се върнем обратно на въпроса за отряд Пси — гласът на Мери започна да трепери и да припуква с неестествено металическо пищене.

— Отбий! — нареди Вида. — Иначе ще изгубим сигнала.

— … ще поискате ли от него да излезе ясно и открито да заяви какви изследователски програми са в сила и дали те са успели да постигнат някакъв напредък в процеса на анализиране на причината за ОМИН? Лично аз, като майка на бебе, съм особено заинтересована да разбера дали синът ми, който вече ходи на седмични тестове и наблюдателни сесии, ще трябва да бъде взет в някоя специализирана програма съгласно инструкциите на Регистъра на ОМИН. Вярвам, че доста политици и от двете страни са били в подобно положение, за да съчувстват на хилядите родители, които бяха оставени без отговор — в някои случаи и с години. Мисля, че говоря от името на всички, когато казвам, че това не е приемливо.

— Правилно! — въодушеви се Джуд. — Дай му да разбере, Мери! Не му позволявай да промени темата!

— Вярвам, че ФК би искала да промени… тази програма… — статичен шум отново. Но дори и той не можеше да прикрие колко неудобно му бе на Боб да говори по въпроса. — Ние бихме искали да продължим с едногодишното наблюдение на петгодишни деца в едно от нашите съоръжения, но ако те не покажат… опасните странични ефекти на ОМИН, бихме предпочели да се връщат у дома, отколкото автоматично да отиват в един от тези рехабилитационни лагери…

След рязко щракване линията напълно заглъхна. Новинарката повтаряше името му Боб? Боб? Боб? отново и отново, сякаш беше възможно някак да издърпа гласа му обратно през замрелия въздух.

ДВАЙСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Знаците бяха болезнено искрени, когато наричаха тази част от страната НИЧИЯ ЗЕМЯ. Определено щеше да се усети още по-голямо успокоение в мига, в който щяхме да излезем от територията на Оклахома и да навлезем в Канзас, ако успеехме все пак да различим двете. С часове не бяхме забелязали друго, освен някога зелената висока трева, която сега бе полегнала под лед и сняг. Малки градове, които бавно бяха напуснати от живота и хората. Ръждясващи коли и велосипеди, оставени по протежение на магистралата. Зейнало, празно небе.

Виждала бях пустиня в Южна Калифорния, но това… Това пространство изглеждаше безкрайно и болезнено разтворено. Дори небето сякаш се навеждаше, за да пресрещне магистралата. Спряхме само два пъти, за да претърсим изоставените край пътя коли за остатъци от бензин. Наоколо имаше и функциониращи бензиностанции, но при близо двайсет долара за галон, някак не ни се струваше наложително да си напълним резервоара по легалния начин.

В по-голямата си част трафикът покрай нас преминаваше като лек ръмеж. Една самотна полицейска кола профуча изключително забързано, за да стигне там, накъдето бе тръгнала. Дунди кара през целите пет часа с ръце, здраво стискащи волана. Следващия път, когато спряхме, за да идем до тоалетна, Вида открадна шофьорското място и заключи вратата, принуждавайки го да заеме предната седалка до шофьора, а Лиъм бе изпратен отзад до мен.

Напуснахме плоските равнини и се отправихме към планините, покрити от тъмнина. Това бе единственото предупреждение, което получихме, че приближаваме към Колорадо. Щяха да минат още часове, преди да стигнем до Пуебло, но топката в стомаха ми сякаш не се вълнуваше от това. Пред нас светлинните линии придаваха форма на далечните градове, които нарастваха и ставаха по-големи и по-озарени, докато слизахме в долината. Бях прекалено угрижена, за да спя като Джуд и Дунди. Едната ми ръка бе сключена около Разговорника и флашката в джоба на палтото ми. Опитвах се да задържа мислите си фокусирани над това, което предстоеше. Представях си всички различни възможни сценарии и как щяхме да изпълним всеки един от тях.

Вида и аз щяхме да разучим местонахождението. Ако бе само един човек — Джарвин или някой от другите агенти, — щяхме лесно да се справим с него. Тя щеше да го нападне по нейния си начин, а след нея аз да го довърша по моя си. Ако там ни чакаше група въоръжени агенти, щяхме да се изтеглим, преди да ни забележат. Това трябваше да сработи. Ще сработи, повторих си наум. Единственият сериозен въпрос бе какво щяхме да правим, ако вече не бе безопасно да занесем флашката обратно в Щаба? Ако Коул и Кейт ги нямаше. Ако бяха мъртви.

Очите на Лиъм бяха затворени, а дишането му беше по-спокойно, отколкото през последните дни. От време на време фаровете на някой самотен камион изпълваха прозореца, на който той се бе облегнал, и осветяваха златисторусата му коса. И в тези няколко безценни секунди не забелязвах раните или синините по лицето му. Нито пък тъмните кръгове под очите му.

Носещата се от радиото песен на Beatles постепенно даде път на тихото дрънкане на Fleetwood Mac, което най-накрая избледня, за да премине във веселите начални акорди на Beach Boys и тяхната Wouldn’t It Be Nice.

Не знаех това до момента, в който наистина осъзнах, че краят настъпваше, че след няколко километра и часове щях да оставя тази кола и да затворя вратата зад себе си за последен път. Достатъчно трудно ми беше да им позволя да си идат и преди, а сега… Може би това беше моето истинско наказание за нещата, които бях сторила — бях хваната в капана на свят, в който трябваше да ги напускам отново и отново, и отново, докато в сърцето ми не останеше нищо, което вече да можеше да се счупи.

В този момент не се притеснявах или срамувах да плача. По-добре беше да го излея навън, докато другите спяха, а Вида се бе концентрирала върху тъмния път. Позволих си, само този път, да потъна още по-надълбоко в болката. Позволих си да се зачудя защо всичко това ми се бе случило — на всички нас, — докато почти не бях убедена вече, че формата на флашката ще остане като жигосана върху дланта ми.

Поне сега евентуално щяхме да знаем кой… за какво… бе отговорен. Щях да имам нещо друго, което да обвинявам, освен себе си за кашата, в която се бе превърнал животът ми.

А и тази песен, която не свършваше. Тя продължаваше да свири — този тъп оптимистичен ритъм от гласове и изпънати до краен предел струни, обещаващи едно бъдеще, което никога нямаше да е мое.

Докосването първоначално беше толкова колебливо, че си помислих, че той все още спи и се мърда в съня си. Ръката на Лиъм се озова долу на седалката до моята. Пръстите му се приближаваха със сантиметри — един по един, — докато не захванаха моите по начин, който бе толкова нежен, колкото и срамежлив. Захапах устна и позволих на топлата му груба кожа да погълне моята.

Очите му все още бяха затворени и си останаха така, макар че го видях как се бори, за да преглътне. Сега нямаше нищо за казване. Преплетените ни ръце се вдигнаха, насочени от него, за да се облегнат на гърдите му. Останаха там — по време на цялата песен, през планините и градовете… До самия край.

Пуебло — ДОМ НА ГЕРОИ! или СТОМАНЕНИЯТ ГРАД НА ЗАПАДА, в зависимост от това на кой знак щяхте да се доверите — бе почти изоставен, но не достатъчно празен, за да успокои ума ми, докато преминавахме покрай редица от трептящо улично осветление и празни магазини за коли. Приличаше на това, което бяхме видели до момента, само че тук бяхме заобиколени от планини от всички страни, издигащи се сред иначе равния и сух пейзаж. Винаги си бях представяла този щат като една гигантска планина, която бе неизменно покрита с дебела покривка от напръскани със сняг иглолистни гори и писти за ски. Определено имаше сняг, който се разстилаше над далечните Скалисти планини, но тук — на дневна светлина — нямаше дървета, зад които да се скрием. Нямаше цъфтящи цветя, които да придават красота. Животът на подобно място определено изглеждаше като нещо неестествено.

Вида паркира вана от отсрещната страна на улицата срещу адреса, който Кейт ни бе изпратила, оставяйки го да затихне неочаквано.

— Убедена ли си, че това е правилното място? — попита Дунди, поглеждайки отново надолу към таблета. Той имаше право. Среща в изоставено заведение за бързо хранене определено бе странно, но бе наистина напълно в реда на нещата спрямо онова, което бях видяла като чувство за хумор от страна на Коул. Все пак странността ме накара да се усъмня.

— Не виждам никого вътре — каза Дунди за десети път. — Не знам… Дали пък да не направим още едно кръгче?

— Бабче, успокой се, ще хвана язва от теб — отвърна Вида, докато вкарваше колата в паркинга. — Вероятно чака в една от тези коли.

— Да — каза Лиъм. — Но в коя точно?

Повечето бяха малки седани в най-различни цветове и форми. Единственото общо нещо помежду им, освен поражението, което слънцето бе нанесло на боята им, бе, че всеки сантиметър от тях беше облечен в прах. Таваните, прозорците, капаците. Изключение правеше бял джип — колелата и долната част на колата бяха омазани в мръсотия, но останалата част беше сравнително чиста. Не бе стоял тук дълго.

— Тя каза, че трябва да се срещнем вътре — информирах ги аз, докато разкопчавах колана си. — Ще започнем оттам.

— Чакай! — започна Дунди, а в тона му се прокрадваше лека паника. — Не можем ли просто… да изчакаме още няколко минути?

— Не можем да я караме да чака — уведоми го Джуд. — Тя вероятно умира от притеснение.

Срещнах погледа на Вида в огледалото за обратно виждане.

— Защо не ни изчакате тук и не напълните една раница с провизии — предложих им аз, стараейки се да звуча както обикновено. — Вида и аз отиваме да разберем всичко от нея. Ще видим какви са плановете й и дали е безопасно и вие, момчета, да пътувате с нас.

— Добре — съгласи се Джуд. — И аз ще дойда след малко!

— Не бързай — казах му, докато прескачах дългите му крака. — Помисли си за това, от което ще се нуждаем.

— Но Кейт най-вероятно ще има всичко, от което бихме имали необходимост — запротестира той. — А и аз просто искам да я видя. Имам чувството, че мина цяла вечност.

Вида схвана сигнала ми и също разкопча колана си.

Аз затворих вратата зад себе си, като внимавах да не надзъртам към лицето на Лиъм, докато минавах край задницата на колата, за да пресрещна Вида. Чу се тихо щракане, когато тя провери пълнителя на пистолета в ръката си.

— Не проникваме вътре, докато не се установи, че няма да се натъкнем на стена от оръжия, capisce? Влизаме и излизаме. Оставаме достатъчно дълго, колкото да си направиш мозъчното вуду и да проверим дали другите са наред — каза тя. — С колко време мислиш, че разполагаме, преди Джудит да започне да хленчи, да проявява нетърпение и да ни последва?

— Десет минути максимум. — Може би дванайсет, ако Лиъм го разсейваше.

Придържахме се към сенките на улицата, лъкатушейки между колите. Не се бях почувствала нервна до момента, в който ми се стори, че виждам трепкане на светлина и движение през един от прозорците на ресторанта. Но Вида ме държеше за ръката и ме дърпаше около огромните контейнери за смет и техните разлагащи се, забравени вътрешности. Задната врата беше подпряна да стои отворена с един малък камък. Вида изгуби само секунда, за да погледне към мен, след което се гмурна в тъмната кухня на заведението. Вратата се затвори зад нас, а аз заключих колкото успях по-тихо.

Отражението на Вида проблесна в хладилника от неръждаема стомана, който бе от другата страна на стаята, и аз се обърнах, за да я видя как се снишава и се придвижва покрай сребристите фритюрници и празните рафтове. Срещнахме се при вратата, която водеше до служебния плот и самата зала за хранене.

След като превключих предпазителя на пистолета си, се наведох надолу, преминавайки покрай предния плот и празните места, на които обичайно седяха машините за сладолед. Не. Въпреки светлините и едва доловимата сладка миризма, която все още се долавяше във въздуха, това не беше действащ ресторант.

И единствената жива душа в залата за хранене, като изключим нас двете, определено не беше Кейт.

Той бе седнал в самотното бяло пластмасово сепаре, което не се виждаше директно от широките прозорци. Прелистваше лениво някаква стара парцалива книга с меки корици, наречена Събрани съчинения на Фридрих Ницше. Носеше бежови панталони и сив пуловер над бяла риза с копчета. Ръкавите и на двете бяха прилежно навити. Тъмната му коса беше леко по-дълга, отколкото си я спомнях, и падаше в очите му всеки път, когато се навеждаше напред, за да прелисти страница. Но най-странната част от този образ на Кланси Грей не бе фактът, че той бе тук, насред пущинака, в заведение за бързо хранене, под избледнялата реклама на някакъв нов вид вафлена фунийка, а това, че беше достатъчно спокоен, че да си вдигне краката върху отсрещната страна на сепарето.

Той знаеше, че съм там, трябваше да знае, но не помръдна, когато изникнах зад него и притиснах дулото към задната част на главата му.

— Може ли поне да изчакаш, докато си свърша главата? — попита той, а гласът му бе привлекателен както винаги. Усетих как стомахът ми трепна съвсем мъничко. Усетих също така и нещо друго — така познатото леко движение някъде назад в ума ми.

— Свали пистолета, Руби — каза Кланси, докато затваряше книгата.

Част от мен искаше да се изсмее. Ама той сериозно ли се опитваше да направи това? Оставих невидимите пръсти на ума му да докоснат за секунда моите, преди да пусна помежду им острата като бръснач стена. Този път Кланси се помръдна — наведе се рязко напред и изсъска от болка, докато се обръщаше към мен.

— Добър опит — похвалих го аз, успявайки да задържа и гласа, и ръката си спокойни. — Имаш трийсет секунди да ми обясниш какво, по дяволите, търсиш тук и как така успя да проникнеш в Разговорника ни, преди да сторя това, което следваше да съм свършила още преди месеци.

— Ама ти определено не знаеш как да се пазариш — смъмри ме той. — В предложението ти няма нищо за мен. Ако ти кажа, умирам, а ако си мълча — също. И как следва това да е мотивиращо за мен?

Той ме дари с най-добрата си усмивка, нещо в стила на синчето на политика, и аз долових как отдавна врящият в мен гняв започва да кипва и прелива. Исках да го видя как се страхува, преди да му отнема живота. Исках да се почувства уплашен и безпомощен, така както се бяхме почувствали ние в онази нощ.

Престани — казах си. — Успокой се. Не може отново да постъпваш така. Контролирай се!

— Защото има и трети, по-гаден избор — отвърнах му аз.

— Какъв? Да ме предадеш на СОП ли?

— Не — казах му. — Да те накарам да забравиш кой си. Какво можеш да правиш. Да изкарам всеки спомен от главата ти.

Ъгълчето на устата на Кланси се повдигна.

— Липсваха ми празните ти заплахи. Наистина ми липсваше. Не че не съм те следял какво правиш. Впечатляващо беше да те наблюдавам тези няколко последни месеци.

— О, убедена съм — казах аз, а захватът върху пистолета ми се стегна.

Той се облегна назад на сепарето.

— Следя всичките си добри стари приятели — Оливия, Стюарт, Чарлз, Майк, Хейс. И разбира се, теб.

— Еха! Ама ти наистина знаеш как да ласкаеш момиче.

— Обаче трябва да ми разясниш — защо се разделихте ти и Стюарт? Прочетох доклада в сървъра на Лигата. Прибраха ви и двамата, но нямаше упоменаване защо той е бил пуснат.

Не отговорих нищо. Кланси преплете пръстите си върху масата, а на красивото му лице разцъфтя всезнаеща усмивка.

— Виж се само! Направила си невъзможния избор — каза той. — Знаеш ли, че именно така бе писал за теб във файла ти твоят Закрилник. Това бе обяснението й, защо е поставила именно теб като Водач на малкия ви тъжен екип. Руби е настроена яростно да защитава другите и притежава силната воля и жилавостта, които са необходими при взимането на невъзможни решения. Това ми хареса. Много поетично.

Той напусна сепарето, като вдигна и двете си ръце в класическа поза на предаващ се. Тя бе толкова искрена, колкото и усмивката му.

— Руби — гласът му бе нежен, а ръцете му се спуснаха и застанаха така, сякаш щеше да прегърне някого. — Моля те! Толкова се радвам да те видя отново…

— Стой точно там, където си! — предупредих го и отново вдигнах пистолета.

— Няма да стреляш по мен — продължи Кланси, а гласът му добиваше онзи копринен тембър, който използваше винаги когато искаше да повлияе на някого. Усетих гъделичкане по кожата си, а ръцете ми станаха хлъзгави. Мразех го. Мразех го за всичко, което беше направил, но най-вече го мразех, защото беше прав.

Изражението ми явно ме бе издало, защото той скочи към мен, а пръстите му се устремиха към пистолета ми.

Изстрелът падна като гръм и мълния. Куршумът проряза въздуха и го улови през ръката. Експлозията последва секунда по-късно. Кланси зави от болка, строполявайки се на колене. Лявата му ръка прихвана мястото, на което куршумът бе одраскал дясната му ръка.

Чувах как Джуд удря по задната врата на кухнята, заглушените му викове, но в полезрението ми се появи Вида. Тя се изправи зад плота, а пистолетът в ръката й бе насочен право към главата му.

— Тя ти каза да си стоиш на мястото — напомни му студено тя, докато идваше, за да застане до мен. — Следващия път ще пострадаш по-сериозно.

Усетих опасността с две секунди закъснение, когато Кланси вдигна глава.

— Спри…!

Вида издаде звук, подобен на внезапен стон, а лицето й се сбръчка от силата на нахлуването на Кланси. Тя трепереше, докато се бореше — съзрях това в очите й точно преди да станат стъклени под влиянието на мисловния му допир. Ръката й се тресеше, докато отново вдигаше пистолета, но този път… насочен към мен.

— Свали си пистолета и ме изслушай! — нареди Кланси. Той бе смогнал отново да се изправи и да седне в края на сепарето, наблюдавайки петното кръв, което помрачаваше доскоро непокътнатата му риза. Не помръдвах. Борех се с всеки порив в тялото си, който искаше да го застреля на място и да приключи с въпроса. Зад мен Вида трепереше. Усетих тресящото се дуло на пистолета, което се опря в черепа ми. Бузите й бяха мокри, но не се загледах достатъчно дълго, за да разбера дали това бе пот, или сълзи.

Изненадах се колко малко страх усещах в момента, като изключим това, което се случваше с Вида. Ако Кланси си бе направил труда да организира всичко — да дойде тук, да хакне връзката на Разговорника ни, да падне толкова под нивото си, докато ни чака в толкова евтина закусвалня — то, значи, определено имаше някаква цел. А нямаше да може да говори с мен, ако бях мъртва.

— А — каза тихо той, все едно бях изрекла мислите си на глас.

Кланси премести погледа си обратно към Вида. Пистолетът се отдръпна и застана отстрани на слепоочието й.

— Не би го направил — прошепнах аз.

— Държиш ли наистина да ме изпиташ? — той само повдигна вежди и махна с ръка към отсрещната половина на сепарето. Канеше ме да седна. Останах права, но пуснах отново предпазителя на пистолета си и го вкарах отзад в панталона си.

Мога да прекъсна връзката, помислих си, оставяйки ума си да достигне до нейния, ала се блъснах в лист стомана, който се бе разтопил около мислите на Вида. Независимо колко усърдно се хвърлях срещу него, той все ме изтласкваше назад. Затваряне.

— Доста си напреднала — призна Кланси. — Ама ти сериозно ли допускаш, че ще успееш да разрушиш захвата ми, преди да я накарам да стреля?

Не, помислих си, надявайки се, че очите ми ще успеят да предадат на Вида колко съжалявам и че все още не съм се предала.

— Откога следиш разговора ни по Разговорника? — попитах и се обърнах обратно към него.

— Опитай се да познаеш. Давам ти и втори опит. Кога точно започнах да ви отговарям вместо Катрин Конър? — Той започна да барабани с пръсти по масата, а ръката на Вида се успокои и пръстът й се затегна около спусъка. Свих юмруци, но седнах на мястото срещу неговото, без да прикривам отвращението върху лицето си. — Тя много се притеснява за всички вас. Трябва да й се признае, че се усети доста преди вас, че насреща не сте вие. И даже още повече — изпрати ви в Нашвил. Предполагам, че там сте се натъкнали на онзи позьор. Справихте ли се с него?

Отне ми време да разбера, че имаше предвид Нокс.

— Това вероятно те е убивало — подех аз. — Да знаеш, че онова бедно малко Синьо момченце се представя наоколо със самоличността, която ти си изградил. Наясно ли си, че при него беше един от Червените ти?

— Чувал съм слухове за това — Кланси махна пренебрежително с ръка. — Знаех, че този Червен е повреден, иначе щях сам да отида и да си го взема. Щеше да ми е безкрайно полезно да ми е под ръка, но нямах време да се занимавам с него и да го тренирам отново, да му свалям програмирането на мозъка и да го изграждам наново.

— Те го унищожиха — ти го унищожи — казах аз. — Просто като предложи тази програма на баща си. Онова момче беше… Той бе като животно.

— А какъв друг изход имаше за тях? — попита Кланси. — Дали щеше да е по-добре, ако бях оставил хората на баща ми да ги убият всичките, както направиха с Оранжевите? Дали е по-добре да надвиеш чудовището, или да се оставиш тихо да те погълне? — Той започна да опипва краищата на старата си книга. — Добър въпрос за Ницше. Аз знам отговора. А ти знаеш ли го?

Не знаех кой е Ницше, а и не държах особено да разбера. Нямаше да го оставя да отмести темата на разговора.

— Кажи ми защо си тук? — попитах аз. — За Червените ли става въпрос? Или вече ти е писнало да прецакваш хората? Предполагам, че ти е доста самотно само с егото ти за компания.

Кланси всъщност се засмя.

— Аз пръв ще призная, че планът ми за Ийст Ривър бе доста детински. Напълно му липсваше нужната изтънченост, за да се увенчае с успех. Изпреварил бях сам себе си. Нещо като да влезеш да плуваш, преди водата да се е стоплила. Не. Сега съм тук, защото исках да те видя.

Всяка става в тялото ми сякаш отново биваше сграбчвана от хватката на студен ужас.

