ЕНЮ КЮВЛИЕВ

ПРИКАЗКИ И ЛЕГЕНДИ

chitanka.info

В книгата на сладкодумния разказвач Еню Кювлиев малките читатели ще се срещнат с много интересни герои. Те ще научат как отсъдила маймуната съдия, колко струват царските обувки, защо костенурката не отишла на гости на катерицата. Ще прочетат как лъвът се уплашил от Юнак Петльо, как елхата си сменила игличките със златни листа, защо краката на щъркела са червени, как Малката нощна царица се превърнала в свилена пеперуда. И още много забавни истории.

ПРИКАЗКИ

ПРИСЪДАТА НА ЛЪВА

Веднъж лисицата и кучето отишли да се поклонят на лъва. Там заварили овцете да разказват пред царя на животните за своето нещастие и за кръвожадността на вълците. Те описвали всичко с такива трогателни думи, че кучето забравило, че се намира пред цар, и започнало силно да негодува против вълците.

— Чакай, приятелю! — обадила се лисицата. — Какво си се развикал? Ти забравяш, че се намираш пред царя на животните, който едничък има право да съди.

— Остави го да се възмущава — казал лъвът. — Това негодувание му прави чест. И запомнете моята повеля: отсега нататък кучето ще бъде закрилник на смирените овце. А ти, Лисо, се махни от очите ми! Защото който може равнодушно да слуша злодеянията, той сам е злодей или е готов да стане такъв.

НЕВОЛЯ

АБИСИНСКА БАСНЯ

Прегладняла лисицата. Уловила една водна костенурка и стръвно се хвърлила да я разкъса. Ала от твърдата й черупка едва не изкъртила зъбите си.

— Как да те изям, като си толкова твърда? — попитала лисицата своя лов.

— Потопи ме във водата да омекна — обадила се костенурката от корубата.

Лисицата я потопила във водата, но нали си е хитруша, застъпила я с единия крак на плиткото, за да не побегне.

Почакала лисицата, колкото почакала, па попитала:

— Омекна ли?

— Започнах. Само тук, дето си ме настъпала, не мога да омекна.

Лисицата дигнала крак, а костенурката бързо плувнала навътре в реката.

— Кой те научи на тази хитрост? — попитала лисицата.

— Неволята — отвърнала весело костенурката и продължила да плува навътре.

ЦАРСКИТЕ ОБУЩА

Чешкият крал Владислав заповядал на един от своите придворни да му купи нови обуща. Царедворецът купил и занесъл на своя крал новите обуща.

— Колко струват? — попитал кралят.

— Два флорина — отговорил царедворецът.

— Какво? Два флорина! — викнал разгневен кралят. — Може ли крал да носи толкова евтини обуща! Вземи ги за себе си! Подарявам ти ги. А за мене още сега иди да купиш други — по-скъпи!

Царедворецът благодарил за подаръка и отишъл в града да купи нови обуща на краля. Ала колкото и да обикалял, по-скъпи обуща не могъл да намери. Па накрая купил пак едни обуща за два флорина, само че друг цвят, и ги отнесъл на своя крал.

— Колко струват? — попитал кралят.

— Петдесет флорина.

— Браво! Ето това са обуща, достойни да бъдат носени от един държавен глава.

И похвалил още веднъж своя верен царедворец.

А царедворецът от тази случка научил как трябва занапред да купува неща за своя крал.

МАЙМУНА СЪДИЯ

Един съдия купил една маймуна и я занесъл у дома си. По онова време съдиите гледали делата вкъщи. Маймуната внимателно наблюдавала как съдията съдил. Не минало много, на маймуната се прищяло да върши туй, що правил нейният господар. Като знаела, че не може да съди хора, избягала да раздава правосъдие в гората.

Разгласила маймуната, че е строг и справедлив съдия, та който има нужда от правосъдие, да се обръща към нея.

Един ден при новия съдия се явили вълк и лисица. Тъжбата им била за една открадната кокошка, която не могли да си поделят.