Атаката му ме сепна като нож в тъмното. Странното, смущаващо усещане в задната част на черепа ми бе единствената изненада. Но и аз бях бърза. Както ни казваше инструктор Джонсън: Понякога едничкото време, в което противникът ни не се пази, е мигът, в който е по средата на замаха. Затова и атакувах. Вече знаех какво правя. Блокирах нападението му с мое собствено, продължавайки направо към дълбините на ума му.

Образи и усещания летяха насам-натам, бликаха като яркобели светкавици и се променяха в момента, в който сякаш хващах някой от тях. Фокусирах се над един, който продължаваше да изниква — женско лице, обрамчено от руса коса — и го сграбчих, издърпвайки го най-отпред сред мислите му.

Сцената се завъртя около мен — първоначално трепереше и бе бледа, но ставаше все по-ярка, колкото по-дълго я задържах. С всеки мой дъх се пръкваше някой нов детайл. Тъмната стая затрептя в ума ми, преди да се появи кръг от маси от неръждаема стомана. Също толкова бързо тези маси се запълниха от бляскави машини и сложни микроскопи.

Жената вече не бе само лице, а цял човек. Стоеше по средата на всичко това. Макар лицето й да бе спокойно, ръцете й бяха изпънати пред нея по някакъв омиротворяващ начин, който ме накара да си помисля, че се опитва да озапти някого или да се защити.

Жената се подхлъзна на нещо зад себе си, докато отстъпваше, и това я запрати с препъване към земята. Разпръснатото по плочките около нея стъкло пламна, когато прихвана светлината от близкия огън. Наведох се към нея и забелязах малката струйка кръв върху лабораторната й престилка и устните й, които оформяха думите: Кланси, не, моля те, Кланси…

Не разбрах точно как двамата се озовахме на земята, пълзейки настрани един от друг със слаби, треперещи крайници. Чух отново как Джуд крещи името ми отвън, удряйки с юмруци по задната врата. Притиснах ръка към гърдите си, все едно това щеше да спре галопиращия ритъм на сърцето ми. Кланси не можеше да престане да кима с глава — вероятно от отказ да повярва или за да я прочисти. В продължение на един дълъг, ужасяващ момент не правихме нищо друго, освен да се взираме един в друг.

— Предполагам, че този там, който удря по вратата като куче, което иска да го пуснат, е Стюарт? — попита той накрая.

— Не е — казах и стиснах челюст. — Той си тръгна. Те просто ни оставиха тук.

Очите на Кланси се преместиха отново на Вида и чух нещо като скимтене.

— Казвам ти истината! — настоях аз. — Мислиш ли, че бих му позволила да се забърка в тази каша? Той си тръгна. Изчезна.

Той ме погледна втренчено, очите му проследяваха линиите на лицето ми с едва доловимо забавление и с малко повече от лека досада.

Страничната стъклена врата на ресторанта изведнъж бе разбита от някаква сила, която не успях да забележа. Цялото внимание на Кланси се премести от мен към Вида, а в тъмните му очи светеше гняв. Дори не ми хрумна да си и помисля кой нахлуваше — тялото ми се движеше доста по-бързо от мозъка. Хвърлих се в краката на Вида, бутнах я на земята и избих пистолета от ръката й, преди Кланси да може да направи каквото и да е.

Превъртях се по гръб и се прицелих от земята в него и с двата пистолета. Вида ругаеше и беснееше от объркването, докато излизаше от мъглата на Кланси. Очите ми бяха застопорени върху него, а неговите — върху момчетата, които щурмуваха с такава мощ, че се приплъзнаха през купчините счупено стъкло.

Не! — казах си. — Не, не тук!

— Той си тръгна — измърмори Кланси с тънък глас, опитвайки се нескопосано да ме имитира. — Изчезна.

Погледът на Лиъм се премести от мястото, на което се намирах на земята, към Кланси, който все още седеше в сепарето и въртеше очи към небесата в знак на раздразнение. И тогава Лиъм се раздвижи и тръгна към него с маска на чиста, непоколебима ярост, разстилаща се непроницаемо по чертите му. Разчетох решимостта му, прочетох я в начина, по който юмрукът му се издигаше, копнеещ за кръв. И Кланси го разбра.

— Недей…! — извиках аз. Лиъм внезапно спря, а всеки мускул от тялото му престана да функционира, когато Кланси проникна надълбоко в ума му. Видях го как се свлича на земята, без да има възможност да реагира.

Изправих се на крака, докато президентският син гледаше надолу към Лиъм с ръце, скръстени пред гърдите си. Кръвта от раната му капеше върху якето на Лиъм. По лицето на Лиъм се смениха премигване и гримаса, за да отстъпят място на червена каша от агония, и тогава усетих, че то бе по-различно отпреди. Хладната усмивка на Кланси, докато се взираше надолу към него, беше много по-ужасяваща от онази в Ийст Ривър.

— Престани! — казах, заставайки между двамата. Избутах Кланси назад и наврях единия пистолет под брадичката му. — Пусни го! Кланси!

Не съм сигурна защо той ме послуша и охлаби захвата си. Оставих очите си да му разкажат за всичко, което бях готова да сторя с него. А и самият Кланси бе съумял да осъзнае, точно като мен, че не бих го убила, за да се защитя, но нямаше да се посвеня да го направя, за да спася хората, които обичах. И след като той вече не можеше да проникне в съзнанието ми, просто нямаше друг начин да ме контролира извън тях. Гневът затъмни очите му, а той отстъпи назад със стисната челюст.

Принудих го да влезе обратно в сепарето, като се погрижих да чуе, че махам предпазителя. Ръцете ми трепереха, но не от страх, а от пулса ми, който така внезапно и изключително се беше забързал. Силата, която усещах, докато го наблюдавах как се свива, без дори дума да премине помежду ни, бе опияняваща. Щях да го направя, а ако пак се опиташе да насили някого от приятелите ми, щях да го убия. И последното нещо, което щеше да види, щеше да е усмивката на лицето ми. Трябваше да се махнем оттам, докато все още разполагахме с флашката и предимството.

Видях как мисълта проблесна зад очите на Кланси, как цялото му тяло сякаш се успокои, след като най-после успя да открие какво точно да каже, за да остане жив.

— Ако ме застреляте сега, няма да разберете какво ще се случи с приятелите ви в Калифорния. Не и преди и те да умрат.

ДВАЙСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Именно Джуд успя пръв да проговори, макар и гласът му да бе доста слаб. Видях как ръката му излетя нагоре и притисна компаса към гърдите му.

— Какво искаш да кажеш?

Аз избутах дулото на пистолета по-близо до лицето на Кланси.

— Отговори му!

В този момент ми стана точно толкова ясно, колкото и на Кланси, че досега той никога не бе попадал в подобна ситуация — такава, от която не може да се измъкне, нито пък успява да контролира. Отвращението и безсилието бяха дамгосали върху лицето му грозна гримаса.

— Имам източник в Лигата, който казва, че привеждат в действие плана с взривяването на онези хлапета. Ако ме убиете, няма да разберете къде или пък как ще стане.

Поклатих глава, но вътрешно стомахът ми се стегна.

— Кой е източникът ти? Откъде да знаем? Може да си свалил тези планове и от компютърна мрежа.

Самодоволната усмивка на лицето му беше достатъчна, за да ме накара да пожелая да дръпна спусъка. Той изрече името, като наблягаше на гласните.

— Общият ни познат. Нико.

— Не! — извика Джуд. — Не! Руу, той лъже…

— Нико и аз се познаваме отдавна — прекъсна го Кланси, поглеждайки към мястото, на което Лиъм се бореше да се изправи обратно на крака, кашляйки.

— Ти някога казваш ли истината? — попитах аз. — Никога не си имал достъп до Нико. Докато Лигата го освободи, той е бил в изследователската програма на Леда, а откакто е в Щаба, не го е напускал.

Кланси ме стрелна така, сякаш му бе трудно да повярва, че досега не бях успяла да навържа нещата.

— Руби. Помисли! А къде е бил той преди това? Наистина ли никой от вас не знае?

— Знам, че ще ти сваля кожата от лицето и ще си направя панделки за коса от нея — изръмжа Вида от пода, докато осезаемо се бореше да се изправи на крака. Тя му се усмихна презрително, издърпвайки яростта си около себе си като броня.

— Ето това е дух! — прошепна Дунди, докато я чакаше най-после да приеме помощта му, за да стане. Което, естествено, тя не направи.

— Какво? — попита ме Джуд, идвайки зад мен. — Той за какво говори?

Стана ми лошо, отпаднах дотолкова, че за малко пак да тупна долу.

— Нико в Търмънд ли е бил? Докато и ти си бил там?

— Ииииииии, тя схвана. Най-после! — Кланси ме аплодира. — Ние бяхме дружки по скалпел. Обичаха да сравняват мозъците ни. Така изучаваха деца от различните краища на цветния спектър. По онова време и двамата ни бяха докарали в лагера в един и същи ден.

Умът ми препускаше, мъчейки се да разбере как бе възможно да не съм проумяла това досега, както и дали Нико някога бе намеквал нещо по въпроса. Но пък не можех и да си спомня дали някога му бях казвала, че съм била в Търмънд. Дали пък Кейт не беше?

— Ти да не искаш да кажеш, че старецът ти им е разрешавал да експериментират върху теб? — гласът на Лиъм, който дойде и застана зад мен, бе груб.

Кланси забарабани с пръсти върху масата. Той нямаше доказателства. Баща му се беше съгласил това да се осъществява само ако изследователите не оставят белези.

— След като излязох от лагера, често се чудех какво се бе случило с останалите. Досетих се, че са преместили експериментите някъде другаде, след като започнаха да разширяват лагера и да вкарват в него деца като нашата приятелка Руби. Отне ми известно време да открия, че те са били отведени в лабораториите на Леда Корп във Филаделфия.

Стомахът ми се преобърна. Пробвах да изрека нещо, каквото и да е, но образът на Нико — малкия и уплашен Нико, — завързан за някое от леглата в Лазарета, бе прекалено много за възприемане от страна на съзнанието ми. Не можех да обработя нищо друго.

— Още преди Ийст Ривър — каза Кланси, скръствайки ръцете си на масата пред себе си, — разбрах, че единствените деца, които някога щяха наистина да проумеят какво се опитвах да направя, бяха онези, които бяха там с мен. Мислех си, че те може да са полезни. Но към момента, в който попаднах на следите им в Леда Корп, Николас бе единственият останал жив, чийто мозък не бе изцяло изпържен.

— И единственото, което на теб ти остана, беше да изчакаш, докато Лигата го освободи, за да го направиш полезен — казах аз с отвращение. — Смяташе ли да го убедиш да избяга и да дойде при теб в Ийст Ривър, преди планът ти да се провали?

— Никого не съм очаквал. А ти кой си мислиш, че даде информация на Лигата за това какво правят в тази лаборатория? Кой мислиш, че им предложи начин, чрез който да изведат децата навън? Естествено, наложи ми се да бъда търпелив и да изчакам да го изпратят в Калифорния, преди да се свържа с него. И не, никога не съм планирал да го викам в Ийст Ривър, Руби. Там той ми беше по-удобен. Събираше всякаква информация за Лигата, която ми бе нужна.

— Не — каза Джуд и прокара ръце назад през косата си. — Не, той не би…

— Вие всички не го преценихте добре. Всъщност го подценихте. Никой никога не го е подозирал, независимо от това колко го карах да рови — очите на Кланси бяха върху пистолета, когато продължи: — Именно той ми каза, че Лигата започва с прикрепянето на бомби към деца. Затова и хакна линията на Разговорника за мен. За да можем да се срещнем. За да му направя тази услуга.

— Той каза ли ти за флашката? — попитах аз. — Ти всъщност си тук заради това, нали?

Веждите му се повдигнаха, а устните му се разшириха едва-едва. Жадният блясък се бе завърнал в очите му.

— Флашка? И какво има на тази флашка? Нещо, което ще ми хареса ли?

— Ах, ти… — думата се задави. Кланси ни огледа всички, все едно се чудеше в чий ум да проникне. Кой от нас щеше да му осигури най-лесен достъп до истината. Върнах вниманието му към себе си посредством пистолета.

— Той ми каза, че търсиш Стюарт, защото бил в опасност. Моята роля беше единствено да ви доведа дотук и да ви кажа какво се е случило. Но още нещо ли има?

— Говори! — заповядах аз. — Кажи ми всичко и може би — евентуално — ще оцелееш.

Кланси въздъхна. Нежеланието му намали вълнението от потенциалното злато, на което се бе натъкнал.

— Преди два дни няколко агенти са вдигнали бунт. Убили са Албан и са завзели контрола на организацията. Всички, които са били против тях, са били затворени или убити. — Той погледна към Лиъм, а в ъгъла на устните му напираше усмивка.

Коул. Кейт. Всички инструктори. Дори изтощеното лице на Албан, пожълтялата му усмивка — всички преминаха през съзнанието ми.

Веднъж, след като първоначалният шок поизчезна, Лиъм започна да се тресе. Сложих ръка на рамото му, за да го успокоя. Но този, за който следваше да се притесня, бе Вида. Тя насочи юмрук в посока на самодоволното лице на Кланси. Дунди едва успя да я прихване около кръста, а силата, която му отне да я издърпа назад, ги изпрати и двамата смачкани на пода. Тя виеше — действително виеше, — докато се бореше с него и го риташе, мъчейки се да се измъкне от жилавите му ръце.

Лиъм бе посрещнал новините за брат си в шок, а Вида бе погълната от собствения си огнен гняв. Но Джуд… той се разпадаше в онзи вид дълбока тъга, която бе белязана единствено от тихи сълзи.

— Какъв е планът им? — попитах аз. — Подробностите.

— Утре в шест сутринта ще ги изведат от Лос Анджелис. — Потресът ме отблъсна крачка назад, а разстоянието помежду ни се изпълни с доловим ужас. Усетих го как ближе кожата ми, оставяйки зад себе си ледена пот. Толкова скоро. Опитах се да изчисля наум колко време щеше да ни отнеме да стигнем с кола, както и да намеря отнякъде онези допълнителните часове от деня, които ни бяха нужни, за да се озовем там навреме. — Според Нико останалите деца нямат никаква идея какво се случва. Изглежда, че любимата ви Кейт е успяла да предупреди само него, преди да я отведат и нея.

И някак — по някакъв начин — това се оказа най-лошата част, най-трудното нещо за научаване.

— Къде са я отвели? — попита Вида. — Кажи ми, скапано копеле, или ще ти съдера…

— Защо утре в шест? — намеси се Дунди, който все още се бореше да озапти ръцете на Вида.

— Защото е Коледа — отвърна Кланси, все едно това бе най-очевидното нещо на света. — Онзи патетичен опит на баща ми да сложи началото на мирна среща на върха, защо и те да не поискат да откраднат малко от светлината на прожекторите? Да подкопаят всичко, на което вероятно Федералната коалиция ще бъде принудена да се съгласи?

Не, не, не, не, молех се аз, сякаш това можеше по някакъв начин да промени положението, сякаш тази малка молитва бе способна да унищожи ужаса, който пълзеше навсякъде в мен.

— Успех със завръщането — каза Кланси, а от всяка негова дума се процеждаше злоба. — Знаете ли колко време ми отне да открия самолет и източник на керосин, за да стигнем дотук? Дни. Почти цяла седмица търсене и после цял ден, за да намеря пилот. Дори и да можете да преминете разстоянието за шест часа, пак ще трябва да прекосите блокадите, които баща ми и Федералната коалиция са изградили от всяка страна на границата на Калифорния, при това — без да ви хванат. И смятате, че това ще мине гладко, така ли? Да знаете, че сте могли да спасите тези деца, но само ако сте имали на разположение още няколко часа.

Бях толкова убедена, че омразата ми към Кланси има естествен край, в който някой ден щях да се спра, точка, която щях да достигна не когато му простях, а когато приемех онова, което вече се бе случило, и просто продължах напред. Но очевидно нямаше да сработи по този начин. Виждах го сега. Чувството бе като дим, то променяше миризмата и формата си с всеки изминал месец или година. Ала никога нямаше да мога да се отърва от него. То щеше само да расте и да расте, и да расте… докато някой ден най-после не ме задушеше.

Не дадох шанс на другите да изкажат мнението си. Не исках никой от тях да се мъчи да ме разубеждава, не и когато в Калифорния се намираха двайсет други деца, които щяха да бъдат изпратени на смърт, а ние нямахме време. Никакво време. Очите ми се преместиха върху Джуд, който се бе облегнал на стената. Пръстите му държаха компаса, а лицето му беше перфектният портрет на мъката, в който се борех да не се огледам като в огледало.

Вместо това оставих гнева да потече наново през мен. Прилепих пистолета в лицето на Кланси и го хванах за яката на ризата. Това е единственият начин, казах си, докато го издърпвах на крака. Носът му кървеше, а той изглеждаше така, сякаш не можеше да го повярва.

— Да вървим! — изсъсках аз. — Ще ни откупиш часовете, от които имаме нужда.

— Някой ли няма да забележи, че това липсва?

Погледнах назад към Дунди, докато изкачвахме стълбите на малкия чартърен самолет.

— Вероятно.

На част от мен й се бе приискало да се изсмее, истински да се посмее, когато Кланси най-после бе признал, че в града има летище и че той така бе дошъл да се срещне с нас. Като че ли летището бе преустроено да обслужва единствено частни самолети, макар че в него се забелязваше някакъв голям карго самолет, който се засилваше по една от пистите. Бях усетила лек пристъп на паника, когато го видях, помисляйки си, че транспортът ни ще излети без нас.

Но не. Разбира се, че не. Защо му бе на Кланси да пътува като обикновен човек, когато можеше да манипулира и да накара всеки да му даде каквото си пожелае?

Самолетът бе абсурдно красив — при вида на мокета и на огромните бежови кожени седалки едва доловимо въздъхнах. Всяка от стените на частния самолет беше обрамчена от сияйни кръгли прозорци и топли, уютни светлини. Панелите по задната стена и отстрани на превозното средство бяха от онази блестяща, скъпо изглеждаща изкуствена дървесина. От това, което можех да видя, имаше и напълно заредено барче с напитки, разположено между двете бани отзад, точно след осемте огромни кожени седалки.

— От кого открадна това? — попитах Кланси, докато го вкарвах вътре с пистолет, опрян долу в гърба му.

— Има ли значение? — изсумтя той и се изхлузи в най-близката седалка. Повдигна завързаните си ръце и кимна към пластмасовата свинска опашка, с която Дунди най-щастливо ни бе снабдил. — Сега можем ли да срежем това?

— Той годен ли е да пилотира самолет? — попитах, насочвайки палец в посоката на пилота. Когато бях в главата на повечето хора, те едва си спомняха името си, а камо ли можеше да им се довериш да управляват такава сложна машина.

Кланси скръсти ръце пред гърдите си.

— Всеки път, когато ни погледне, той вижда шестима възрастни, които са в командировка, като всеки един му е заплатил прещедро за услугите по уреждане на детайлите по полета. Няма нужда да ми благодарите.

Лиъм срещна очите ми, щом влезе вътре на свой ред.

— Кога най-после ще го оставим?

Това бе първият път, в който ми говореше, откакто бяхме напуснали закусвалнята. Преди този момент дори не смеех да го погледна, страхувайки се от разочарованието, което знаех, че ще открия в очите му. Той щеше да спори с мен по този въпрос, ако му бях разрешила. Точно както аз щях да се боря той и Дунди да останат в Колорадо и далеч от предстоящата битка.

Но си мисля, че и двамата знаехме, че това бяха обречени усилия.

— Насред полет? — попита Дунди с глас, изпълнен с надежда. — Над пустиня?

Вида се настани в седалката отдясно на мен, преди Лиъм да успее да го стори.

— Нали все още няма да го оставяме?

Тя знаеше съвсем точно какво си мисля. Това ни бяха учили да правим в Лигата, когато откриехме ценна находка: прибираш, разпитваш за информация и накрая го разменяш за нещо още по-добро. Поклатих глава, стараейки се да не се засмея на притеснението, което проблесна в тъмните очи на Кланси.

— Не, няма.

Погледът, с който ми отговори, накара кожата ми да се стегне около костите ми. Но какво можеше да ми направи? Нищо, което и аз да не можех да му причиня поне в петорен размер.

Усетих как Дунди искаше да попита какво точно имахме предвид с това, но бяхме прекъснати от гласа на пилота, който ни уведоми, че е приключил с последните проверки и е готов за излитане.

Не отпуснах захвата на пистолета, докато не се озовахме горе във въздуха и не се понесохме над назъбените върхове на Скалистите планини. Независимо от цялото си мърморене за това как този самолет щял много по-вероятно да се разбие, отколкото нормален пътнически, Дунди се отнесе в седалката си пет минути, след като машината излетя. Надзърнах през рамо и установих как започва леко да се накланя твърде надолу и надясно, но само за да се стресне, да се събуди за миг и отново да се върне на място. Другите бяха свалили седалките си хоризонтално или пък се бяха свили на тях, използвайки одеялата, които бяхме намерили в един от шкафовете.

Кланси разкопча колана си и се избута с крака.

— Отиваш ли някъде? — попитах го аз.

— Да използвам тоалетната отзад — сопна се той. — Защо? Искаш ли да влезеш и да ме наблюдаваш?

Не, но въпреки това го последвах, хвърляйки му многозначителен поглед, преди да тресне вратата и да я заключи.

Облегнах гръб назад в рафтовете с напитки и посудата за сервиране. Очите ми преминаха от Лиъм към Вида, оттам към Дунди, за да стигнат накрая на седящия наблизо Джуд. Той бе толкова тих до момента, че бях решила, че е заспал като другите.

— Ей! — прошепнах му аз.

Той бе зяпал през прозореца надолу към несвършващата земна шир. Остана така и дори когато докоснах рамото му. Джуд, който мразеше тишината, чието минало се плъзгаше до него като сянка по стъкло, не каза нито дума.

Седнах на подлакътника на седалката му, поглеждайки от другата страна на пътеката, за да се уверя, че Лиъм и Дунди все още спяха. Бях се срещала с Притеснения Джуд, Ужасения Джуд и Възторжения Джуд, но никога точно с този… в тази му разновидност.

— Говори с мен — помолих го аз.

Той избухна в сълзи.

— Ей! — казах и го хванах за рамото. — Знам, че не се чувстваш така, но всичко ще е наред.

Отне ми няколко минути да го убедя да се успокои и да се изправи. Кожата му бе станала на петна, а носът му отказваше да спре да тече. Той го избърса с ръкава на якето си.

— Аз трябваше да съм там. С тях. Можех да… Можеше някак си да им помогна… на Кейт и на Албан. Те са имали нужда от мен, а аз не бях там.

— И слава на господ за това — отбелязах аз. — В противен случай щеше да си долу в плен с всички останали. — Или мъртъв. Това бе прекалено ужасяващо дори и само да си го помислиш.

Прегърнах го и като че ли така рязко прекъснах онази невидима нишка, която го бе държала. Той се облегна на рамото ми, все още плачейки.

— Боже мой! — измънка той. — Това е толкова лошо. Просто… Ужасно ме е страх, че Кейт също е мъртва. Всички те. Сякаш случаят с Блейк се повтаря и аз съм все толкова отговорен. Дали нещо от това щеше въобще да се случи, ако аз не се бях държал толкова глупаво? Ако Роб и Джарвин не ни бяха хванали да ги слушаме онзи ден?

Издишах въздуха, който не бях осъзнала, че съм задържала, и потърках ръката му.

— Нищо от това не е по твоя вина — уверих го аз. — Нищо! Ти не си отговорен за това, което другите вършат… било то добро или зло. Всеки прави избори, които си мисли, че ще му помогнат да премине напред.

Той кимна, избърсвайки очите си с горната част на ръката си. За известно време единственият звук помежду ни бе стенанието на моторите и ритмичните похърквания на Дунди.

— Но аз може би щях да променя нещата — прошепна Джуд. — Аз можех да се боря. Аз…

— Не — прекъснах го аз. — Съжалявам. Разбирам какво си мислиш. Ти го правиш от добро, но според мен не си струва. Няма смисъл да разсъждаваш какво си могъл да направиш или какво е следвало, след като няма начин да го промениш. А и не си струва да рискуваш живота си за него. Нищо не е по-важно или по-значимо от живота ти. Ясно ли е?

Той кимна, но отново се умълча. Помислих си, че е малко по-спокоен отпреди.

— Просто не е честно — отбеляза Джуд. — Нищо от това не е честно.

— Животът не е честен — казах му аз. — Отне ми доста време да разбера това. Той винаги ще те разочарова по един или друг начин. Ти ще си правиш планове, а той ще те бута в друга посока. Ще обичаш хора, а те ще ти бъдат отнети, независимо от това колко се бориш, за да ги задържиш. Ще се постараеш да получиш нещо, но няма да го имаш. Не е нужно да намираш смисъл в това. Не се налага да променяш нещата. Просто трябва да приемеш всичко, което е извън контрола ти, и да се опиташ да се грижиш за себе си. Ето това е задачата ти.

Той кимна. Почаках да си поеме дълбоко въздух и да придобие по-спокоен вид, преди да се изправя и да разроша буйната му коса. Бях убедена, че ще изпъшка или ще ми избута ръката, но вместо това той я хвана със своята.

— Руби… — лицето му бе изпито. Не точно тъжно, а просто… уморено. — Ако не можеш да промениш нищо, тогава какъв е смисълът от всичко?

Обвих пръстите му със своите и притиснах ръката му.

— Не знам. Но когато го разбера, на теб първи ще кажа.

ДВАЙСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Никога не си бях помисляла, че ще съм толкова щастлива да видя калифорнийската магистрална мрежа, която представляваше неравномерна и разбъркана каша, докато не се отправихме към бляскавите многоетажни сгради в центъра на Лос Анджелис. Пътуването бе доста напрегнато като всяко бягство, а познатата воня на бензинови пари пръскаше магията си през отворите на вентилацията, задушавайки дори изнервящата миризма на нова кола, която се бе вкопчила в кожените седалки. Тя обаче не значеше нищо особено за когото и да е от нас.

При слизането ни на летището на пистата ни чакаше огромен черен джип. Освободих ръцете на Кланси, за да може да поеме предложения му ключ от човек в униформа и с черни слънчеви очила, но той се завърна пред грешния край на пистолета ми още преди дори да си бе помислил да избяга. След като толкова дълго време бяхме прекарали само ние петимата, усетих как Джуд потрепна, щом мъжът го погледна.

— Трябва да премислим плана — казах аз, след като вече бяхме в колата, на километри разстояние от летището. Беше седем и нещо вечерта. Ако нещата в Щаба се развиваха както обичайно, в момента започваше първият от двата вечерни часа. След това имаше още два часа до задължителното гасене на светлините и още час, преди агентите също да бъдат заставени да се оттеглят по стаите си. Щеше да е доста по-безопасно и лесно да се опитаме да съберем децата от едно-единствено място — спалните на второ ниво, — но там имаше камери на всеки ъгъл.

Да не говорим, че успехът ни зависеше от три много големи ако. Ако успеехме да стигнем дотам. Ако откриехме входа. Ако не ни хванеха, докато се промъквахме.

— И това е при положение че те вървят по обичайното си разписание — добавих аз. — Нико каза ли нещо по въпроса? Ей…? — хванах вече разкъсаната яка на ризата на Кланси. — Зададох ти въпрос.

Той изскърца със зъби.

— Не ми е отговорил на последните няколко съобщения. Предполагам, че са събрали Разговорниците, за да не се разпространяват слухове.

— По обичайно разписание ще са — обади се убедено Вида от шофьорската седалка. — Не биха искали никое от децата да разбере, че Албан е извън картинката. Това би причинило доста паника, нали? Те не биха казали на никого от тях действителната цел.

— А как ще успеят да монтират експлозивите, без децата да го разберат? — попита Лиъм. — Ако им дадат жилетка с тях, много лесно ще се издадат.

— Това е лесната част — намеси се Кланси. — Разделяш ги на малки групи от двама-трима, зашиваш експлозивите в подгъва на палтата и ги нагласяваш с детонатор с дистанционно. Единственото, което трябва да направиш, е да изчакаш и да раздадеш палтата на децата чак накрая.

Той го каза толкова спокойно, без какъвто и да е намек за отвращение, все едно една част от него действително се възхищаваше на този план.

— Това означава, че времето за подготовка в Щаба ще е минимално. Ако изведат децата навън в шест часа, най-вероятно ще ги събудят в пет… — обърнах се да погледна към Вида, заемаща шофьорското място. — Кога е по-разумно да идем — в три или в четири?

— Четири — отвърна тя.

— Четири? — повтори Кланси, сякаш това бе най-тъпото нещо, което някога бе чувал. — Естествено, ако държите шансът да ви хванат да е по-голям.

— Задължителни временни спирания на тока — обясних аз на другите, като не му обърнах внимание. — По този начин Калифорния се старае да спести енергия. В нашия район се пада всяка вечер между три и пет. Системата за сигурност и камерите са единствените неща, които са включени към резервен генератор, но поне в коридорите ще е тъмно, докато се промъкваме през тях.

— Веднъж щом проникнем, аз ще ида да се погрижа за агентите в стаята за наблюдение — каза Вида. — Дори няма да ни се наложи да изключваме системата. Колко време мислиш, че ще ни отнеме, за да проникнем и да изчезнем през този твой вход?

— Не знам. Никога не съм минавала по него. Само съм виждала как оттам вкарват и изкарват хора.

— А накъде води? — запита Джуд. — И как така аз не знам за него?

Погледнах надолу към ръцете си, опитвайки се да задържа гласа си нормален.

— Оттам вкарваха предатели и важни хора за разпит. А после… ги извеждаха.

— Леле, майчице, карали са ви да изтезавате хора! — възкликна Вида, като изглеждаше едновременно заинтригувана и впечатлена. Както и Кланси. — Къде е това?

— Не съм ги изтезавала — запротестирах тихо аз. — Просто… ги разпитвах. Агресивно.

Лиъм задържа поглед върху нещо извън прозореца, но усетих как се напрегна до мен до точката на кипване.

— Това е онази заключена врата на трето ниво, нали? — продължи Джуд. — Онази, точно до залата за компютри?

— Албан веднъж ми каза, че води до вход, намиращ се близо до моста на Седма улица — над река Лос Анджелис — обясних им аз. — Ако са задържали някои от агентите или пък прикриват доказателства за това какво са направили, то ще бъдат в тази стая.

— Добре, като се абстрахираме от частта, че Лигата си има тайна тъмница за изтезания — започна Лиъм, — откъде сме сигурни, че няма да са блокирали достъпа навън и навътре?

— Защо постоянно говорите за нас? — попита Кланси. — Надявам се, че не мислите да идвам с вас в тази дупка.

— Наистина съжалявам за теб, тъй като ти си единственият, който няма право на избор — информирах го аз. — Искаш да видиш какво става в Лигата? Искаш отново да си поговориш с дружката си Нико? Получаваш ги! С място на първи ред.

Той най-вероятно бе очаквал през цялото време, че ще се стигне до това, но не изглеждаше уплашен. Може би след всичко все още не бе убеден, че бях готова да го сервирам на тепсия на Лигата, за да правят с него каквото си искат. Ала вероятно се досещаше, че бях решена да го изтъргувам с Джарвин и другите, ако това щеше да спаси останалите деца. Ако в плана ми имаше дори една пукнатина, той щеше да открие начин да се изплъзне през нея. Което означаваше, че ще трябва да го наблюдавам от много по-близо и да съм поне с три крачки пред него… вместо с обичайната една.

— Какво ще стане, ако не успеем да ги изведем, без да ни забележат? — попита Дунди.

— Тогава те ще трябва да сторят това, за което са били тренирани — казах аз, — и да окажат отпор.

Река Лос Анджелис бе седемдесет и седем километрова отсечка от бетон, която винаги бе служила по-скоро като извор на шеги, отколкото като действителна река. В някакъв момент от дългия си живот вероятно е била и истинска река, но човечеството я бе помело и бе ограничило потока й в единичен бетонен канал, който се виеше из покрайнините на града, а от всяка от страните й бяха разположени влакови релси.

Кейт ми я бе посочила веднъж, когато поемахме към някаква Операция, и ми бе разказала, че там преди снимали гонитби с коли за филми, за които нищо не бях чувала. Сега обаче, ако човек тръгнеше да се разхожда по протежението й, което бе пресъхнало като земята в Пуебло, щеше да е доста трудно да открие нещо друго, освен електриковите цветове на графитите и шляещите се бездомници, които се опитваха да открият място за спане през нощта. Ако се случеше да вали, което ставаше доста рядко в Южна Калифорния, от отводнителните канали в откритата река се изсипваха какви ли не неща: колички за пазаруване, пликове с боклуци, спукани топки за баскетбол, плюшени животни, някое друго мъртво тяло…

— Не виждам нищо — измърмори Дунди, държейки фенерчето по-високо, така че да мога да проверя отново подпорните колони на моста. — Ти сигурна ли си…

— Ето! — извика ни Вида от другата страна на канала. Лиъм ни помаха с фенерчето си, за да ги зърнем. Уличните лампи бяха изключени и без светлинното замърсяване, което обичайно проникваше от града, ние и двамата се мъчехме да забележим нещо по-далеч от няколко метра пред нас, като същевременно внимавахме да не бъдем разкрити от някой друг.

Хванах Лиъм за ръката и го поведох надолу по наклона на укреплението, а после отново нагоре към другата страна — до мястото, на което арката на моста се срещаше със земята. Държах фенерчето си насочено към гърба на Кланси, като се стараех той да ходи пред мен през цялото време.

Джуд — помислих си, докато ги изброявах с очи, — Лиъм, Вида, Дунди.

— Смятам, че е това — Вида се отдръпна назад, задържайки собственото си фенерче насочено към огромни графити със спираловидни рисунки. По средата имаше синя звезда, но това, което издаваше вратата, бе начинът, по който изглеждаше боята — тук бе по-дебела. Толкова плътна, че чак лепкава на допир. Опипах, за да намеря прикрита дръжка, преди да я ударя с рамо. Циментовият блок се отмести навътре, остъргвайки ронливата зидария от другата страна. С Вида и Лиъм се наведохме и светнахме с фенерчетата си надолу по металната стълба.

Пресегнах се и избутах Кланси напред.

— Ти си пръв.

Ако това въобще бе възможно, този тунел бе някак по-нескопосан от онзи, през който обичайно влизахме и излизахме от Щаба. Освен това беше около десет пъти по-дълъг и по-мръсен.

Кланси се спъна пред мен, едва овладявайки се, и пусна една тиха ругатня. Стените, които в началото бяха достатъчно широки, за да можем да ходим по трима един до друг, сега се стесняваха, докато накрая се наложи да вървим в редица по един. Лиъм беше зад мен. Влажният, гранясал въздух хриптеше, вмъквайки се и измъквайки се от дробовете му по начин, който започваше да ме притеснява.

Изостанах с крачка, като му позволих да ме настигне и да ме побутне, за да тръгна отново напред.

— Добре съм — успокои ме той. — Продължавай да вървиш.

В далечната тъмнина дочувах прилива на вода, макар че мръсотията, през която се тътрехме, очевидно бе стояла тук толкова дълго, че бе започнала да мухлясва и да се втвърдява.

Колко ли затворници бяха вкарали по този път, почудих се аз, и колко ли тела бяха извадили навън? Опитах се да не потръпвам и да не насочвам светлината надолу, за да проверя дали водата бе червена, както умът ми я беше оцветил в мислите ми. Помъчих се да спра да си представям начина, по който Джарвин и другите бяха изнесли Албан, Кейт и Коул навън — с отворени безжизнени очи, гледащи към редицата от малки мъждукащи светлинки, висящи отгоре.

— Когато това свърши, всички ще се изкъпем в белина — информира ни Дунди. — И ще изгорим тези дрехи. Пробвам се да проумея защо тук толкова мирише на сяра, но си мисля, че по-добре да не се занимавам с това сега.

— Така вероятно ще е най-добре — намеси си Кланси. Лицето му бе бяло като тебешир, когато се обърна към лъча на фенерчето ми. Това накара тъмните му вежди и очи да изглеждат така, сякаш са били оцветени със сажди. — Колко такива тунели са направили от Лигата?

— Няколко — отвърнах аз. — Защо? Да не планираш вече бягството си?

Той изсумтя.

— Час? — извиках назад.

— Три петдесет и три — отвърна Вида. — Можеш ли да видиш края?

Не. Усетих първия студен пристъп на паника долу в гръбначния си стълб. Не, не можех. Вече ходехме близо половин час и имах чувството, че все още нищо не сме минали. Виждах същите циментови стени, чувах същото плискане под стъпките ни — от време на време лъчът светлина от нечие фенерче попадаше на плъх, който пробягваше покрай стената или пък се шмугваше в някоя черна пукнатина в земята. Тунелът сякаш ни засмукваше в тъмнината си като дълбоко вдишване. Стените над главите ни и около раменете ни отново се смалиха и ме принудиха да се наведа.

Още колко можеше да има? Половин час? Час? Наистина ли щяхме да разполагаме с по-малко от това, за да открием децата и да ги изведем навън?

— Почти стигнахме — прошепна Лиъм, хващайки ме за ръката и насочвайки фенерчето към далечния край на тунела, където пътят започваше да се изкачва и да излиза от мътилката.

И където стоеше голяма метална врата.

— Това ли е?

Кимнах, а когато се обърнах към другите, през мен запулсираха успокоение и адреналин.

— Добре — казах тихо. — Ето я. Вида, пускай часовника. Петнайсет минути, за да влезем и излезем. Всички ли помните какво трябва да правите?

Джуд се промуши покрай нас, за да стигне до електронната ключалка, която присветваше, докато наближавахме.

Сканирах близкия таван и стените, търсейки някакъв вид камера. Само наполовина се изненадах, че не открих никаква. Интересно. Албан явно бе решил да запази блока за разпити като защитена, тайна информация от всеки, който не бе старши персонал или съветник. Или пък се бе притеснявал от мисълта да не би някой да получи нагледно потвърждение за хората, които той прекарваше навътре и навън. Вероятно и двете.

Добре. Едно нещо по-малко за притеснение.

Току-що си бях изгасила фенерчето, когато усетих топла ръка да ме хваща за рамото. Обърнах се право към очакващите ръце на Лиъм.

Целувката приключи дори още преди наистина да бе започнала. Приклещващ, единствен допир, изпълнен с достатъчна неотменимост, достатъчно безсилие и желание, че да раздвижи наново кръвта ми. Все още се опитвах да си възвърна дишането, когато той се отдръпна с ръце на лицето ми и устни, достатъчно близо до моите, за да го усетя, че също се задъхва.

Тогава той пристъпи назад, надалеч, оставяйки разстоянието отново да нахлуе помежду ни. Гласът му бе нисък, груб.

— Разкажи им играта, скъпа!

— И за бога, кучко, този път гледай да не те намушкат! — допълни Вида.

Щях да се усмихна, ако не бях доловила тихото кискане на Кланси от дясната ми страна.

— Какъвто и да е знак от теб за създаване на проблеми ще е единствената причина, която ще ми е нужна, за да използвам това — предупредих го, притискайки пистолета в заобления му череп. — Единственото извинение, което ще ми е нужно, за да оставя тялото ти тук, долу, за да бъде изядено от плъховете.

— Ясно — каза Кланси с тих, кадифен глас. — А ако се държа добре, получавам ли целувка?

Бутнах го напред, като го държах за яката на ризата му.

— Добре. Готов съм — каза Джуд, докато слагаше ръка върху подложката на ключалката, за да я изпържи. — Води ни, Водачо!

Въздухът долу в блока за разпити не бе по-свеж или по-чист, отколкото този в тунела. Познатата смрад на човешки бълвоч и нечистотии ми разбърка стомаха веднага щом преминах през вратата и слязох по късото стълбище. В едната си ръка държах фенерчето, а в другата пистолета. И двете бяха насочени към металната врата с прозорчета за наблюдение в другия край на коридора. Разходих бледия лъч светлина из пространството и след като открих, че е чисто, сигнализирах и на другите да влязат.

— Точно зад теб съм — уведоми ме Вида, а тежките й стъпки бяха в ритъм с моите. Някъде в тъмнината зад нас останалите се ориентираха надолу по вратите и търсеха затворници — за да открият Коул.

При вратата се присвих и отпуснах захвата си върху ризата на Кланси. Направих знак на Джуд да мине зад мен. Не знам дали това изникна някъде от дълбините на паметта ми, или пък го открих съвсем естествено, но тренировките ми в Лигата ме накараха да отворя вратата, проверявайки коридора с пистолет пред мен, преди въобще да си помисля да пристъпя от другата страна.

Пулсът ми блъскаше в ушите ми и подскачаше, подскачаше, подскачаше по нервите ми, след като се шмугнах в коридора и дръпнах Джуд след мен.

Когато стигнахме до завоя на коридора, Вида се раздели с нас и пое по първите стълби. Едно ниво — помислих си аз. — Петата врата отдясно. Именно на нея се падна трудната задача, а не на теб. Ти трябва да се качиш едно ниво. Тя има две нива, за да стигне до залата за наблюдение. Едно ниво, пета врата вдясно.

Отляво на мен се чу силно тракане. Спрях внезапно и Джуд се удари в гърба ми. Сърцето ми вече се бе качило в гърлото, когато се обърнах обратно напред — там, където стоеше чезнещият в мъждивата светлина Кланси. Изтичах, за да го настигна, махайки му да продължи напред.

Минахме по завоя, отправяйки се към следващото стълбище. Без лекото бучене на статичен шум в компютърната стая имах чувството, че за пръв път стъпвам на това място, което и най-вероятно бе причината, поради която първото неприятелско лице, което срещнахме, след като бяхме изкачили стълбите и отворили вратата на следващото ниво, бе на човек, когото въобще не познавах.

Имаше дузини агенти в Щаба на Лигата в Джорджия и дори още повече в този в Канзас. Трябваше да се досетя, че Джарвин и другите ще докарат тук всяка симпатизираща им душа, която можеха, за да им помогнат с премахването на Албан.

Можех да надуша алкохола в него, както и подправките на онова, което бе ял на вечеря преди няколко часа. Той най-вероятно се бе запътил за спалните на агентите на първо ниво, но виждайки ни, определено забрави за всичко. Рошавата му руса коса падна в очите му, когато подскочи, изплашен от внезапната ни поява. Мързеливата, глуповата усмивка на лицето му премина в намръщване.

— Защо, по дяволите, не сте по леглата си? — попита той, протягайки се към мен. Аз бях по-бърза и го ударих с края на пистолета през лицето. Избутах го обратно на стълбището. Джуд хвана вратата, преди да се затвори с трясък, и надникна през една цепнатина, за да наблюдава коридора.

Навлизането в ума на пиян бе като вкарването на лъжица в пудинг. Единственото предизвикателство беше да се опитам да открия това, което търсех, в бъркотията от мисли — всяка от които сякаш се размиваше в другата.

— Руу! — прошепна Джуд. — Да вървим!

Ако паметта на мъжа бе вярна, на този етаж имаше още агенти — повечето от тях бяха в Лазарета, но имаше и един на пост между вратите на двете спални.

Завлякох агента към страната на стълбите, пропускайки на косъм Кланси, който стоеше тихо и наблюдаваше. Свих мъжа в един ъгъл и го освободих от ножа, който носеше в задния си джоб.

— Стой зад мен! — казах на Джуд, а очите ми не изпускаха Кланси, който ту изчезваше, ту се появяваше от сенките. — През цялото време!

Все още нямаше електричество и коридорът не бе нищо повече от тъмно перде, през което се опитвахме да намерим пътя си. Те използваха светещо в тъмното тиксо, поставено по ръбовете на пода и около различните дръжки на врати или ключалките, но комбинираната светлина бе по-малко от частица от тази, която можех да имам с едно включване на фенерчето си.

Броях дръжките на вратите, докато напредвахме. Една, две, три…

Това май наистина щеше да сработи.

… четири, пет.

Моля се, нека сработи.

Агентката, стояща на пост пред спалните — агент Кларксън — не бе непозната за мен. Тя бе висока, върлинеста, с тъмни черти и слабост към боя с нож, която бе останала непроменена през изминалите години. Бе се борила толкова усърдно да бъде произведена в старши агент, че увереността й се беше деформирала в отчаяние, а после и в чувство на неудовлетвореност, което изкарваше на единствените под нея — на нас. Тя бе пълната противоположност на Кейт по толкова много начини, които не бяха имали никакво значение до този момент.