Съдията турил очилата, взел кокошката и я разгледал внимателно. Харесала му. Помислил малко, па казал:

— И двамата сте виновни, защото сте крали. Имам право да ви накажа, но ви прощавам. Отивайте си!

Вълкът се почесал по врата и попитал:

— Ами кокошката?

— Задържам я за съдебни разноски — казала маймуната.

Вълкът и лисицата си отишли.

Из пътя лисицата рекла:

— Е, куме, ще се съдим ли друг път?

— Никога, никога, кумице! — отговорил вълкът.

МЪДРЕЦЪТ И НЕГОВАТА ЖЕНА

Когато турският град Акшемир бил обсаден от Тамерлан, в лагера на монголите бил проводен великият мъдрец Насър Един да преговаря.

Мъдрецът не искал да отиде с празни ръце при страшния монголски владетел, та попитал жена си какво е по-хубаво да му занесе: една кошница фурми или няколко любеници.

— Любеници му занеси — рекла жена му. — Една кошница фурми доникъде няма да му стигнат.

Насър Един се замислил. После казал:

— Мъдрецът не бива да се води по ума на една жена…

И занесъл на монголския владетел кошница фурми.

Тамерлан го приел много хладно. А когато научил какъв дар му е донесъл, ядосал се и заповядал на един слуга да вади една по една фурмите от кошницата и с тях да замеря плешивата глава на прочутия мъдрец.

Насър Един търпеливо понасял наказанието и след всеки удар повтарял:

— Слава на Аллаха и неговия Пророк!

— За какво хвалиш Бога? — попитал го Тамерлан.

— Затуй — отговорил мъдрецът, — че ме научи да ви донеса кошница фурми, а не любеници, както ме съветваше моята жена…

СКЪПО ПЛАТЕН СЪВЕТ

Живял някога един мъдър старец. Веднъж при него дошъл млад одрипан човек и рекъл:

— Старче, говори се за тебе, че си много умен. Ако е тъй, кажи ми как да забогатея бърже, та да славя мъдростта ти.

Мъдрецът решил да се пошегува с глупавия младеж и казал:

— Замини веднага за Хахания. Три месеца и три дни път ще вървиш дотам. Ала когато излезеш на широкия кръстопът, спри и чакай. Никой не знае кога, но веднъж в годината през това място минава със свитата си царят на Хахания. Ако го извардиш, ще те дари тъй богато, че изведнъж ще забогатееш.

Глупавият младеж грабнал тоягата си и след три месеца и три дни стигнал Хаханската земя, намерил кръстопътя и седнал да чака.

Минали дни, месеци, години. Младежът чакал търпеливо, впил поглед в далечината.

Веднъж, като се навел над едно изворче да пие вода, видял, че косата му побеляла.

— Какво ли ще е това? — казал той. — Да не би от снощи месецът да е останал в косата ми?

Но изведнъж погледът му паднал върху старческата му ръка, цяла покрита с подпухнали жили.

— Ааа! Излъга ме мене това старче! — викнал ядосано младежът и тръгнал да му отмъсти.

— Ти ли си онзи мъдрец, дето ме излъга? — казал той на стареца, като стигнал. — Нима твоята мъдрост ти е дадена да се подиграваш с хората?

— Кой си ти? Аз не те познавам.

— Не ме познаваш, а! — викнал разярен глупавият и вдигнал тоягата. — Нали ти преди много години ме изпрати в Хаханската земя да чакам търпеливо, докато мине владетелят на тази земя, който, според твоите думи, когото свари на кръстопътя, дарява го богато и пребогато?

Мъдрецът се усмихнал:

— Това е моят баща, който ти е дал тоя съвет. Но той отдавна почива в гроба. А ти, човече, нима загуби толкова години да чакаш напразно? О, глупаво създание! О, велико търпение! Но не бой се! Всичко още не е загубено. Тръгни по широкия свят и на всеки, който като тебе иска да забогатее по лесен начин, казвай:

„Човече и приятелю мой, нищо не пада наготово от небето. Само дъждът. Затова не гони онова, което не може да се стигне. Размисли по-напред какво можеш и какво не — и тогава се залавяй за работа. Дръж се здраво за земята, защото тя е кърмачка на всички. Друго не търси. Работи и работата ще те направи и щастлив, и богат“.