— Андреа — извиках я тихо аз. — Андреа?

— Шел — отвърна тя. — Стана ли време? Мислех, че ще ги будим в пет?

Долових потрепване на движение около два метра пред мен, от лявата ми страна. Не можех да срещна погледа й, за да я хвана по този начин. Но в мига, в който усетих полъха на перилен препарат и едва доловимото изместване на топъл дъх, който раздвижва въздуха пред мен, протегнах ръка напред и я докоснах право в гърдите.

Пистолетът й изтрака кресливо на пода, но тялото й бе меко и безшумно — успях да й вкарам образ, на който седеше и изпадаше в дълбок сън. Тя се свлече върху мен и аз я оставих леко върху пода.

Джуд се стрелна покрай мен, насочвайки се към вратата на момчетата. Аз хванах дръжката на вратата на момичетата — тази, която с месеци бях отваряла, без да се замислям, и влязох вътре, като затворих тихо вратата зад Кланси. Включих фенерчето.

— Ставайте… — наредих и светнах в най-близкото легло.

Стаята не бе голяма, трябваше да побере дванайсет момичета, макар че на дясната страна винаги бе имало едно допълнително легло, в случай че от Лигата приберяха някое друго хлапе. Леглото, което деляхме с Вида — в задния десен ъгъл, — бе напълно оправено, а чаршафите бяха изпънати над матрака с войнишка прецизност. Всички те бяха… Почти като…

Все едно никой не спеше тук.

Твърде късно.

— Не го казвай — предупредих Кланси. — Нито думичка!

Той гледаше празните легла пред себе си. На лицето му имаше студено изражение, но иначе остана безмълвен.

Коленете ми леко се стегнаха, огледално повтаряйки обзелото сърцето ми чувство, което падна като камък през гърдите ми. Твърде късно!

Тези момичета. Всички те, те бяха… Те бяха…

Притиснах дланите към челото си. Заудрях ги там — отново и отново, — докато един тих вик се лееше из гърлото ми.

О, боже мой! Всички те.

Твърде късно.

Дръпнах пак вратата и пуснах Кланси да се изниже преди мен, за да отидем в момчешката стая. Джуд така и не разбра. Той не си бе и помислил да е тих. Щеше да събуди цялата база…

Докато стаята на момичетата беше студена и тъмна, тази бе изпълнена със светлина от проблясващи фенери и естествената телесна топлина на двайсет деца — всичките будни, напълно облечени и притиснати едно в друго по леглата.

Очите ми обходиха лицето на всяко, преди да се установят на малката купчина оръжия, събрани в центъра на стаята — в краката на Джуд и Нико.

— Не, не, не! — извика Нико. — Какво търсите тук?

— Нали ти казах: дойдохме за теб — отвърна му Джуд. — Какво, по дяволите, става?

— Ти нали знаеше за плановете им? — попитах аз. — За бомбите и лагерите? Не се ли сети, че ще дойдем да те вземем, след като приятелчето ти ни разказа какво се е случило тук?

Кланси отново беше със същото неразгадаемо изражение, докато оглеждаше стаята.

— Разбира се, че знаех! — Нико издаде тих стон. — Ние през цялото време си писахме по Разговорниците. Но вие трябваше да стоите настрана! Казах му да ви предаде да не се връщате, докато не стане безопасно! До утре!

— Какви ги вършиш, по дяволите? — казах аз, обръщайки се към Кланси. — Какви игрички играеш?

Лицата около мен бяха точно толкова объркани, колкото се чувствах и аз.

— На кого говориш? — попита Джуд, оглеждайки се наоколо.

— На него! — сопнах се аз вбесена. Опитах се да хвана Кланси, преди той да успее да се измъкне обратно през вратата. — На кого друг?

— Руу… — започна Джуд, а очите му бяха широко отворени. — Там няма никого.

— Кланси е…

— Кланси ли? — попита Нико. — Той тук ли е? Дойде ли?

— Ето го тук — казах и се помъчих да го хвана за ръката. Пръстите ми преминаха право през нея, понасяйки се из студения въздух. Образът му заблещука и затрептя.

След което избледня напълно.

Той е… Умът ми бе обхванат от пристъп на паника. Не можех да довърша мисълта си.

— Не съм го виждал да си тръгва — каза Джуд. — Да не би Вида да го е завела да извадят от строя камерите…? Руу?

— Камерите вече не работят! Ние хакнахме програмата преди часове! — уведоми ни Нико.

— Трябва да останем тук — добави едно от другите деца. — Те ни казаха да се съберем в една стоя и да изчакаме, докато всичко приключи. Вие идвате твърде рано.

— Докато какво свърши? — попита Джуд. Едва успявах да го чуя от тътена на кръв в ушите си. — Какво ще става в шест часа?

Нико леко наклони глава назад за секунда и пое дълбока глътка дъх с раздразнение.

— Тогава Кейт и другите ще дойдат да ни вземат.

ДВАЙСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

Това бе номер.

— Добре… — казах аз, стараейки се да уловя за по-дълго време поне една от мислите, които прелитаха през ума ми, така че да успея да я формулирам чрез думи. — Добре… Ние просто…

Той беше тук. Със сигурност беше в тунела. Той дойде тук с нас. Но ако е искал да избяга, защо не го направи преди това? Кланси можеше да влияе на повече от един човек. Като начало можеше да ни измами и да не слезе от самолета. Но не го бе сторил. Аз самата го бях издърпала надолу по стъпалата и бях усетила как се забързва пулсът му, когато го бутнах по стълбата в тунела. Защо да не избяга тогава? Навън бе също толкова тъмно…

— Какво да предприемем? — попита Джуд.

Защото е искал да го вкарам тук. Преди Кейт и другите да се завърнат.

— Трябва да останете тук, където е безопасно — говореше несвързано Нико. — Ако излезете отново навън…

Пак се оставих да ме изпързаля.

— Руби… Руу! — Джуд ме хвана за рамото и ме обърна към себе си, принуждавайки ме да отместя погледа си от една пукнатина в отсрещната стена. И косата, и очите му бяха доста обезумели, а луничките му припокриваха точки върху карта, която едва наскоро се бях научила да разчитам. Той бе неспокоен, но не бе уплашен. Харесваше ми точно този Джуд да е край мен.

— Слез долу и намери Дунди и Лиъм. Доведи ги тук, горе! — наредих му аз. — Но се върни веднага, ако дори и за секунда се усъмниш, че може да те хванат. Разбра ли?

Той кимна с нетърпение.

— Вида ще бъде тук след няколко минути — съобщих на другите. И най-вероятно щеше да е в ужасяващо настроение, след като вече бе разбрала, че безсмислено съм я изпратила да извади камерите от строя. — След като четиримата се съберат тук, преместете леглата и барикадирайте вратите. Да не влиза никой друг!

— Ами ти? — попита Нико.

— Трябва да ида да се погрижа за приятеля ти — казах, като се надявах, че гласът ми е достатъчен, за да му предаде колко дълбоко ни бе забъркало в тази каша неговото предателство.

— Да дойда с теб… — прошепна Нико. — Той е тук? Наистина ли?

Бях виждала този поглед стотици пъти, даже хиляди… в Ийст Ривър — обожанието, изразено чрез широко отворените очи на някого, който или нямаше идея, че е просто люспичка под кожата на Кланси, или просто не му пукаше за това. Сетих се за Оливия и за начина, по който бе готова да впие нокти в собственото си гърло, докато изричаше името му. Опитвах се да се справя с гнева си към Нико от момента, в който Кланси ни информира, че той му снасял информация през цялото време. Яростта ми прерастваше в мисли от рода на Никога няма да му простя. Но гледайки го сега, забравих всичко това. Гневът бе пометен от сърдечната ми болка и онова, което остана, бе същинското разбиране за това колко повредено бе детето пред мен. Параноята му, нервността му, мълчаливите му настроения. Естествено, че Кланси бе герой за него. Та той го бе спасил от ад, който бе твърде отвратителен дори за кошмар.

— Наскоро задавал ли ти е някакви въпроси за Щаба? — попитах аз. — За строго определени папки или хора…?

Между другото, устата на Нико сякаш се заусуква. Беше все по-видно, че лоялността му към Кланси щеше да надвие над притеснението му, че той съвсем нагло ни бе излъгал и ни бе довел тук въпреки предупреждението, което му е било отправено.

— Той ми даде списък с думи и хора, които да издирвам — каза Нико. — Беше доста дълъг… Един от тях се появи в системата преди няколко седмици. Агент на име Професора.

Аз се напрегнах.

— Професорът? Сигурен ли си?

— Агентът е извършвал някакъв вид изследване в нашата база в Джорджия. Това изведнъж изскочи на сървъра с класифицирана информация преди няколко седмици. Мисля си, че той знаеше кой стои зад това име, защото ми поиска местонахождението на базата.

Какво бе споменал онзи съветник, когато бе дошъл в офиса на Албан преди толкова много седмици? Неща за случай в Джорджия с Професор… и някакъв проект, наречен Снеговалеж.

— А какво го вълнуваше тук, отнасящо се до Щаба?

— Питаше за различните тунели и за времето без ток… — допълни бавно Нико.

— Какво друго? — настоях аз. Напълно осъзнавах как часовникът напредва, дори и той го разбираше. — Какво за часовете без ток?

— Той искаше да знае дали тогава се изключваха неща като ключалки, или пък такива, активирани с ретина…

Обърнах се на пети, отмествайки Джуд от мен. Отворих вратата и се втурнах навън в коридора. Пред очите ми, които се бореха отново да се приспособят, отново заиграха петна. Броях дръжките на вратите, докато бягах. Придържах се към външната извивка, а едното ми око винаги следеше тъмните прозорци на Лазарета вдясно от мен. Бяха дръпнали всичките пердета. Не се процеждаше дори и светлина от машините.

Всъщност единствената светлина на целия втори етаж, изглежда, бе фенерчето на Кланси, което той бе захапал между зъби, докато претърсваше шкафовете с папки в кабинета на Албан.

Всички ключалки, включително и тези с отключване чрез сканиране на ретина, бяха свързани с резервния генератор и обичайно това щеше да е достатъчно, за да задържи дори Кланси настрани. Но това бе при положение че все още бяха свързани с вратата. Ала някой бе взел нещо — лост, брадва, малък експлозив — и ги бе отворил по този начин.

Промъкнах се напред, побутвайки вратата да се отвори още малко, докато вадех пистолета си от задната част на дънките си.

Кланси нададе тих, победоносен звук, когато измъкна издута червена папка и я освободи от капана, притиснал я измежду стотици други. Той не си губеше времето да преглежда страниците, а вместо това се обърна към бюрото на Албан. Някой го бе прекатурил на едната му страна, докато той или тя бе претърсвал мястото. Той използва един от широките му, плоски крака, за да остави папката и да освободи ръката си, за да може да хване фенерчето. Изражението на лицето му бе толкова болезнено нетърпеливо, че усетих угризение от появилото се разбиране в мен.

— Откри ли онова, което търсеше?

Главата на Кланси се изстреля нагоре в същия момент, в който ръката му приплъзна папката настрани, извън бюрото, за да падне в металното кошче. За секунда по лицето му се бореха гняв и раздразнение, но в крайна сметка успя да се спре на опустошителна усмивка, докато зяпаше към дулото на пистолета.

— Открих, ама… ти нямаш ли си по-важни работи, за които да се притесняваш? — гласът му се просмукваше като дим. — Други хора, които са ти много по-важни от мен.

Той наклони глава към отсрещния край на офиса на Албан и дори още преди да съм се обърнала, навсякъде се разнесе металическият мирис на топла, лепкава кръв. Точно отвъд първоначалната ми линия на видимост зърнах и двамата на пода. Дунди се беше сгърчил и се бе свил в себе си, подобно на листата, преди да паднат от дървото през есента. Лиъм бе проснат върху него, а лицето му бе с цвят на лед. И бе обърнат към мен. Гледаше ме с немигащи очи, които бяха избледнели от светлосиньо до мъртвосиво. Ръката му бе преметната през Дунди — все едно се бе опитал да го предпази и сега онези същите ръце, които така нежно бяха държали лицето ми… бяха в локва от тъмна течност, която се стичаше по бетонния под.

Пистолетът се изплъзна от ръката ми.

Кланси заобиколи бюрото на Албан, наблюдавайки ме със същата лека усмивка. Той пусна нещо в кошчето, което приличаше на запалка.

Не е истина. — Насилих думите в ума си. — Не са те. Принудих се да ги погледна отново, наистина да ги видя, независимо от това колко ужасяващ бе образът. Рамките на очилата на Дунди бяха златни вместо сребърни. Косата на Лиъм бе по-дълга от тази в момента. Кланси очевидно не бе изследвал така отблизо като мен начина, по който косата му се накъдряше в краищата.

Това бе болезнено реалистична имитация, която почти нямаше дефекти. Но това не бяха те.

Оставих Кланси да дойде до мен и му позволих трисекундно убеждение, че ще успее да се промъкне покрай мен поради собствената ми разсеяност от обзелата ме печал. Той си мърмореше нещо тихо и дрезгаво. Беше вече достатъчно близо, за да мога да усетя топлия му дъх върху бузата си, което също така означаваше, че ми е и достатъчно близо, за да го цапардосам в гърлото.

Със същия удар запратих по него и ума си, забивайки го надолу като нож, който съсече напъхания там образ на Лиъм и Дунди. Кланси се препъна навън в коридора, сграбчи главата си и се задъха за въздух. Образът на жената в бяла лабораторна престилка отново премина през връзката ни, но аз си наложих да я отблъсна за момент. От кошчето се издигаше дим. Бутнах го и разпръснах горящите страници по земята, изгасяйки пламъците с ботушите си. Ако той искаше тези страници да изчезнат, значи, аз исках да ги видя.

— По дяволите! — когато отидох да го нагледам в коридора, той пъхтеше и се мъчеше да поеме дъх. Бе паднал на колене. Все още имаше тънка, прокъсваща се нишка между умовете ни. Подхванах я, преди да се скъса напълно, и наводних ума му с илюзията за горещина. Не можех да го видя в тъмното, но чувах как трескаво се удря по ръцете и краката — крайниците, за които умът му му казваше, че в момента изгарят до кост.

И тогава… ръцете му спряха.

— Ти… — започна Кланси. — Наистина ли искаш да си играем на тази игра?

Долових целувката на студен метал отзад във врата си. Бе толкова внезапно, че вече почти бях убедена, че това е просто поредната му мисловна игра. Но когато изгубиш някое от сетивата си — например зрението, това, което казват, е абсолютната истина, — останалите от тях се изострят до безжалостна работоспособност. Усетих топлия дъх, дочух скърцането на други ботуши и помирисах потта му. Агенти — бяха ни открили.

Кланси се изви и тръгна да бяга. Не видях как се случи, само чух болезнения удар, при който нещо твърдо се блъсна в главата му и го запрати свлечен на земята.

И ето че в тъмното се разнесе гласът на Джарвин, който каза:

— Знаех, че ще се върнеш. — Това бяха ръцете му. Едната ме хвана за врата и грубо ме бутна долу на колене. Дулото слезе долу до онази точка, в която се срещаха черепът и гръбначният ми стълб. — Роб каза, че само трябва да те дочакаме.

Със своите униформи той и останалите агенти от Лигата зад него бяха само с нюанс по-светли от тъмнината около тях.

Той вдигна предпазителя.

— Не искаш да направиш това — предупредих го аз, усещайки как невидимите ръце вътре в ума ми започват да се разгъват. Бях притеснена, но не и уплашена. Контролирано спокойствие.

— Не — съгласи се Джарвин. — По-скоро ще сторя това.

Разнесе се леко щракване и това бе единственото предупреждение, преди Белият шум да наводни коридора и да ме удави жива.

Все пак се оказа, че подобна агония може да се забрави.

Имаше един период в живота ми, няколко месеца, след като ме бяха откарали в Търмънд, по време на който пускаха Белия шум почти всеки ден. Още когато имаше Червени за контролиране и Оранжеви за наказване. Един грешен поглед можеше да накара агента на СОП да се обади по радиото си до Контролната кула. Това бе даденост в тогавашния ми живот. Може би толкова бях свикнала с него, че с течение на времето влиянието му над мен значително намаля.

Но оттогава бяха минали месеци и пристъпът на болка завихри стомаха ми до степен на гадене. Срутих се на пода — достатъчно близо до Кланси, за да видя как от раната на челото му капеше кръв. В главата ми имаше мисли. Чувах и глас, който казваше: Можеш да се справиш с Джарвин, можеш да го обезвредиш, можеш да го съсипеш…, но дори той замлъкна, когато Белият шум се въздигна и се спусна над нас като вълна, разбиваща се в гърдите ми.

И това бе невероятно — всичко, което можехме да правим, всякаква власт, която можехме да имаме над другите, — вече не значеше нищо. Свеждаше се до нула.

В Търмънд щяхме да чуем двата предупредителни сигнала и един удар на сърцето по-късно, звукът щеше да експлодира от колоните на лагера. Това не беше нещо, което можеше лесно да се опише — представляваше крещящ статичен шум, лъкатушещ, изострен и способен да пробие и най-дебелата част от черепа ти. Той преминаваше през нас като електрически заряд, караше мускулите ни да подскачат, да потрепват и да вият от болка, докато единственото нещо, което оставаше, бе да се опиташ да вкопаеш главата си в земята, за да му избягаш. Ако извадех късмет, можеше и да не припадна.

Не извадих късмет. Усетих как избледнявам и се отдръпвам назад в тъмнината на коридора. Не можех да помръдна ръцете си изпод гръдния ми кош, под който бяха притиснати. Краката ми се бяха превърнали във въздух. Накрая, след като видя, че дори не съм способна да си повдигна главата, Джарвин го изключи. Носех се от един момент към другия, а ушите ми звънтяха. Тъмнината на коридора ме привлече и натисна главата ми под мътната повърхност.

Щом отново дойдох в съзнание, почувствах как някой ме държи за горната част на ръката. Можех да чуя Джарвин, който говореше на другите около него… но само защото вече крещеше.

— Светнете скапаните лампи! Не ми дреме какво трябва да направите — пуснете ги, по дяволите! Нещо става. Някой не може ли да ми светне с нещо?

Отговори му топъл глас с южняшки акцент.

— Разбира се, брат. Сега ще се погрижим.

Дочу се щракване — само едно — и в тъмното се появи съвсем малък пламък, който освети разяреното лице на Коул Стюарт.

Първоначално реших, че той бе запалил клечка, но огънят в краищата на пръстите му разцъфна, погълна ръката му, завладявайки я, преди той да го изпрати в лицето на Джарвин. Последва крещене — толкова много крещене, — докато огньовете около нас растяха и обхващаха войниците зад него, поглъщайки ги във вълна от топлина, караща ги да тичат надолу по коридора и да се препъват един в друг, докато накрая всички не изпопадаха. Миризмата на изгоряла кожа подтикна стомаха ми да се свие. Не можех да избягам от нея.

— Милостиви боже! Та ти си…! — започна да казва един от агентите.

Един от нас, довърши умът ми, притваряйки се отново след гледката на огъня между пръстите на Коул и начина, по който той метна топка от него по разприказвалия се агент. Той я поддържаше, оставяйки я да обхване тялото на крещящия мъж, докато накрая само можех да зърна тъмен силует, хванат в капан от танцуващите по кожата му пламъци.

Червен.

Не. Не. Той беше… Коул беше твърде голям. Той не бе…

— Ей. Хей! — огънят вече беше изчезнал, но ръцете на Коул още бяха горещи на пипане, докато се мъчеше да ме изправи. Краката ми обаче все още не бяха там. Той се опита внимателно да ме плесне по лицето. — По дяволите… Хлапе, хайде! Можеш да се справиш. Знам, че можеш.

— Ти… — пробвах се да кажа. — Ти току-що…

Той изпусна въздуха, който бе задържал — успокоен. Метна ме на рамо и ме плесна по задната част на бедрата от раздразнение.

— По дяволите, съкровище! Така ме притесни! Чух Белия шум още долу по коридора, но трябваше да изчакам, докато той го изключи. Не можех да се доближа. Съжалявам. Толкова съжалявам!

Той ритна, за да отвори вратата на кабинета на Албан, пускайки ме върху пода зад бюрото. Намести крайниците ми така, че поне да съм седнала, и извади от кобура единия от пистолетите си, за да го притисне в безжизнените ми пръсти.

След това хвана лицето ми между дланите си.

— Не бива да казваш, ясно ли е? Никой друг не бива да знае — дори и Лиъм. Особено пък Лий! Става ли? Кимни с глава.

Господи… Лиъм не знаеше ли? Никой друг ли не бе наясно с това?

— Ти, аз, Кейт и Албан — информира ме Коул, все едно ми бе прочел мислите. — Това е. И вече сме само трима. Кажеш ли, всичко свършва за мен.

Аз кимнах.

— … един друг… — промълвих тихо, кимайки с глава към коридора.

Коул изръмжа.

— Спасявам само девици в беда. Не го правя и за контета.

Надявах се, че бях успяла да му хвърля гневен поглед, а не кривоглед. Той въздъхна и стана. Изопна раменете си точно както Лиъм го правеше, преди да започне нещо. Коул изчезна за секунда, гмурвайки се обратно навън, за да доведе Кланси. Съмнявам се въобще дали го бе погледнал в лицето, преди да го метне до мен.

— Зелените ни изпратиха съобщение, че сте тук, и ние решихме да изтеглим партито за по-рано — обясни той. — Не можа да изчакаш още само ден, за да се насладиш на красивото ми личице, нали?

Изкашлях се, опитвайки се да почистя каквото и да беше заседнало в гърлото ми.

— Ако знаеш какво е по-добре за теб, ще си останеш тук — отсече той. — Само ако напуснеш стаята, преди да дадем знак, лично ще ти одера задника!

Когато се обърна към вратата, като че ли самоувереността и контролът му се бяха настанили обратно на място. Движенията му бяха плавни, сигурни.

Не знам колко време мина, преди звукът на оръжеен огън да достигне до нас — пет минути, десет, може би дори петнайсет. Сетивността се завръщаше в крайниците ми с горещи вълни като иглички, но предпочитах болката пред невъзможността да ги ползвам. Когато вече можех, се избутах на колене и започнах да бутам старото бюро на Албан към вратата. Знаех, че не можеше да ми осигури голямо прикритие или пък че не представляваше особено предизвикателство към всеки, който би решил да проникне вътре, но така се почувствах по-добре, отколкото да стоя и да не правя нищо. И ако трябваше да бъда честна, то също играеше и ролята на нагледна преграда за мен. Напомняне, че трябваше да чакам и да оставя Коул и другите да почистят заразата на Джарвин, преди да ида и да намеря останалите.

Те са наред. Те са добре. Ти си наред… Изпълзях обратно до шкафовете с папки. Повдигнах крака пред гърдите си и ги обгърнах с ръце, опитвайки се да вкарам в клетка чувства, които бяха прекалено големи, за да задържа вътре.

Те са наред.

Кланси помръдна до мен. Един заблуден кичур тъмна коса падна в очите му. Колкото и време да бяхме прекарали заедно в Ийст Ривър, никога преди не го бях виждала да спи. Осъзнах, че никога не би оставил друг да бъде около него, докато беше толкова уязвим.

Очите ми се преместиха към кошчето и листовете, които се бяха разпръснали от него. Допълзях до тях на ръце и колене, загребвайки фенерчето, което Кланси бе изпуснал. Извън тази тъмна стая се чуваха толкова много викове, че не можех да разбера какво казваше който и да е от гласовете.

Поех дълбоко въздух, когато стрелбата затихна, а вратите към стълбището на няколко пъти се отваряха и затваряха.

Те са наред. Ти си наред.

Насочих фенерчето настрани от вратата, надолу към обгорелите страници, които бях събрала в скута си. Около една четвърт от тях не можеха да се четат — през фотографиите и самите листове бяха прогорени значителни дупки. Като изключим петната от сажди и дим върху най-горните страници, долната част на купчината беше в доста по-добро състояние. Повечето бяха таблици и графики — всичките на един и същ странен научен език, който щеше да препъне дори Дунди. Това бяха лекарства — медицински термини. Притежаваха онези сложни имена като от списъка с лекарства, който Дунди ми бе дал в Нашвил. От време на време очите ми хващаха някоя и друга случайна дума на обикновен английски.

Субект А вече не проявява симптоми след последване на процедурата и плана за лечение…

Демонстрира признаци на пасивно поведение…

Заключителните резултати са предстоящи…

Но отгоре над всичко това бе изписан текст с удебелени черни букви — две думи, които разпознах: Проект Снеговалеж.

Престанах да прелиствам страниците, когато достигнах до фотографиите. Особено до една, която разкриваше женско лице.

Това бе един от неочакваните недостатъци на това да изживееш почти половината си живот, заключен в лагер, без достъп до каквато и да е медия. Все имаш чувството, че всяко лице, което срещнеш по телевизията или във вестниците, е някак познато, но името ти се изплъзва още преди да успееш да го хванеш. Долавях това и сега, гледайки познатата руса жена.

Самата снимка бе странна — тя гледаше през рамо, но не към обектива на фотоапарата. Зад нея се виждаше тухлена сграда без отличителни знаци, която имаше вид на доста занемарена в сравнение с класическия тъмносин костюм с изчистен силует, в който бе облечена жената. Погледът й не бе уплашен, а по-скоро изнервен и за секунда се зачудих дали тя не си мислеше с право, че някой я следи. Следващата снимка бе по-малка и скъсана по начин, който ме накара да допусна, че Албан бе започнал да я къса, а след това бе променил мнението си. На тази тя бе седнала между бившия Водач на Лигата и доста по-младия президент Грей.

Осъзнаването на връзката секна дъха ми.

Кланси. Не, моля те, Кланси…

— По дяволите! — прошепнах аз. Жената, която бях видяла в ума му… Тя бе…

Първата дама на Съединените щати.

Пресегнах се за другите разпилени страници, събирайки ги обратно на купчинка. След като не бяха подредени последователно, документите и докладите нямаха особен смисъл, но пък намерих диаграми на мозъци с малки, ясно обозначени знаци Х на някои места по тях.

Прелистих новинарски статии, описващи благотворителната дейност, която Лилиан Грей бе извършвала из страната. Някой бе подчертал с маркер различни определящи фрази за нейното семейство (сестра в Уестчестър, Ню Йорк, родители, оттеглили се във фермата си във Вирджиния, наскоро починал брат), както и различните й образователни степени — включително и докторантура по неврология от Харвард. Тя също така бе прочела затрогващо надгробно слово на погребението на вицепрезидента, обградена от димящите останки на Капитолия, и бе отказала да коментира нежеланието на президента незабавно да го замести.

Последната статия, която намерих, се фокусираше върху изчезването й от обществения живот скоро след атаките над Вашингтон, окръг Колумбия. В нея президентът бе цитиран да казва: Закрилата и сигурността на жена ми са моя първостепенна грижа, без да бъдат дадени никакви други детайли.

И това бе легендата за нея. Не дузините церемонии по раздаване на награди, които тя бе посетила, не новаторските й изследвания в невронауката или пък някое от тържествата, на които бе домакин от името на мъжа си. Не единственият й обичан син. Според статия в Тайм, която Албан бе съхранил в папката, имаше слухове, че тя е била убита или пък отвлечена от враждебно настроена страна скоро след избухването на ОМИН. Всичко станало особено обезпокоително, когато Кланси тръгнал сам на обиколка от името на баща си, за да възхвалява лагерната рехабилитационна програма, показвайки се като нейния пръв успешно завършил субект.

Бяха минали близо десет години и тя все още не се бе появила.

Но ето че беше тук, в тази папка — лицето й, изследването… написаните на ръка бележки. Няколко пъти свих ръце в юмруци и ги отпуснах, опитвайки се да ги принудя да спрат да се тресат.

В тази бъркотия от документи бяха попаднали и три бележки, всяка от които беше по няколко реда. Нямаше пликове, но листовете все още лепнеха от онова, с което са били залепени. Някой явно му ги бе предал на ръка, вместо да рискува да ги получи по електронен път. Най-отгоре с четливия почерк на Албан бяха изписани датите — вероятно заради собственото му водене на архива. Първата — отпреди пет години — гласеше:

Независимо от това, което се случи между нас, ако ще се пробвам да го спася, трябва да изляза от обсега му. Ако ми помогнеш да изчезна, и аз ще ти се отплатя. Моля те, Джон.

Следващата — две години по-късно:

Прилагам най-новите открития от работата ни. Чувствам се безкрайно оптимистично, предусещайки, че всичко това ще свърши скоро. Кажи ми, че си го намерил.

И последната — само отпреди два месеца:

Няма просто да си стоя и да чакам одобрението ти. Никога не сме се разбирали така. Довечера ще пусна местонахождението си на сървъра. Ако той не дойде да ме потърси, тогава аз самата ще ида да го намеря.

Кланси все още беше в безсъзнание, а главата му бе обърната на една страна. Наблюдавах равномерното издигане и спадане на гръдния му кош и нещо остро се завъртя ниско в червата ми.

— Ах, ти, тъжно копеле! — прошепнах аз.

Ето защо бе дошъл тук. Това бе задачата, която не можеше да повери на никой друг, освен на себе си.

Прегледах отново страниците, опитвайки се да разбера върху какво точно бе работила. След като видях диаграмите, част от мен заподозря, че то беше свързано с нас, но тогава защо щеше тайно да извършва собствени експерименти върху причинителя на ОМИН, и то по същото време, по което и Леда Корп се занимаваше с това? Притесняваше ме онова споменаване в първата бележка как тя трябвало да излезе от обсега му. Дали бе възможно да е смятала, че мъжът й ще подправи резултатите от откритието на Леда Корп и че тази дезинформация ще застраши живота на Кланси?

Но тогава… той защо толкова държеше да унищожи това? Върнах се обратно на страниците с таблици и графики и тук — най-отдолу на всяка от тях — бяха инициалите Л.Г. Отново прегледах всички листове, стараейки се да не пропусна нито един. Защо той бе пожелал да унищожи това? За да защити местонахождението на майка си ли? Или за да унищожи доказателството, че тя бе осигурявала на Албан информация за изследванията си?

Нищо от това не ми звучеше правдиво. В последната си бележка бе казала, че ще пусне местонахождението си — нейното местонахождение?! — на сървъра. Това се вързваше с по-ранното обяснение на Нико, че думата Професор — една от онези, за които Кланси го бе помолил да следи — се появила на сървъра. Но тя го бе качила едва когато се бе почувствала готова. Чак след завършването на Проект Снеговалеж.

Осъзнах, че тя не бе искала той да узнае върху какво работи. Но защо желаеше да го намери? Защо искаше той да я открие, при положение че бе ясно, че той беше човекът, от когото тя реално трябваше да се пази?

ТРИЙСЕТА ГЛАВА

Светлините и машините в кабинета на Албан оживяха с експлозия от шум и напрежение. Станах, скачайки от пода, още преди радиото да се включи и да изпълни стаята с възторженото хорово изпълнение на O Come, All Ye Faithful. Вдигнах ръка пред очите си в неуспешен опит да блокирам светлината, докато се препъвах към ъгъла на офиса. Очите ми сълзяха и не можех да видя нищо от станциите на радиото, затова започнах да удрям и да ги въртя, докато най-после звукът се намали до поносимо ниво. След Белия шум дори и най-малкото дращене по вратата щеше да прозвучи като гръм. В продължение на една дълга, ужасяваща минута се насилвах да застана на място и да се приспособя наново към света на светлината — докато Кланси не издаде лек стон и не започна да разклаща глава.

А пък аз осъзнах, че прозорчето, в което все още можех да го контролирам, постоянно намаляваше.

Стрелбата навън бе избледняла до някой друг единичен куршум, изстрелван от време на време на горния етаж. Бе малко рисковано да приемам, че вече бяха прочистили този етаж от изменилите агенти, но здравият разум бе преодолял страха ми. Очакваше се, че повечето от агентите са били на ниво едно — дремещи по спалните си, — когато Коул и другите бяха влезли в сградата. Само малцина като Джарвин патрулираха.

Щях да съм бърза. Ако коридорът бе чист, щях да се втурна надолу, за да потърся другите — след като се погрижех за това. Да се убедя, че Лиъм и Дунди са защитени заедно с Джуд и Вида, скътани в обезопасената барикадирана спалня. Просто не можех да го оставя тук — не и при положение че ключалките вече не работеха.

Обвих с ръце гръдния кош на Кланси изотзад и се опитах да си осигуря добър захват върху него, като междувременно успях да му откъсна едно от златистите копчета на палтото.

— Ти си… — изпъшках аз, усещайки как шевовете отзад на гърба ми ме подръпват — официално най-голямата ми болка в задника…

Наложи се да го пусна, за да избутам бюрото наново встрани. Направих още една крачка навън, поемайки дълбоко въздух, за да се успокоя при вида на телата на Джарвин и другите агенти, но коридорът бе пуст. Докато го влачех навън, ми мина кратката мисъл да го издърпам в Лазарета, но виждах как там вътре зад пердетата мърдат фигури и не бях сигурна дали исках да заложа, че те бяха от отбора на Коул. По протежение на коридора имаше няколко врати, повечето от които водеха към стаи, които така и не ми бяха разрешили да зърна. Но имаше един шкаф, който бе отворен, а намиращата се вътре стойка за оръжия вече бе разграбена, откривайки по този начин достатъчно място, в което да се набута едно човешко тяло.

Тъкмо бях навряла Кланси в тясното пространство, когато разпознах името си, извикано така, че да може да се чуе от цялата база.

Завъртях се рязко, търсейки източника. И ето че изведнъж се появи Кейт — тя се втурна навън от Лазарета и издърпа ремъка на пушката от рамото си. Свали черната маска за ски от лицето си и я остави да падне зад нея. Аз бях в ръцете й, в нейната топлина… преди да успея да се настроя за удара. Когато се облегнах в нея, през мен премина облекчение, каквото не бях очаквала да почувствам.

— Какво правиш? — попита ме тя.

Все още бях толкова шокирана от външния й вид, че чистосърдечно си признах истината.

— Заключвам Кланси Грей в шкафа.

Тя се дръпна рязко назад и погледна надолу към проснатото в краката ни тяло. И Кейт, за пръв път в живота си, не ме попита дали искам да поговорим за това как се чувствам. Нямаше нужда да й обяснявам защо не можем да го оставим в Лазарета или в една от стаите, от които той можеше да избяга. Тя знаеше какъв е и колко струваше.

— Добре. Ще ида да взема ключовете.

— Кейт? — казах аз, хващайки я за ръката. — Свърши ли?

Тя се усмихна.

— Свърши още преди десет минути.

— Вярно ли? — в ушите ми гласът ми звучеше като на малко дете. Усещах се като на пет години, точно както се бях почувствала, когато веднъж се бях загубила в мола и внезапно се бях натъкнала на ръката на баща ми, след като трескаво го бях търсила. Знаех, че е глупаво да плача, но изтощението ме бе докарало до точката на пречупване, а непредвидимото и неочаквано освобождаване на страх и болка ме избута дори след нея.

Кейт пристъпи към мен, прихващайки лицето ми между ръцете си. Това бе като да се взираш в пълна луна, която се издигаше и прорязваше нощта.

— Знаех си, че можеш да се справиш с това.

Затворих очи и ги стиснах, а зад клепачите ми се появи бяла палатка. Там бе Мейсън, който поемаше последния си дъх. Миризмата на вдървения кожен намордник. Роб, който крещеше и крещеше, и крещеше… Исках да й кажа всичко, да го излея върху нея и тя да поеме частично смазващата му тежест. Бе ми предлагала това толкова много пъти и всеки път я бях отхвърляла и й се бях противопоставяла. Дори и сега усетих как същата тази съпротива се обвива около гръдния ми кош, опитвайки се да защити слабия мускул, който биеше вътре.

— Беше ужасно — прошепнах аз.

Тя изтри една самотна сълза от бузата ми.

— Но ти бе по-силна.

Поклатих глава.

— Не бях… Аз бях…

Как можеше да го изразя така, че да ме разбере?

— Джуд и Вида ми разказаха напълно различни неща.

Отворих очи, претърсвайки лицето й за знак на лъжа.

— Те добре ли са?

— Прекрасно са — обеща ми тя. — Притесняваха се за теб. Ще те заведа горе при тях, но първо мисля, че трябва да се погрижим за малкия ни проблем. — Тя кимна към Кланси. — Нали?

— Да — потвърдих аз, поемайки си дълбок, потръпващ дъх. — Добре.

Екипът на Коул и Кейт бе преместил децата в атриума. Бяха затворили вратите, блокирайки по този начин гледката към постоянния приток на тела, които се взимаха от спалните помещения и се носеха долу в Лазарета. Това бяха агентите, които бяха свалили Албан — всичките до един. Част от мен смяташе, че е глупаво да се опитват да ни попречат да видим това, ала друга част им бе благодарна.

Поех си въздух, мъчейки се да се освободя от напрежението в раменете си, и се пресегнах към вратата.

Бяха избутали повечето маси към външния край на стаята, а центъра бяха оставили за походни легла. Медицинският персонал се грижеше за някои от децата и агентите, които имаха натъртвания и ожулвания. Изглеждаше безумно да пренебрегват напълно оборудвания Лазарет в полза на влаченето на марли и антисептични средства тук, горе. Поне докато не си припомних, че същото болнично крило в момента функционираше като импровизирана морга…

— Всички ли са мъртви? — попитах тихо. В допълнение към двайсет и няколкото деца от Лигата, които се бяха скупчили в центъра на стаята, ядейки за закуска каквото бяха успели да открият в склада към кухнята, имаше около четирийсет агенти, които образуваха кръг по периметъра на залата — разположени в тъмнеещи черни групи. Но това бяха лицата, които очаквах да видя: агенти, които бяха отговорни за отряда Пси, инструктори, онези, които ни гледаха с тъжни и бленуващи очи, когато си мислеха, че не ги наблюдаваме.

— Тези, които не искаха да се предадат — внимателно каза Кейт.

Значи, всичките?

— Знам, че най-вероятно сте си мислили, че всички са срещу вас, но имаше няколко агенти, които бяха заслепени от убийството на Албан и останаха тук само защото бе прекалено късно да си тръгнат без възмездието на Джарвин. Те не се противопоставиха, когато влязохме в спалните помещения, и бяха свободни да си идат, ако не желаеха да участват в това.

Очите ми не спряха да обхождат стаята, докато не ги откриха всичките. Дунди и Лиъм стояха пред един от телевизорите с гръб към мен и наблюдаваха новинарски репортаж пред някаква бяла сграда с купол. Джуд и Вида бяха до тях, свити на пода пред Нико, който изглеждаше така, сякаш полагаше неимоверни усилия да се свие на топка и да изчезне завинаги.

Кейт проследи погледа ми.

— Ще говорим за това по-късно.

— За какво ще си приказвате? — дочу се провлечен говор зад нас. Усетих как една тежка ръка падна върху рамото ми. — Възможно ли е да е за моята малка особа?

Опитах се да се освободя, но той ме задържа, рошейки и без това вече ужасяващо изглеждащата ми коса. Не можах да се спра и потръпнах, когато долових миризмата на огън от него. Червен.

Пси.

Невъзможно.

Просто бе… Потърках чело с горната част на ръката си. Той бе толкова овладян, докато Мейсън се разпадаше отвътре. И не искам да кажа, че Коул не бе смущаващ. Беше. По начин, който те разоръжаваше и те оставяше объркан. Просто всеки друг Червен, когото бях срещала в Търмънд, се държеше като животно, което бе затворено в клетката на собствената си кожа. Те отказваха да срещнат нечии други очи. Разхождаха се с празни погледи и си мисля, че слушаха някакъв глас в ума си, който останалите от нас не можеха да доловят. От време на време се връщаха в себе си и лицата им биваха помрачавани от някакъв глад. Можеше да ги хванеш как зяпат някое друго дете с малки, усукани усмивки, които поръбваха ъглите на устните им… и тогава се разбираше — знаеше се — какво следва натам.

Но Коул не само се беше запазил нормален, но и бе преуспял.

Червен.

Двамата си размениха поглед над главата ми.

— Той ми спомена, че вече ти се е… доверил. Знаеш много важна тайна.

Не отвърнах нищо, но не защото не можех да измисля отговор, а защото не можех да избера един от хилядите въпроси, които се надигаха на вълни в мозъка ми. В крайна сметка се обърнах към него, спирайки се на:

— От колко време знаеш?

— Откакто станах на дванайсет — каза ми той. — Разцъфтях късно, за разлика от вас. Щях да умра от ужас. Мама и Хари все си мислеха, че тайно се занимавам с кибрити и запалки, а нещата ги горя, за да привлека внимание. Това не е нещо, за което говориш, освен ако не искаш да свършиш на някой автобус към някой скапан лагер, нали?

— Защо не си казал на Лий? — попитах пак. — Защо мълчиш пред него?

Очите на Коул се присвиха.

— Имам си причини, като нито една от тях не ти влиза в работата. Даде ми дума, че няма да…

— Няма — казах аз, намразвайки го заради това. Още едно нещо, което да крия от Лиъм. Още една лъжа. — Аз просто… Как въобще е възможно това? Ти си прекалено голям. Има ли… други като теб?

Не бе чудно, че Албан толкова го ценеше. Пси дете, което можеше да се движи сред възрастни, без да бъде разкрито — просто защото бе пропуснало предполагаемата възраст на изключване.

Кейт се огледа настрани, за да е сигурна, че наоколо няма подслушващи уши.

— Далеч, далеч, далеч по-малко. Няколко стотици възрастови разсейки. Но сега не е времето да обсъждаме това. Имаме много по-големи проблеми.

— Като говорим за това — Коул сниши глас и се наведе надолу, — не можа ли да споменеш, че Девойка-в-беда-номер-две е хлапето на президента?

— Дай да видим колко думи ще успеем да извадим от теб, след като ти объркам мозъка.

— Приема се — той погледна към Кейт. — Той ще ни създаде ли проблем?

— Той е в шкаф Б-2 — каза тя и повдигна вежди в нещо, което на мен ми се стори като предизвикателство.

— Добре, добре — намеси се той. — Първо това, другото… после. Там нали нямаше останали оръжия?

Не знам кой изглеждаше по-раздразнен от предположението му — Кейт или аз.

Коул все още се усмихваше самодоволно, когато попита:

— Значи, докара ни голямата награда заедно с досадното ми малко братче?

Опипах джобовете си, търсейки дребния пластмасов правоъгълник. Подадох им го, ставайки изведнъж особено нетърпелива някой друг, освен мен да поеме тежестта му поне за няколко минути. Коул надзърна към Кейт.

— Цялата е твоя. Все още тръгваш след малко, нали?

— След минута. Трябва да кажа на децата си къде отивам.

— Защото няма да знаят какво да правят със себе си, без мамчето да виси над тях и да се суети на всеки две секунди?

При тази реплика наистина се издърпах от него, усещайки как нервите ми подскочиха опасно високо. Коул вдигна ръце и заотстъпва с крачка назад.

— Поеми една шега, съкровище! Усмихни се! Днес е хубав ден, забрави ли? Убедителна победа.

— Къде отиваш? — попитах Кейт.

— Навън с няколко агенти, за да се помъчим да открием транспорт за всички ни.

— Но…

— Ще се върна до няколко часа. Обещавам. Предполагам, че се досещаш, че… вероятно не е особено правилно да останем тук след всичко това.

— Къде отиваме? — попитах аз. — Канзас? Или Джорджия?

— Руу!

Впечатляващо беше, че бяхме успели да се задържим тук толкова дълго, преди радарът на Джуд да започне да ни засича. Той се изправи на крака, запромъква се през застаналите помежду ни агенти и едва не се спъна в група деца, които просто се опитваха да седят, да ядат и да не избухват в сълзи. С периферното си зрение мернах как Лиъм и Дунди се обръщат, но те изчезнаха бързо, тъй като единственото нещо, което се застопори в света ми, бе Джуд, който преметна дългите си ръце около мен.

— Така ме изплаши! — каза той.

Аз също го прегърнах. Моят едночленен комитет по посрещането.

— И аз се притеснявах за вас — признах аз. — Нещо случи ли се?

Той поклати глава, а къдриците му се разхвърчаха.

— Откри ли го? Нали ти казах, че е наред — Вида сложи ръка на рамото му и се опита да го отскубне със сила. — Джудит! Пусни!

Кейт се засмя и го потупа по гърба.

— Ела. Трябва да кажа нещо на двама ви с Нико.

Това бе достатъчно, за да накара Джуд малко да ме поотпусне.

— Той все още не е проговорил. Не мога да го принудя да изрече и дума. Все едно се е изключил.

Помахах му лекичко, докато тя отвеждаше него и Вида обратно към Нико.

— А! — измънка Коул. Усетих как се стегна и си оправи стойката, която премина от небрежна и леко прегърбена в изпънати рамене. Събран. Дори лицето му сякаш загрубя. Той се отблъсна от стената, на която се бе облегнал, и мина покрай мен без нито дума. Хвърли ми само предупредителен поглед през рамо.

А с по-малко и от него удостои Лиъм, който дори и на същото не бе способен, докато се разминаваха и поемаха в противоположни посоки. Срещнах очите на Дунди и изражението там бе достатъчно, за да ми обясни, че скоро щеше да последва разяснение.

Жив, жив, жив, жив, пееше сърцето ми. Оставих отровния спомен, който Кланси ми бе показал, да прокърви, докато в гърдите ми не остана нищо, освен жужащ блясък. Той ми спря дъха. Жив. Мръсотията по лицата им не бе нищо. Раната на брадичката на Лиъм, която се бе отворила наново, не беше нищо. Пукнатината върху едното от стъклата на Дунди не беше нищо.

Те бяха всичко.

И двамата застанаха пред мен с ръце, скръстени пред гърдите. И на лицата на двамата се наблюдаваше едно и също неодобрение.

— Вие, момчета, наред ли сте? — попитах аз, след като те очевидно не смятаха да казват нищо.

— А ти? — изстреля Лиъм обратно. — Какво си мислеше, като тръгна така, и то сама след него?

Настръхнах от тона му.

— Мислех си, че той неслучайно се остави да го доведем тук, и се оказах права — пресегнах се към джоба си и извадих една от снимките от скритите сгънати документи. Дунди погледна с леко отвращение изцапаната хартия, която му подадох.

— Тази кръв нали в един момент не е била в тялото ти?

Притиснах я към гърдите му, принуждавайки го да я вземе.

— Проследих го до кабинета на Албан. Ето това търсеше.

Лиъм се наведе напред, за да види. Очевидно при тях нямаше същия умствен блокаж, който се бе проявил при мен. Очите им просветнаха, когато я разпознаха. Челюстта на Дунди даже направо увисна.

— Той търси нея — казах аз. — Тези снимки бяха в една папка заедно с онова, което предполагам, че е изследвала. Не знам дали той си е мислел, че тя е тук, или пък е смятал, че Албан може да има някаква информация, но…

Коул се качи върху масата в центъра на стаята и плесна два пъти с ръце. След което ги постави около устата си.

— Моля за вашето внимание!

В тона му имаше някаква официалност, която звучеше неестествено. Очевидно, че със закачливите усмивки и вбесяващото дразнене бе приключил за тази сутрин. Агент Стюарт нямаше време за него.

— Добре. Ще гледам да съм бърз — агентите и децата в стаята се местеха, прииждаха към походните легла и масите, за да могат да застанат пред него. — Това, което се случи тук… приключи. Вие се справихте със задачите си прекрасно. И макар да ми се иска да мога да ви кажа, че те всъщност в края на краищата нямаше да приведат плана си в действие, допускам, че всички знаем, че това ще е една лъжа.

Лиъм се премести и се облегна на стената, заемайки абсолютно същата поза, в която бе брат му преди няколко минути. Той задържа очите си върху мен, очевидно очаквайки нещо.

— Вижте, не си падам по красивите речи. Не смятам и да ви лъжа, защото вас цял живот ви лъжат и е крайно време това да спре. Ето какво трябва да знаете — той прочисти гърлото си. — Когато Албан започна всичко това, той искаше просто да изложи истината за ОМИН и Грей да си признае грешката с лагерите. Повече от всичко желаеше тази държава да стане такава, каквато е била преди — страна, с която се гордееше и на която се радваше да служи. Независимо от гадостта, в която се превърна накрая, „Детската лига“ бе негова мечта. Той искаше този живот отново. Но аз смятам, че повече не можем да се върнем назад.

Приближих се до Дунди, за да мога да виждам по-добре. Останалите деца зяпаха като омагьосани. И защо да не бяха? Усещането бе същото като по време на всички онези пъти, в които бях слушала Лиъм да говори за освобождаването на лагерите. Страстта зад думите им подкопаваше всяко съмнение, което те твърдяха, че имат в способността си да се изразяват. Те се оставяха да горят, когато мнозинството от нас дори се страхуваше да бъде затоплено от огъня.

Той е един от нас, помислих си. Другите нямаха идея, но въпреки това чувстваха, че всичко е наред, че бе редно той да поеме отговорност.

Лиъм се присмя и завъртя очи. Дунди и аз се спогледахме и се зачудих дали той усещаше също така и разочарованието, което Лиъм изпращаше към нас — вълна след вълна.

— Сега за нас има само два пътя — напред или никъде. Ние всички, които се завърнахме днес, напускаме това място и оставяме това име назад. Още не знам какви ще бъдем или дали въобще ще имаме друго име, но сме наясно какво ще направим. Ще разберем какво всъщност причини ОМИН, ще разобличим всеки отговорен за това и ще извадим тези деца от тези помийни ями на страдание. Ние напускаме. Отиваме обратно в ранчото — в този момент там има агенти, които го подготвят. Искаме всички вие да дойдете. Искаме да сте готови да се биете. Нуждаем се от вас!

Кейт се изправи от мястото, на което седеше при другите, и ми махна, преди да излезе през вратата от противоположната страна на стаята. Вида, Джуд и Нико не я видяха как излиза. Те кимаха, оставяйки обещанията на Коул да ги пометат и запратят в опияняващия приток от възможности. Долавях как той затрептява и в мен. Нямаше съветници, които да му вкарват думи в устата, нямаше заключени шкафове с папки, нямаше тъмни коридори. Това бе честно. Истинско.

— Какво е това ранчо? — прошепна Дунди.

— Това е старият временен Щаб на Лигата, близо до Сакраменто — обясних му аз. — Пуснали са кепенците там, когато са довършили този.

— Ние се нуждаем от вас! — повтори Коул, а очите му се отклониха към нас. — Но изборът е изцяло ваш.

Срещнах погледа му и се постарах да не завъртя очи, когато ми намигна. Знаеше, че ме има.

Същото осъзна и Лиъм.

Той се отблъсна от стената, но се остави да го хвана за якето, докато минаваше край мен. Раменете му се тресяха от всяко дълбоко, дрезгаво вдишване, което поемеше. След като няколко дни бе възстановявал силата си, Лиъм отново изглеждаше така, сякаш бе на крачка от припадък. Кожата му бе пепелива, а очите му горяха, докато се взираше в мен.

— Кажи ми, че ще тръгнеш днес с нас — прошепна той. — С Дунди и мен. Знам, че си прекалено умна, за да се вържеш на тези простотии. Аз те познавам.

Той видя отговора в лицето ми. Ръцете му хванаха китките ми и ги изблъскаха настрани.

Точно преди да стигне до вратата, Лиъм се обърна и каза с пресипнал глас:

— Тогава вече просто нямам какво да ти кажа.

Коул изчезна след словото си, измърморвайки нещо от рода на отивам да го проверя, и то без да дава излишни обяснения какво или кой беше въпросното то. Мина ми през ума да го проследя, за да съм сигурна, че то не беше Кланси Грей, но не бях убедена, че можех да стана от масата, дори и да се бях опитала. Ние, петимата — Джуд, Вида, Дунди, Нико и аз — бяхме заели една от кръглите маси близо до един телевизор, най-вече за да останем настрани от агентите, които се опитваха да затворят сградата и да вземат всичко, от което биха могли да имат нужда.

Един час бе минал. Повече от достатъчно време, за да може Джуд да попита: Кейт върна ли се вече?, а аз да започна да се притеснявам за Лиъм. Усещах обаче, че колкото по-дълго стоях тук, толкова по-тежки ставаха крайниците ми, докато накрая не постъпих като Нико от другата страна на масата и подложих глава на ръцете си, за да намаля по този начин тежестта в раменете ми.

— Тя каза, че ще отнеме известно време — обясни му Вида, проверявайки отново часа върху стария си Разговорник. — Ние сме седемдесет души. Това са много колела за подсигуряване.

— Предаваме на живо от сградата на Капитолия на щата Тексас, където президентът Грей и представители на Федералната коалиция ще открият Срещата на върха Единство след по-малко от петнайсет минути…

Джуд се пресегна, за да усили звука. Цяла сутрин той бе олицетворение на спокойствието. Нито веднъж не започна да хленчи колко е гладен или уморен. От цялата ни тъжна група той бе единственият, който в действителност внимаваше за случващото се на екрана. Нико се бе оттеглил толкова навътре в себе си, че беше като изпаднал в летаргия. Дунди постоянно гледаше ту часовника на китката си, ту вратата.

Предаването на живо на мирната среща на върха в навечерието на Коледа бе започнало преди петнайсет минути — в девет часа тексаско време. Имаше най-вече общи планове на публиката, при това на много малка част от нея. Когато операторът погрешка се спря на група протестиращи с техните лозунги, всичките от които, естествено, се държаха възможно най-далеч от сградата, предаването изведнъж прекъсна.

Коул се намърда на мястото между Джуд и мен, почти избутвайки хлапето от пейката.

— Ей, съкровище! Трябваш ми за една секунда!

Обърнах се и зарових лице още по-надълбоко в ръцете си.

— Не може ли да почака?

— Той е буден и много сърдит. Бих оценил малко напътствия по въпроса как да го доближа. А и смятам, че си единственият човек, който би могъл да ми каже, ако той се опита да ми размекне мозъка.

— Хората вече знаят какъв е той? — попита Дунди изненадан. — Ти ли им съобщи?

— Албан знаеше — обясни Коул. — Той е виждал как Кланси влияе на един от агентите от тайните служби по време на едно от спиранията при прес обиколката му, след като е напуснал лагера.

При тези думи се изправих.

Ако Албан вече знаеше какъв е Кланси и какво можеше да прави, първата бележка на Лилиан Грей можеше да се разглежда по съвсем друг начин. Ако ще се пробвам да го спася, трябва да изляза от обсега му. Лилиан може и да бе разбрала още преди президента Грей, че синът им ползваше способностите си, за да влияе на хората около себе си.

Нещата най-после започваха да придобиват смисъл и за мен. Албан бе видял Кланси да прави това точно преди да напусне, за да се включи в Лигата. Той бе излязъл от обсега на Кланси, както би казала Лилиан. Ако тя бе помолила мъжа си или когото и да е от съветниците му за помощ по изчезването си, Кланси е щял да има достъп до тази информация. Това очевидно е бил план на пълно отчаяние.

— Тогава защо, по дяволите, не е предприел нищо по въпроса — дочу се гласът на Лиъм зад нас. Линиите на лицето му се задълбочиха успоредно на намръщването му. — Това можеше да сложи край на цялата измислица за лагерите.

Коул врътна очи.

— И как е щял да го докаже? Хлапето бе като дух. Ние му пускахме примамки, за да видим дали ще дойде по желание, но той така и не го направи.

— Защото няма нужда от вас — каза Нико с дрезгав глас. — Той няма нужда от никого от нас. Сам се грижи за себе си.

Отворих уста, за да обясня теорията си, но Лиъм ме прекъсна.

— Ти не следва ли да помагаш на другите да разчистват това място? — попита остро той. И се взря точно там, където Коул бе поставил ръка върху рамото ми.

Беше пълна лудост да ги гледаш как стоят един до друг по този начин — с почти идентични изражения на гняв върху почти идентичните си лица.

— Чувствай се свободен да напуснеш по всяко време, Лий — каза Коул и го отпрати с махване на ръката. — Никой не те задържа тук. Казах ти как да намериш мама и Хари, така че действай. Иди при тях и се скрий. Бих искал да съм там, когато им обясняваш как почти си успял да прецакаш цяла група деца, тъй като си твърде глупав, за да обръщаш внимание на това какво правиш и къде ходиш. След като им разкажеш, разбира се, за случилото се при опита ти за бягство от лагера.

Долових как Вида изруга тихо и стовари ръката си върху тази на Дунди, за да му попречи да се намеси. Нямаше обаче кой да спре мен.

— Престани! — избухнах аз. — Чуй се само…

— Ти… — силна руменина изби по врата на Лиъм, който видимо се бореше, за да запази изражението си спокойно. — Нямаш идея…

— О, да не вземеш и да се разревеш! — каза Коул, след като се изправи. — Не ме ли изложи вече достатъчно? Просто… върви! Боже, махай се вече, след като толкова искаш да си тръгнеш. И стига си ми губил времето!

— Момчета… — гласът на Джуд бе писклив, а думата разсече въздуха. — Момчета!

— Моля ви се — опитах се и аз отново. — Просто…

Джуд се наведе над масата и ме хвана за ръката, обръщайки ме обратно в посока към телевизора.

— Млъквай и гледай!

Президентът Грей бе напуснал колата си и оглеждаше тълпата, докато вдигаше ръката си за добре отрепетиран поздрав. Косата му бе по-сива, отколкото си я спомнях отпреди няколко месеца. По-големи торбички обрамчваха тъмните му очи. Но въпреки всичко това бе лицето на Кланси — бегъл поглед към това, на което щеше да заприлича след трийсет-четирийсет години. И дори само заради това не ми се щеше да погледна встрани.

— Какво е… — започна Вида точно когато камерата се фокусира върху една дребна фигура с качулка, която си проправи път покрай красивата руса репортерка, прескачайки над полицейските заграждения.

Президентът бавно продължаваше по пътя си нагоре по чистите бели стъпала на Капитолия. Ръката му бе протегната към губернатора. Зад него полъхът развяваше и националното знаме, и това на щата Тексас. Той явно не забелязваше, че нещо не е наред, до момента, до който мъжете в костюми край него извадиха пистолети, а лицето на губернатора стана бяло като тебешир.

Полицейските офицери, които бяха наредени от всяка страна на стъпалата, бяха захвърлени във въздуха с такава сила, че се стовариха върху операторите и фотографите. Не му се бе наложило да ги докосне. Той просто разтвори ръцете си пред себе си — все едно дърпаше тежки завеси.

— Божичко! — каза Лиъм зад мен. — Това е дете!

Той бе слаб, целият в суха мускулна маса и почерняла кожа — като бегач, който бе прекарал лятото си на лекоатлетическата писта в гимназията. Косата му бе дълга, завързана с малък ластик, за да не пада в лицето му. Това му позволи да се прицели точно, след като извади малък пистолет от джобовете на суитшърта си и изстреля два куршума в гърдите на президента.

Телевизорите — всеки настроен на различен канал — избухнаха в същия този миг, като показваха сцената от всякакви възможни ъгли.

— Боже мой… Боже… — стенеше новинарката. Тя бе паднала на земята. Единственото, което виждахме, бе задната част на главата й, докато наблюдаваше как полицията и тайните служби се хвърлят върху детето, погребвайки го под море от униформи и палта. Тълпата зад нея крещеше. Камерата трепереше, когато се обърна, за да запечата бягството им от мястото на събитието. Всеки поглед бе ужасѐн. Всеки поглед разкриваше отвращение. И всички вече бяха обърнати от президента към детето, което току-що го бе убило.

— Вие ли направихте това? — изръмжа Лиъм, извръщайки се отново към брат си. — Вие ли наредихте на това хлапе да извърши това?

— Той не е от нас — отвърна му Вида. — Никога през живота си не съм виждала това лайно!

Коул се завъртя на пети и се гмурна стремително в тишината от изумление, царяща в атриума. Никой, освен него не мърдаше, а и аз нямах никаква идея накъде се е запътил. Вида грабна дистанционното и увеличи звука.

— Дами… Дами и господа… Моля ви… — новинарката бе все още на земята, опитвайки се да се защити от паническото бягство на публиката, която напускаше сцената. Картината се премести към ужасените лица на новинарите в студиото, но те се появиха само за миг, преди екранът да прещрака в черно и върху него да се появят следните удебелени думи.

СИСТЕМА ЗА УВЕДОМЯВАНЕ ПРИ СПЕШНИ СЛУЧАИ

ПРАВИТЕЛСТВОТО НА СЪЕДИНЕНИТЕ ЩАТИ ИЗДАДЕ НАСОКИ ЗА ДЕЙСТВИЕ ПРИ СПЕШНИ СЛУЧАИ

НЕ ИЗКЛЮЧВАЙТЕ ТЕЛЕВИЗОРА СИ

СЛЕДВА ВАЖНА ИНФОРМАЦИЯ

Но съобщението си остана на екраните, а единственото нещо, което последва, бяха тихите виещи звуци на системата за уведомяване при спешни случаи — същите, които бяхме чували хиляди пъти, докато бяха правили проби по телевизиите и радиата.

Някъде над нас се разнесе едно приглушено фрас. То бе почти недоловимо заради звука от паникьосаните гласове в атриума и гърмящите телевизионни екрани — два, три, четири, всичките стрелящи в бърза последователност, като пукащите фойерверки за Четвърти юли, които наблюдавахме вкъщи от задния си двор. Те бяха прекалено далеч, за да ни изплашат истински. За момент дори се зачудих дали и това не бяха фойерверки. Възможно ли бе хората да са наистина толкова глупави, че да празнуват очевидната смърт на президента Грей?

Всичко това бе отмито от съкрушителния шум от връхлитаща вода — не, по-скоро беше нещо като статичен шум. Прииждаща свирепа вълна от шум, пукане, чупене и съскане като от приближаващ се ураган.

След което всичко приключи с едно тихо, механично стенание — нещо, каквото животно би издало, докато поема последния си дъх. Светлините, телевизорите, климатиците — всичко се изключи, хвърляйки ни отново в същия непрогледен мрак, от който тъкмо се бяхме освободили.

Ако Джуд не ме държеше все още за ръката, нямаше и да успея да го хвана, когато той политна да падне на земята.

— Леле! — започнах аз.

Вида дойде незабавно при нас и ми помогна да го разположим на един стол.

— То… Нещо стана току-що… — Агентите около нас удряха, за да запалят светещи пръчици, успявайки по този начин да осветят залата. Успях да видя как ръцете му са свити в косата му. Изражението на лицето му бе замаяно. Приличаше на пиян. — Нещо лошо.

— Какво искаш да кажеш? — попитах, допускайки Дунди по-близо, за да го огледа.

Очите му бяха леко разфокусирани.

— Това бе голям… Голям взрив. Като внезапен пламък, който изчезна. Всичко е толкова тихо сега… Вече нищо не говори.

Обходих с очи стаята, търсейки останалите Жълти. Те бяха в абсолютно същото зашеметено състояние — отпуснати и неотзивчиви към опитите на другите деца да ги изправят на краката им. Можех да зърна лицата им благодарение на бледата, умираща светлина на светещите пръчици.

— Какво става? — чух да казва Дунди. — Още едно прекъсване на тока ли?

Изшътках му да мълчи, тъй като се опитвах да чуя как един агент пресъздаваше случилото се на Коул, докато вървяха обратно към нас.

— Резервният генератор все още работи. Нямаме мобилни или радио комуникации. Камерите към улицата са изключени. Бенет се опитва да ги пусне отново…

— Не се мъчете — каза спокойно Коул. — Те най-вероятно са изпържени.

Изпържени? Но това щеше да означава…

Бе прекалено голямо съвпадение токът ни да изчезне точно в този момент. Но това, което Коул намекваше, бе, че някой не бе бърникал по електромрежата на Лос Анджелис, а просто бе увредил всеки един електрически уред из целия град.

— Мислиш, че е бил някакъв вид електромагнитен пулс ли? — запита един друг агент.

— Смятам, че най-добре да си размърдаме задниците, преди да сме успели да разберем — Коул събра ръце пред уста и се опита да надвика паническото шепнене. — Добре. Знам, че сте тренирали това. Вземете нещо от тази стая, което можете да носите, и тръгвайте директно към изхода. Нищо друго. Придвижвайте се в ред. Задължителната евакуация започва сега!

Вида вдигна Джуд до себе си, оставяйки ме да издърпам Нико от стола му.

— Може да е просто поредно временно спиране на тока — запротестира един агент. — Не може да е в отговор на убийството. Най-добрият ни шанс е да слезем на ниво три и да изчакаме там.

— Ако това е нападение — допълни друг, — тогава най-безопасно за нас ще бъде да си останем тук!

— Най-безопасното място за нас е навън… оттук…

Чуха се три силни почуквания — все едно някой стоеше директно над нас и учтиво молеше да бъде допуснат вътре. Не знам защо го направих или дори въобще какъв си мислех, че е този шум, но избутах Нико към земята, а след малко усетих, че и Вида направи същото с Джуд край мен.

— Прикрийте се! — извика някой, но думите му изчезнаха сред нажежения до бяло изблик на светлина.

И тогава над главите ни заваля огън.

ТРИЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Не усетих болката веднага — само тежкия натиск върху гръбнака си.

Отворих очи в пълна тъмнина. Нико крещеше името ми и ме държеше за раменете. Последва един кратък благословен момент, по време на който мозъкът ми бе в дрипи и не можеше да свърже това, което вижда, мирише и чувства с реалността, която току-що се бе случила. Всичко се филтрираше през тъмнина.

— Не! Първо трябва да я намеря…

— По дяволите, Лиъм! Мърдай! — изрева Коул. — Върви с другите!

— Те са тук — чух Вида да казва. — Помогнете ми с това…

Тежестта, която ме бе приклещила към Нико, се вдигна и в дробовете ми навлезе димен, прашен въздух. Закашлях се. Ръката ми се плъзна по пода, докато не намери нещо, което приличаше на светеща пръчка.

Но не беше. Бе нечий пръст и вече не бе прикрепен към тялото му.

Бях вдигната и изправена на крака. Задържаха ме, докато коленете ми се втвърдят.

— Слушайте… — започнах да казвам аз.

— Дружки от бункера — каза Вида, — трябва да вървим.

— Джуд…

— Тук съм — отвърна той. — Не те виждам, но съм тук…

— Всички са тук и сме наред — прекъсна го Дунди. — Казвайте накъде да ходим.

— Надолу… — изкашлях се, докато се опитвах да прочистя дебелия слой прах, който бе полепнал по езика и гърлото ми. Очите ми бяха започнали да се приспособяват. Така успях да разбера, че мъждукащото оранжево сияние, което ни заобикаляше, не бе от светещите пръчици, а от причинените от експлозиите огньове. Всички друго достигна до мен със скоростта на куршум, летящ към глава: от частично разрушения покрив висяха жици, както и части от самия покрив. И звукът от далечен гръм — той все още бе там. Сега вече бе по-силен и стреляше с енергичен ритъм.

Бомбардират града. Нямаше значение кои са те — не и в този момент. Избърсах хлъзгавия прилив на топлина, който вървеше надолу по челюстта ми, и погледнах към Нико, за да съм сигурна, че е добре. Той и Джуд се бяха сгушили заедно, а ръцете на всеки прегръщаха другия.

Завъртях се на пети и започнах да ги броя, докато вървях. Дунди стоеше и наблюдаваше тъмните силуети на деца и агенти, които напускаха, накуцвайки, през западния изход на залата. Лиъм се опитваше да стигне обратно при нас, блъскайки Коул, който пък се опитваше да го накара да се нареди зад другите. И Вида — тя се бе вторачила в безжизнените тела, разпръснати из пода, някои от които бяха наполовина погребани под срутилия се таван. В цялата зала се носеше миризма на обгорено месо и дим. По пода бяха разхвърляни маратонки и ботуши, изхвърлени от окървавени, немърдащи крака.

— Не можем да ги оставим — извика Джуд и тръгна да се протяга към Сара, едно от Сините момичета. Сара погледна обратно нагоре към него от своя страна, а гърдите й се бяха огънали от част от скелето, което бе паднало върху нея. — Ние… Не е правилно. Не можем да ги оставим тук долу! Моля ви!

— Налага се! — казах аз. — Идвай!

Откакто бях в Лигата, бяхме правили два пъти тренировки за евакуация, като и двата пъти бяхме ползвали различни изходи, за да напуснем Щаба. Единият беше през асансьора и тунела — така както бихме влезли нормално. А другият бе едно огромно стълбище, което се въртеше и виеше нагоре към повърхността, за да излезе на известно разстояние от фабриката, която трябваше да ни служи като щит. Никой от тях не беше възможност сега. Можех да разбера това само докато гледах лицето на Коул.

— Мърдайте, мърдайте, мърдайте! — ни казваше той, като избутваше всяко дете и агент през вратата. — Надолу към ниво три. Ще излезем по пътя, по който сте влезли. Следвайте агент Калб!

Опитах се да преброя главите, които минаваха, но бе твърде тъмно, а и димът бе прекалено гъст. Цялата структура се разтресе, като ме запрати напред към Лиъм, който ни чакаше при вратата.

— Добре ли си? — попита той в прилив на въздух. — Той ме хвана. Аз не исках да тръгвам…

Коул го хвана за яката и го издърпа навън в коридора пред нас. Бе ясно, че се бяха целили в самата сърцевина на сградата. Ние се запрепъвахме зад тях в редица, опитвайки се да се придвижваме през бетона, горящите отломки и съскащите, плюещи пара тръби, които се бяха спукали. Все пак бе някакво малко чудо, че не бяха разрушени както атриума.

Стълбището надолу към ниво две бе запушено с още повече дим и пара. Моята риза бе напълно подгизнала от пот. Започнах да свалям якето си, тръгвайки автоматично да опипвам, търсейки флашката, която не бе там.

Кейт, си помислих аз. Къде е Кейт? Какво се случва с Кейт?

Следващият удар ме изхвърли напред в гърба на Лиъм. Едно от децата пред нас извика, но единственото, което можех да чуя, бе Джуд зад мен, който шепнеше О, боже! О, боже! отново и отново. Не знам какво си представяше в главата си, но ако бе нещо подобно на моята картинка, представляваща смазване под десетки тонове цимент и мръсотия, се изненадвах, че успяваше въобще да функционира, а камо ли да продължи да се движи напред.

Редицата се забави, когато започнахме да достигаме до второ ниво. Ставаше запушване от някакъв проблем, който не можехме да видим. Промъкнах се покрай Лиъм и хванах Коул за ръката, за да привлека вниманието му.

— Ами хората в лазарета?

— Ако не могат да станат и сами да излязат навън, не можем да го направим вместо тях — каза Коул с нотка на окончателност.

— Ами Кланси? — попитах аз, макар част от мен вече да знаеше отговора — Пуснаха ли го навън?

— Нямаше време за разчистване на етажа — каза Коул.

Погледнах назад през рамо, искайки ми се да мога да видя лицето на Лиъм. Вместо това го почувствах — сложи ръце на кръста ми, подбутвайки ме нежно напред. И тогава чух гласа му да казва в ухото ми.

— Какво щеше да направи той, ако там бе ти? Аз?

Това не ми помогна да погълна жлъчния сок обратно в гърлото си. Едно беше да доведеш някого като затворник, а съвсем друго да го обречеш на нещо, което бе почти сигурна смърт.

— Ама ти подиграваш ли се с мен? — изръмжа Вида, когато тя и Дунди хванаха здраво паникьосалия се Нико и го принудиха да продължи напред. Можех да видя бледото лице на Джуд зад тях, който гледаше в ужас.

— Аз ще го пусна — каза Нико. — Аз мога да му помогна!

— Не — извика Джуд. — Трябва да останем заедно!

Ударната вълна на следващата експлозия ни запрати всички на колене. Аз ударих главата си в стената, а пред очите ми изскочиха петна. После се изправих обратно на крака и всички се затичахме надолу по стъпалата — през тъмния коридор, скачайки долу в блока за разпит. Някои части от стената, която бе вдясно от мен, вече частично се бяха сринали.

— Стойте зад мен! — каза Коул, обръщайки се назад към нас. — Хайде, трябва да отидем отпред.

Той успя да се промъкне най-отпред на редицата, която почти блокираше, когато хората стигнеха до вратата на тунела. Можех само да си представя каква реакция щяхме да породим, ако и шестимата се бяхме се опитали да преварим всички в редицата и да го последваме.

Най-после бяхме достатъчно близко, за да видим какъв е проблемът. От другата страна на вратата, на всяко дете и агент се налагаше внимателно да се покатерят над тръбите и цимента, които бяха изпадали от тавана на тунела.

Кръвта биеше ускорено в главата ми, а крайниците си усещах като кухи вследствие на паниката, докато чакахме, и чакахме, и чакахме да дойде и нашият ред. Лиъм подскачаше на място на краката си, все едно всеки момент се приготвяше да се втурне напред.

Щом стигнахме до вратата, аз спрях и се дръпнах настрана, за да оставя останалите да минат пред мен, но Лиъм не бе съгласен с това. Той само дето не ме повдигна през разрушенията, а след това сам прескочи — тялото му бе стената, която ме пазеше от това да се върна обратно.

Чух как Вида ругае зад мен, а Дунди мърмори затруднено. При толкова много наблъскани тела, в тунела бе горещо и влажно. Взривовете отгоре бяха разрушили някои части, което отново забавяше напредъка ни и превръщаше един обикновен маршрут в писта с препятствия.

Усещах гръмовните вибрации преди звукът от ударите действително да достигне до ушите ми. Бе серия от четири тихи трясъка — всеки следващ бе по-силен и по-лош от предния. Вида извика нещо към нас, но аз не можах да я чуя през ужасната звукова вълна, която последва. Стомахът ми, сърцето, всичко вътре в мен сякаш падна, все едно тунелът под мен бе поддал. Секундите преминаваха двойно по-бързо, предоставяйки ми само нужното време, за да се обърна настрани от експлозията, която изхвръкна през вратата, през която току-що бяхме минали.

Хвърлихме се на земята, тъй като от вратата изригна струя сив дим и парчета от цимент и стъкло. Тунелът се разтресе толкова тежко, че бях убедена, че ще се срути. Децата, агентите — сега вече всички викаха — но аз чух гласа на Коул, който надвикваше всички други:

— Мърдайте! Мърдайте! Мърдайте!

Но аз не можех. Успях само да се избутам на колене и оттам да се изправя посредством стената. Чувах как Вида и Дунди си говорят и се оплакват от тъмнината и от това, че не могат да се видят.

— Това бе Щабът — прошепнах аз. — Срути ли се?

— Мисля, че да — отвърна Лиъм.

— Тунелът на обратно вече е напълно блокиран — извика Дунди, кашляйки. Децата пред нас предадоха новината през хората в редицата пред тях. Чухме шока и сълзливите отговори, които последваха чак от края на групата.

Всички агенти… деца… телата им, които се наложи да оставим зад нас. Техните семейства нямаше никога да разберат какво се бе случило с тях, кой не бе получил шанс да избяга и кой може би все още се бе вкопчил в живота, когато…

Риданието заседна в гърлото ми и аз не можех да го изкашлям. Не плачех, но тялото ми се тресеше силно — толкова, че Лиъм ме обгърна с ръце изотзад. Усетих сърцето му, което пулсираше в гърба ми, лицето му, което той зарови във врата ми.

Той бе стабилен и бе тук — всички ние бяхме живи. Живи, живи, живи. Бяхме успели да избягаме. И въпреки това, не можех да спра да си го представям — начина, по който таванът би следвало да е поддал, падащите стъкла, пода, който изведнъж вече не бе на мястото си, тъмнината, която помиташе всичко.

Фокусирай се, заповядах си аз. Зад теб все още има деца. Все още не си се измъкнала. Не позволявай да те вземе и теб. Лиъм, Дунди, Вида и Джуд. Лиъм, Дунди, Вида и Джуд.

— Просто дишай! Дишай! — каза Лиъм, а неговият собствен глас също трепереше.

Спокойният му характер, издигането и спадането на гръдния му кош край мен, бе достатъчно успокояващо, за да отпусна захвата си върху него. Той притисна устни към челото ми — по-скоро от успокоение, отколкото от нещо друго, помислих си аз.

— Ние сме добре — казах аз. — Добре сме. Просто продължавай да вървиш.

Умът ми хвана тези думи и ги разпростря напред в тъмнината. Просто продължавай да вървиш. Колкото по-дълго ходехме, толкова по-трудно ставаше да открия разлика между страха ми, гнева ми и вината ми. В гърдите ми се бе оформила голяма буца — нарастваща болка. Някой пред нас или се смееше, или ридаеше. Звукът бе толкова разцентрован, че не успях да направя разлика между двете.

Най-големият ми страх — този, който задържаше сърцето ми в основата на врата ми и караше коленете ми да се приплъзват напред, напред, и пак напред, докато циментът ме бе захванал за раменете — бе осъзнаването, че във всеки момент цялото това нещо можеше да рухне над нас.

Дишай.

Би следвало да е успокояващо да усещам Лиъм, който се притискаше отзад към мен. Най-после достигнахме участък от тунела, който бе цял и в който можехме да се изправим напълно. Определено бе по-добре да напредваме така — все едно получихме знак, че почти сме приключили. Но все още бе направо невъзможно тъмно. Колкото и пъти да се опитвах да погледна назад, не можех да видя нищо друго, освен смътните очертания на лицето на Лиъм.

Продължавай да вървиш… Глава наведена, ръце прибрани, ходене само напред, напред, напред, колкото бързо можех да движа краката си. Загубих представа за времето. Минаха пет минути. Може би десет минути. Петнайсет. Миризмата на плесен бе заменена от всеобхващащата воня на гранясало, тъй като канализацията се сви отново. Държах ръцете си отпуснати от двете ми страни, като ги оставях да се плъзгат по хлъзгавия, капещ цимент. Лиъм издаде приглушен стон, когато удари главата си в наклонения таван, а секунда по-късно и аз трябваше да се наведа.

Застоялата вода бе гъста и вонеше на гниещи неща и плесен. Чух как на някой започна да му се повдига и стана точно както винаги — щом като един започнеше, сякаш стомасите на всички се повдигаха.

Драсках сляпо по лицето си, опитвайки се да почистя косата, която бе залепнала на кичури към бузите и врата ми. Бе се вкопчила в мен. Задъхването… Тежкият, лепкав въздух изведнъж сякаш изчезна. Тунелът се сви, а аз не можех да видя нищо. Абсолютно нищичко.

Ние няма да умрем тук долу. Нямаше просто ей така да изчезнем.

Опитах се да се съсредоточа върху ритмичното, бавно триене на кожа в бетон и начина, по който водата, изглежда, се отдалечаваше заедно с таваните. Как бе възможно да усещам тунела по толкова различен начин на излизане в сравнение с на влизане? Почувствах как отново се разшири и се наклони надолу. Може би очите ми най-после се приспособяваха към тъмнината, но бях готова да се закълна, че стана по-светло.

Не си го представях. Първоначално промяната бе постепенна — намек за светлина, — но сега вече бе достатъчно светло, за да мога да зърна изненаданото лице на Лиъм, което се наклони надолу, за да погледне моето. Тунелът се изпълни със звуци на облекчение. Застанах на пръсти, за да се опитам да видя над главите на тези пред мен. От края на дългия тунел ни гледаше светлина като главичката на топлийка, която започна едва-едва да расте с всяка нова крачка, която правехме напред. Внезапен прилив на енергия размърда краката ми, движейки ги по-бързо и по-бързо, и по-бързо, докато вече можех да видя стълбата и силуетите, които я изкачваха, за да излязат от осакатяващата тъмнина и да се гмурнат в светлината.

Доста време нямаше нищо отвъд дима.

Той висеше около нас като перде в посивяло кафяво, затоплено само от залязващото слънце. Отломките, които бяха вдигнати във въздуха по време на бомбардировките, все още не се бяха уталожили. Те заплаваха надолу през отворената врата — фин, стрит цимент, който се въртеше от движенията ни. Ръцете ми трепереха по време на цялото изкачване по стълбата. Коул ни очакваше на входа към тунела. Хвана ме за ръката и ме издърпа, преди да се обърне назад, за да подхване и Лиъм.

— По дяволите, глупаво хлапе! — извикай той, разтрисайки го. Гласът му бе дрезгав и той сякаш се задавяше след всяка дума. — Изкара ми акъла! Като ти кажа да стоиш зад мен, това означава да стоиш зад мен! Защо просто не си тръгна, когато ти казах? Защо никога не може просто да ме послушаш!

Той обви раменете му с ръце, а Лиъм, с цялото си облекчение и изтощение, му разреши. Не можех да разбера какво си казват един на друг, докато стояха пред вратата, но Някои от нас все още се опитват да излязат навън, тъпаци! на Вида развали момента.

Един друг агент ни насочи надолу по дигата на река Лос Анджелис, към мястото, където другите се бяха скупчили под центъра на моста отгоре над главите им. Вдигнах ризата си нагоре към носа си, за да избегна вдишването, но тебеширеният вкус вече бе в гърлото ми. Вече си бях изпила отровата за деня, която сега смесих с дим и жлъчен сок.

Гледката към Лос Анжелис и индустриалния район бе прекалено много за поемане от страна на който и да бе от нас. Никой не желаеше да се обърне и да застане лице в лице с разрушенията в далечината. Ние всички знаехме, че градът е бил атакуван, но да видиш в действителност горящите небостъргачи на хоризонта и да наблюдаваш как черният дим се събира като във фуния, за да отлети към ясното синьо небе, бе противно.

Лиъм и аз седнахме долу малко настрана от другите деца, които плачеха и се прегръщаха едно друго. За мен бе достатъчно, че той седи до мен и рамото му опира в моето. Наблюдавах ги. Виждах как сълзите струят по лицата им и ми се искаше и аз също да мога да загубя самообладание — за да прочистя усукания куп ужас, който все още караше стомаха ми да се присвива.

Но тук навън, изтощението притъпи сетивата ми. Гледката на предмети от ежедневния бит, които бяха разпръснати наблизо из реката, успокои щуращите се из главата ми мисли. Прахта покриваше колите в сантиметри, а земята — в метри. Тя пропадаше под нас като пясък в пясъчник на детска площадка. Бяхме на мили от центъра, но намирахме документи, офис стол, очила за слънце, куфарчета и обувки, които са били изпуснати или забравени, или излетели от близките разрушени сгради. Въздушните удари бяха превърнали Уан Уилшайър — небостъргача, в който се помещаваше Федералната коалиция, в горяща черна черупка. Бях го зърнала само за секунда как изригва търкалящи се потоци от дим, превръщащи цели квартали на града в тъмнина.

А единственото, което Лиъм можеше да каже — отново и отново — бе По дяволите.

Поех си дълбок, успокояващ дъх. С крайчеца на периферното си зрение зърнах Джуд, който стоеше под моста — очите му бяха затворени, а лицето — обърнато към парчето слънце, което бе пробило през дима. Не можах да се накарам да се изправя, но се престорих, че и аз съм там. Наклоних главата си назад и оставих топлината да изсуши лепкавите, мокри кичури коса. Оставих го да изгори вкуса на страх от езика ми. Представях си, че сме някъде много далеч оттук.

Лиъм се изправи, докато Дунди и Вида идваха към нас. Тъмните им кожи бяха като гипсирани със сребрист прах. Той обви ръка около врата на приятеля си и го повлече към мястото, на което чаках аз.

— Чухме Коул да говори с едни агенти, които първи са излезли от тунела. Те казаха, че всички телефони или коли, които са открили, не са работели. Коул смята, че това наистина е бил някакъв вид електромагнитен пулс. Ние не сме могли да разберем, тъй като сме били доста под земята.

Това бе и една от причините, поради които Албан бе пожелал да построи Щаба толкова надълбоко под земята — за защита от подобен род нападения. Ако Коул бе прав и те бяха генерирали електромагнитен пулс, всичко си идваше по местата — точно както Албан ни бе уверил, че ще стане. Детонацията бе спряла доставката на електричество към Щаба от страна на електроцентралата, но резервният генератор се бе намесил още известно време.

Не можех да повярвам, че Грей или който там управляваше, би стигнал толкова далеч — да изпържи всяка кола, всеки компютър и телевизор, осигурявайки си по този начин безпомощността на хората. Тяхната беззащитност.

— Не можем да се свържем с Кейт — каза Вида.

— Тя е наред — казах й аз, надявайки се, че не звуча толкова безнадеждно, колкото се чувствах. Флашката. Тя все още беше в Кейт. А ако нещо се бе случило на Кейт, тогава…

— Градът…?

— Изглежда, че целият гъмжи от войници — каза Дунди. — Не е добре.

— Пълно нашествие — каза Вида, строполявайки се до мен. Тя посочи към мястото, където Нико седеше край вратата, водеща надолу към тунела. Той гледаше надолу все едно очакваше някой последен да се появи.

Потърках лице с ръце, опитвайки се да прочистя образа на Кланси Грей, който бе хванат в капан долу в тъмното. Там му е мястото, изсъска един див глас в ума ми. Той бе единствената причина, поради която поначало бяхме дошли тук — бе ни излъгал и бе рискувал живота на всички ни и за какво? За да може да се справи с някакъв побъркан проблем с майка си.

Не исках да мисля за мъртвите, затова реших да се съсредоточа върху живите. Задържах мислите си върху хората край мен, върху рядката милост, която животът бе показал, като ни бе изкарал оттам точно преди цялата структура да рухне. Тези неща все още не ми се виждаха реални, но децата край мен определено бяха. Лиъм шептеше, с наклонена глава към най-добрия си приятел Ще останем с тях, докато измислим как да се махнем от града. Дунди кимаше, като видимо се опитваше да не се разплаче. Вида лежеше назад, с ръце върху стомаха, усещайки издигането и спадането му при всеки дъх, който поемеше.

А Джуд…

Завъртях се надясно, оглеждайки кръговете с деца. И — ето го и него. Тъмната глава с къдрици, която търсех, се отдалечаваше, докато си приказваше възторжено с някакво друго дете. Къде, по дяволите, си мислеше, че отива? Той наклони глава обратно към нас и…

Не бе Джуд.

Защо си бях помислила така? Та това дете въобще не приличаше на него. То бе от Зелените и бе поне с глава по-нисък от него. Защо реших, че това е той? Бях погледнала набързо косата му и сякаш паметта ми бе изневерила на ума ми.

Как можах да си помисля това?

Всеки мускул в тялото ми, всяка става, всяко сухожилие се втвърди като камък. Тресях се отново от усилието да се движа, да се завъртя един последен път. Опитах се да го извикам, но звукът излезе подобен на издихание. Сложих си ръката в основата на гърлото, като натиснах силно, за да откъртя кошмара, който току-що бях глътнала.

— Руби? — попита Дунди. — Какво става?

— Какво? — намеси се и Лиъм, обръщайки се към мен. — Какво има?

— Къде… — започнах аз. — Къде е Джуд?

Момчетата се спогледаха и сами се обърнаха, за да огледат децата.

— Джуд! — извика Вида, докато го търсеше с очи. — Джудит! Това не е смешно!

Не видях лицето му из децата, които седяха около нас, а агентите се грижиха за това никой да не напуска прикритието на моста за момента. Към нас започваха да се обръщат лица — включително и това на Коул.

— Той слезе долу, нали? — попитах аз, а гласът ми бе изпълнен с паника. — Той нали беше с вас отзад, нали?

О, боже мой.

Веждите на Вида се сключиха много рязко заедно. Някаква тъмна мисъл проблесна на лицето й.

— Вида! — хванах я за предната част на суичъра й. — Кога за последно говори с него? Кога го видя за последно?

— Не знам! — извика тя и ме избута от себе си. — Не знам. Ясно ли е? Беше толкова тъмно…

Тръгнах да бягам, като избутах Вида, за да стигна до отвора на тунела в горната част на дигата. Нико погледна нагоре към мен и аз най-после разбрах, че той чака Джуд, а не Кланси.

— Руби… — започна Нико. — Къде е той?

— Спри! — каза Коул и ме хвана за лакътя. Започнах да се боря с него, опитвайки се да се изплъзна. Джуд бе там долу. Той бе там долу. А последното място, на което бих оставила Джуд, бе на тъмно и сам.

— Вие бяхте отзад, нали? — продължи той. — Аз изпратих един от агентите долу, за да сме сигурни, че няма да оставим никой назад. Те казаха, че цялата структура е поддала…

— Млъквай! — извика Лиъм. Той ме издърпа надалеч от Коул. — Дунди и аз ще отидем, става ли? Убеден съм, че някъде е загубил групата.

— Няма абсолютно никакъв начин да те оставя да се върнеш там — изригна Коул. — Ще ти нашаря задника, ако направиш само още крачка напред.

Лиъм не му обърна внимание.

— Той може да си е изкълчил глезена или да се е подхлъзнал и да си е ударил главата — добави Дунди, но определено изглеждаше болен. — Може просто да е в капан сред отломките…

— Не! — изръмжах аз. — Той е моят…

— Руби, знам. Ясно ли е? — увери ме Лиъм. — Но ти, Коул и другите, трябва да измислите как да ни изведете оттук — при това бързо. Нека направим поне това за теб.

— Отговорността е моя! — казах аз. — Аз съм Водачът.

— Ти не си ми водач — каза той нежно. — Нали помниш? Ще стане по-бързо, ако идем аз и Дунди. Ще се върнем още преди да усетиш, че ни няма. А ти и другите решете как да се махнем оттук.

Поклатих глава.

— Руби, остави ги да идат — каза Вида, като ме хвана за ръка. — Хайде.

Коул нададе остро, ядосано ръмжене и блъсна една светеща пръчка в гърдите на брат си.

— Имаш час! Нито секунда повече. След това тръгваме без вас.

Лиъм погледна към Дунди и кимна към чакащата врата.

ТРИЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Те не се върнаха след час, нито след два.

Опитах се да си спомня колко време ни бе отнело да минем през тунелите първия път — беше нещо от рода на едва половин час? Или повече? По това време ми се бе сторило като цяла вечност.

Вида и аз стояхме от всяка страна на отвора, с гърбове подпрени на стената. Тя бе скръстила ръце пред гърдите, а краката й бяха протегнати. На всеки няколко минути пръстите й започваха да притискат силно всяка ръка и тя започваше неспокойно да клати крак.

Коул и другите за трети път се караха за разделянето на групата. Повечето от децата се бяха предали на умората, независимо от това колко се бяха борили. Те се бяха свили на сянка или пък се бяха облегнали едно на друго. От време на време вятърът довяваше до нас прошепнатото име на Джуд, изречено със същия повей, който бе погалил и децата, убити по време на началния взрив.

Осем от тях бяха изчезнали в миг. Почти половината ни група.

Аз първа дочух звука от стъпките и се избутах от земята. Вида остана както си беше, задържайки каквато и мисъл да подскачаше из главата й за себе си. Аз присвих очи и се взрях в тъмнината, за да открия извора на движението. Преброих неясните, тъмни фигури, докато се движеха нагоре по стълбата. Една… две…

Две.

Две.

Лиъм излезе пръв, протягайки към мен ръка, без нито дума обяснение. Оставих го да ме отведе долу към дигата, на слънце и далеч от другите. Само веднъж погледнах назад през рамо, колкото да видя, че Дунди се свива долу до Вида.

— Знам — чух я да казва с дрезгав глас. — Не се мъчи.

Лиъм привлече вниманието ми обратно към себе си, борейки се очевидно да укроти собствените си емоции. Значи не го бяха открили. Сега можех аз да се пробвам. Аз познавах Джуд по-добре от тях. Сигурно има тунели с километри под града и аз доста по-лесно щях да се досетя…

Той обърна ръката ми нагоре и притисна нещо гладко в нея. Очите му бяха такова ясно синьо, че ирисите му наподобяваха ново сутрешно небе. Когато те се наведоха надолу, моите последваха пътя им. Надолу през скъсаната му риза, през изцапаната кожа на китките му, към смачканите, извити остатъци на малък сребрист компас.

И бе толкова странно колко бързо вцепенението се настани в мен. Как започна да задушава всяка дума, всяка мисъл, докато дори забравих, че трябва да дишам. Усетих как устните ми се разтвориха в момента, в който гръдният ми кош щеше да се срути сам върху себе си.

— Не — пръстите ми се свиха около него, закривайки го от погледа ми, отричайки, че е тук. Стъкленият капак бе напълно разбит. Червената стрелка липсваше, а силата на това, което го бе смачкала, го бе свила почти надве. Не. Това бе само една дума, но и тя бе достатъчна, за да запали огъня на яростно отрицание. — Не!

— Проследихме пътя назад — каза Лиъм, държейки ръката ми като котва. — Стигнахме чак до входа. Докъдето можехме да стигнем през отломките… и…

— Недей — помолих го аз. Не ми разказвай това.

— Аз не… — гласът му се задави. — Не знам какво е станало. За малко да не го видя, но там бе… Видях обувката му. Открихме го, но нямаше нищо, което ние… Дунди не можа да направи нищо. Той вече си бе заминал и ние не можехме да го изкараме отдолу. Той бе отзад. Изглежда, експлозията е стигнала точно до него.

Хвърлих компаса към него, а след като това не го разклати, след като това не го нарани, след него хвърлих и юмрука си, който се блъсна в рамото му. Той го хвана с другата си ръка и задържа и двата ми юмрука до гърдите си.

Той лъже. Това не бе възможно. Аз го бях видяла навън — гледаше към небето. Бях го чула, видяла, усетила.

Усетих се как падам напред — в момента, в който коленете ми поддадоха. Лиъм ме бе хванал достатъчно здраво, за да ме предпази от падане напред, но той също бе изтощен и бе впечатляващо, че изобщо съумя да ни задържи прави.

— Трябва да идем и да го вземем — казах аз. — Не можем просто… Той не може да остане там долу. Той не обича тъмното. Той не се справя с тишината. Не би следвало да е сам…

— Руби — нежно каза Лиъм. — Там няма какво да се вземе. И си мисля, че и ти знаеш това — аз отскочих грубо и се опитах да го избутам назад, да избутам реалността. Но този прилив на енергия отмина толкова бързо, колкото и дойде. Сълзите по бузите ми бяха горещи. Те се смесваха с мръсотия, течаха през устните ми, и падаха от брадичката ми. Ръцете му се вдигнаха от двете страни на лицето ми. Той ги избърса, макар че усетих как неговите капят над косата ми.

— Аз не… мога — казах аз. — Не мога…

За първи път се зачудих дали причината, поради която той не искаше аз да отида, бе не защото той мислеше, че няма да открият Джуд, а именно защото бе убеден, че ще успеят.

— Той бе сам — извиках аз. — Никой не беше с него… Трябва да е би толкова уплашен. Казах му, че ще останем заедно.

Умът ми се бе фиксирал върху лицето на Джуд и начина, по който ушите му стърчаха отстрани на главата му, все едно не бяха окомплектовани с остатъка от тялото му. Какво бе последното нещо, което му казах? Стой наблизо? Продължавай напред? А какво ми бе отговорил той? Единственото, което си спомнях, бе бледото му лице, осветено от слабата светлина на жълтата светеща пръчица на Коул.

Следвай Водача. Той ме бе последвал и аз го бях завела до това. Бях му причинила това.

— Лий! — извика Дунди, а после още веднъж по-високо, когато никой от нас не помръдна. Ниско над нас прелетя самолет, който изхвърли облак от нещо, приличащо на червен газ. Лиъм вдигна ръцете си, за да покрие главите ни, когато вятърът го довя към нас и отгоре се посипаха хиляди трептящи листове хартия.

Децата и агентите напуснаха безопасното прикритие на моста, за да се опитат да хванат някое. Аз хванах един случаен лист, докато прелиташе край нас. Лиъм надникна над рамото ми и аз го повдигнах, за да можем и двамата да го прочетем заедно.

В центъра на горната част се виждаше президентският печат, американското знаме и емблемата на Министерство на отбраната.

Вследствие на опита за покушение от умствено неуравновесен младеж Пси, Президент Грей бе закаран до болница в залива, където бе прегледан от лекарите. Тъй като по време на атаката е носел жилетка от Кевлар, той е претърпял само синини на корема и две счупени ребра. Веднага след като бе изписан от болницата, той направи следното изявление:

Днес ние получихме потвърждение на два смущаващи доклада на тайните служби, които се надявах да са само слухове. Първо, че Федералната коалиция и нейните последователи са в джоба на терористичната организация „Детската лига“ и заедно те са създали програма, която промива децата ви — същите, които са успели да откраднат от животоспасяващите рехабилитационни лагери, — за да станат войници. Да се бият и да убиват с настървеност, която е толкова нечовешка, колкото и способностите, които притежават. Като не виждах друга алтернатива, аз незабавно заповядах въздушно нападение срещу центъра на тези организации — Лос Анджелис.

Тези атаки бяха насочени и предвидени да минимализират щетите сред цивилните. Не скърбете за загубата на тези осъдителни човешки същества. В процеса на човешката история е имало времена, в които е имало необходимост от огън, за да се изгори дебнещата зараза. Сегашните времена са такива. Това е единственият начин, по който отново можем да изградим нацията си — при това, по-силна отпреди.

— Забравил е частта с Бог да поживи Америка — измънка Лиъм, докато мачкаше хартията.

Зад нас се чу изстрел. Завъртях се и хванах ръката на Лиъм, за да го принудя да застане зад мен. Агентите бяха оформили кръг около нещо — някой — от отсрещната страна на реката. Мъжете и жените, които бяха въоръжени, бяха изкарали оръжията си. И се бяха прицелили.

— Каква е тази шега? — издиша Лиъм зад мен. Вида на практика изкрещя от ярост, докато тичаше към групата агенти по-бързо, отколкото ние можехме да я стигнем.

Повечето от тях бяха наясно да се отдръпнат от пътя на Синьото момиче, което прекъсна кръга, но само Коул бе достатъчно глупав, за да се опита да я спре от това да разкъса гърлото на Кланси Грей.

— Как? — крещеше тя, докато се вклиняваше сред децата и агентите и си проправяше път напред. — Как?

Кланси бе мръсен — покрит с канални нечистотии, прах и кръв, които се бяха втвърдили около подутите му нос и очи. Но дори и избутан на ръце и колене, той пак успяваше да изглежда самодоволен. Предизвикателен.

За първи път забелязах отворената зад него врата. Тя бе директно от другата страна на изхода, през който бяхме преминали ние — на противоположния бряг, скрита в мъртвата точка на една от опорните колони, под пласт ярки графити.

Кланси се изсмя тихо и без всякакъв хумор.

— През канала в банята на момчетата — тъмните му очи срещнаха моите. — След като ми се наложи да разбия шкафа.

— Така ли бе планирал да излезеш? — запитах го аз. — След като вземеше каквото ти бе нужно от офиса на Албан?

Кланси повдигна рамене, без да се притеснява особено от пистолетите, насочени към лицето му.

— Не знаеше за този изход, нали?

— Господи! — каза един от агентите. — Ама това е… Това наистина е хлапето на президента!

Кланси е жив, мислех си аз, докато се обръщах към Лиъм, а Джуд не е. Той обви врата ми с ръка и ме привлече до себе си. Нямаше никакъв смисъл — не бе възможно.

— Той е нашият билет за навън! — каза друг внезапно. — Ще го заменим за безопасно преминаване! Слушай, Стюарт — градът е наводнен от униформени, а ние нямаме транспорт или пък начин да се свържем с ранчото. Каква друга карта бихме могли да изиграем?

— Няма да е и особено лесна работа да го пуснем да си играе с новите ни съседи. Все пак той е Оранжев — ще намери начин да се измъкне — Коул погледна към Кланси, като не обърна внимание на шокираните звуци от страна на другите. — Може би е по-добре да го довършим сега и да изпратим обратно тялото му. Това ще е доста добро съобщение за милия му татко. А извън града ще намерим друг начин да излезем.

Имаше шепот на съгласие от страна на няколко от другите.

— Няма да излезете от този град — каза Кланси. — Баща ми не е реакционер. Това не е играта му. Той вече е предвидил стратегия за всеки възможен изход. Повярвайте ми, това се е готвело от месеци, а може би дори и от години. Когато се е уморил да чака извинение, което да оправдае атаката, сам си е създал такова.

Това бе твърде абсурдно, за да може да повярваш в него.

— Мислиш, че баща ти сам си е подготвил покушение?

— Така щях да постъпя аз. Предполагам, че е оцелял?

Захватът на Лиъм върху мен се затегна, докато стана почти непоносим. Аз отново се тресях, само че този път през мен пламтеше гняв. Вида и Дунди, и двамата погледнаха към мен, все едно очакваха аз да го оборя. Не знам какво ме ужасяваше повече: това, че може и да не грешеше, или това, че това бе старият Кланси — този, който знаеше, че винаги може да постигне това, което искаше.

— Вие нали ми повярвахте, когато ви казах, че започваме отначало? — Коул се обръщаше към децата и агентите, които все още седяха под моста и изглеждаха разкъсани и вкаменени. — Еми, ето началото. Ние ще си проправим собствен път. Но той не идва с нас.

— Помисли си за информацията, която бихме могли да изстискаме от него! — извика един друг агент и вдигна ръце във въздуха. — Може да го упоим…

— Пробвайте — предизвика ги Кланси. — И вижте как това ще завърши за вас.

— Да, напълно си прав! — отвърна Коул и завъртя очи. — Най-вероятно трябва просто да те убием.

— Давайте тогава! — зъбите на Кланси бяха изцапани с кръв, когато се усмихна. — Довършете ме. Аз приключих това, за което дойдох. А вие всички… — той се обърна към сгушените групи деца около него, а очите му се фокусираха върху Нико. Момчето се разтрепера от силата на погледа му. — Може всичките да ми се отблагодарите, при положение че все още можете да отвърнете. Аз ни спасих. Аз ни спасих!

— За какво, по дяволите, говориш? — Коул започваше да губи търпение. Той погледна към мен, но аз не можех да отместя погледа си от Кланси Грей. Не и когато усещах как първата струйка осъзнаване най-после си пробива път през мъката, която все още затъмняваше ума ми.

Тази сутрин бе унищожен един цял град, а с него и безброй животи. Тази вечер толкова много хора нямаше да се приберат у дома при любимите си, макар че тези майки, бащи, дъщери, синове, съпруги, съпрузи щяха да прекарат следобедните и среднощните часове в очакване и надежда. Димът щеше да се просмуче в бетона, който ограждаше всеки сантиметър от това място, загрозявайки завинаги един вече разрушен град. След десет, двайсет години, все още щеше да е твърде ужасно да се разкаже какво точно бе станало — утрин, която хиляда други ослепителни, блестящи утрини нямаше да успеят да изтрият от паметта. Но някак си, когато Кланси проговори отново, нещо в думите му промени всичко.

— Лечението за ОМИН — изплю той. — Онова, което бе разработено от майка ми и скрито от вас от Албан, който чакаше правилната възможност да го изтъргува с баща ми за собствена полза — Кланси избърса кръвта, която течеше от носа му, изсмивайки се по същия безрадостен начин. — Онова, което щеше да отнеме способностите ни и да ни остави безпомощни. Аз го изгорих на пепел, а баща ми го погреба без дори и да разбере. Сега нейният спомен за това е изчезнал и никой няма да има достъп до това изследване — никой няма да вземе това, което е наше.

Лечение. Тази едничка дума звънтеше като камбана в ушите ми. Звънеше отново и отново. Умът ми не можеше да го схване, да го разбере. Толкова години се бях промивала сама да приема факта, че това е невъзможно, принуждавайки се да престана да мисля за това, че има и друг свят отвъд електрическите огради на лагерите, че тази дума вече не съществуваше в речника ми.

Усетих как започвам да се обръщам, търсейки Джуд, за да видя реакцията му — но Джуд не бе тук. Аз го бях изоставила. Бях допуснала да падне обратно в тъмнината. И сякаш отново видях как Лиъм и Дунди изскочиха сами от тунела. Това отне дъха от гърдите ми.

Едно от по-малките деца започна силно да реве зад мен, питайки с паникьосан, объркан глас:

— Какво? Той какво… За какво говори той?

Ох, помислих си аз. Ох, боже мой!

Аз бях сгрешила — толкова бях сгрешила. Първата дама не бе изучавала какво е причинило болестта. Тя бе вложила живота си в откриване на начин да я изцери.

Усетих как пристъпвам към него и настрани от другите. Дунди видимо се тресеше — щеше да се срути от тежестта на това, което е могло да бъде. Срещнах погледа на Лиъм, но изражението му бе толкова сурово от болка и копнеж, че ми се наложи да се обърна. Знаех какво си представя. В моя ум ние също стояхме на онзи плаж. Ясното небе над нас бе кристално, а около нас бяха целите ни, красиви семейства.

Лечение.

Албан бе прав, когато бе казвал, че Лилиан Грей никога не е била заслепена от любовта към сина си. Тя е знаела, че Кланси никога няма да се откаже от способностите си по желание и че няма да може да го открие. Не. Той трябваше да дойде при нея — да бъде примамен от удовлетворението сам да я е открил, след като толкова време му е била затворена вратата и му е бил отказван достъп. Той е трябвало първи да премине лечението, защото ако само е бил чуел дори шепот за тази възможност, е щял да изчезне завинаги. Това ме накара да се зачудя дали тази бе причината, поради която Албан бе пазил тази тайна толкова дълго и дали това е била част от сделката. Първо Кланси. След това той щеше да може да го представи на света. Той можеше да се превърне в героя на нацията.

Изучих лицето на Кланси, свивайки се на нивото му. Погледът му се фиксира към ръката ми, която приплъзнах в джоба на палтото си.

Зад всичките му отровни думи се криеше жилото на истинското предателство — болка, която навлизаше толкова навътре, че сякаш цялото му тяло пулсираше с нея. Майка му — собствената му майка — бе заложила капана. И какво бе направил той в отговор? Бе изгорил лабораторията й, бе я нападнал, бе объркал ума й и бе използвал ситуацията в Щаба за собственото си преимущество, така че да свърши това, което бе започнал в Джорджия.

Ето как е разбрал, че тя е пратила резултатите на Албан, помислих си аз, докато бавно изглаждах документите върху коляното си. Сега вече бях спечелила пълното му внимание. Явно бе видял всичко в ума й.

Кланси харесваше идеята, че баща му бе погребал по невнимание единственото нещо, което можеше потенциално да оправи тази държава и да спаси завещанието му. Но истинската ирония тук бе, че ако Кланси не бе дошъл да унищожи изследването на майка си, ние така и нямаше да го намерим навреме. То просто щеше да остане под руините, като всичко друго, което не успяхме да вземем със себе си по време на бягството.

Той бе дошъл тук, за да затвори тази врата, но вместо това я бе оставил широко отворена, така че аз да премина през нея.

Има лечение. Безумието на тази мисъл ме караше да се чувствам така все едно стрелката на компаса на Джуд се въртеше и въртеше, и въртеше — търсейки своя север.

Той заслужаваше това. Премигнах, за да задържа струйката сълзи и да позволя на гнева си да се извиси за момента и да преглътне силната болка. Аз му позволих да ме изтласка напред. Защото Джуд заслужаваше да живее, за да види този момент — той трябваше да е тук, сега, до мен, — за да види как изведнъж всичко отново бе оживяло с възможността за промяна.

Повдигнах смачканите одимени листове точно пред Кланси, и то достатъчно високо, така че кръгът от деца и агенти около нас да могат също да го видят. И не знам кое беше по-могъщо и удовлетворяващо за мен — ужасеният поглед, който премина през лицето му, или ободряването от това да знам, че бъдещето ми най-после бе отново в мои ръце.

— За това изследване ли говориш?

БЛАГОДАРНОСТИ

Като начало искам да излея малко обич върху фантастичния екип на Дисни Хайпириън за невероятното количество усилена работа и ентусиазъм, които вложиха в тази поредица. Специални благодарности към моята редакторка Емили Мийхан, Лора Шрайбър, Стефани Лури, невероятната публицистка Лизи Мейсън, Дина Шърман, Латоя Мейтланд, Андрю Сансон, Лойд Елман и Марси Сендърс.

Нищо от това нямаше да се случи без моята безстрашна агентка Мери Лий Хайфец. Няма да е преувеличение да кажа, че не бих могла да съм в по-добри ръце и че съм благодарна всеки ден да те имам в моя ъгъл на ринга.

Много благодарности на Анна Джарзаб и Ерин Бауман, които четоха ранни, ужасяващо объркани копия на тази история и ми върнаха невероятни, обмислени отзиви, които направиха тази история толкова по-хубава, отколкото си представях, че може да е. Благодарности също на Сара Дж. Маас не само за множеството прочитания и критиката, но и за поразителното количество обич и подкрепа, които тя ми изпрати по време на една невероятно трудна година.

Много обич на Тайлър Инфингър и Катрин Уолас — приятелството и обичта, които те ми засвидетелстваха през годините, означават за мен нещо много повече от това, което бих могла да обрисувам с думи.

Ще прибегна до едно клише, за да кажа, че наистина ударих джакпота с колегите и приятелите си от RHCB и по-специално Ейдриен Уайнтрауб, Трейси Лърнър и Лайза Нейдъл. Наистина не бих могла да се възхищавам повече на всеки един от тях.

И накрая — цялата обич в сърцето ми е за моето семейство — заради тяхната храброст, жилавост и сила през изминалата година. Точно когато си помисля, че просто не може да са още по-изумителни, те решават да ми докажат, че греша.

Издание:

Автор: Александра Бракен

Заглавие: Неизчезваща

Преводач: Вера Чубар

Година на превод: 2016

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: Егмонт България ЕАД

Град на издателя: София

Година на издаване: 2016

Тип: роман

Националност: американска

Печатница: „Инвестпрес“ АД, София

Излязла от печат: 18.06.2016

Редактор: Ваня Петкова

Коректор: Таня Симеонова

ISBN: 978-954-27-1741-6

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/9654

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Пролог

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Двайсет и шеста глава

Двайсет и седма глава

Двайсет и осма глава

Двайсет и девета глава

Трийсета глава

Трийсет и първа глава

Трийсет и втора глава

Благодарности

Допълнителна информация

Заслуги