Измаменият послушал мъдреца. Тръгнал по света и с полезните си съвети преживял радостно и доволно.

НУШИРВАН И СТАРЕЦЪТ

Един път персийският шах Нуширван, като ходел на лов, видял един старец да сади на нивата си орехово дърво.

— Ей, старче — рекъл му шахът. — Мислиш ли ти, че ще дочакаш някога това дърво да ти роди плод?

— Ако аз не дочакам, моите внуци ще дочакат — отговорил кротко старецът. — Преди мене други са садили, за да има какво да бера сега аз. От това дърво ще берат онези, които ще дойдат след мен.

Този отговор се харесал на шаха и той заповядал да наброят на мъдрия старец четири хиляди гроша награда.

— Велики царю! — викнал изненадан старецът, като му наброили парите. — Не е ли чудно това, че дървото, което още не съм успял да засадя, даде толкова рано плод?

— Бройте му още четири хиляди гроша за тези мъдри думи! — заповядал Нуширван.

— О, велики царю, само твоята милост може да направи такова чудо, щото едно и също дърво в такова кратко време да даде два пъти плод.

Този отговор накарал слисания шах да заплати на стареца още четири хиляди гроша.

Нито един отговор в света не е бил тъй скъпо платен, както отговорът на този мъдър старец.

МЪДРИЯТ СЪДИЯ

Имало един справедлив съдия. Веднъж му се случило да решава един много заплетен спор между двама търговци. Колкото и да се мъчел, не можел да разбере кой е правият. Най-после се досетил. Повикал настрана първия търговец и го попитал:

— Какво ще ми дадеш, ако реша спора в твоя полза?

Търговецът много се зарадвал и рекъл:

— Ще ти пратя цял кюп масло. И гърне мед ще ти проводя.

Съдията го изпратил и повикал другия търговец.

— Какво ще ми дадеш, ако реша спора в твоя полза? — попитал и него съдията.

— Нищо не мога да ти дам, справедливи съдниче, защото — вярвай бога — правото е на моя страна.

— Ето невинния! — викнал зарадван съдията. — Справедливият никога не купува правото.

ПЕТЕЛ И ЛИСИЦА

Издебнала лисицата петела. Сграбила го за врата и хукнала да бяга. Разкрякали се кокошките, разлаяли се псетата. Спуснали се селяни след нея и завикали:

— Дръжте крадлата, дръжте крадлата!

Чул ги петелът и казал на лисицата:

— Я им кажи, че ти не си крадла. Петелът си е твой, защото е в устата ти.

Зачудена от тая петльова мъдрост, лисицата зинала да каже на селяните каквото я научил петелът.

А петелът това и чакал. Плеснал криле и кацнал на едно дърво. После се обърнал към измамената лисица и рекъл:

— И крадла си, Лисо, и глупава!

СТАРЧЕСКА ПОУКА

Един старец се връщал от града. Отбил се да си почине под върбите край реката. Там заварил воловарчета да пасат говеда. Те играели някаква игра.

Изведнъж най-малкото воловарче започнало да скубе един храст, който му пречел при играта. Напъвало се то тъй-инак — храстът не излиза.

Видял го старецът и му рекъл:

— Я опитай по-напред да изтръгнеш ей това, малкото храстче!

Воловарчето пресегнало, уловило храстчето и го измъкнало.

Тогава старецът му показал друго, по-голямо храстче, и казал:

— Измъкни и това!

Воловарчето уловило и него, напънало се с две ръце и го измъкнало с буца пръст.

— Ха сега — казал старецът — опитай пак да изскубнеш храста, който одеве не можа да изтръгнеш.

Воловарчето сграбчило с две ръце храста, изгърбило се силно, напънало. Но колкото и да се силело — не могло да го изскубне.

Старецът поклатил глава и рекъл на друго воловарче:

— Я му помогни!

Двете воловарчета уловили храста и с голяма мъка го измъкнали.

Тогава старецът се обърнал към всички и казал:

— Запомнете, деца, че лошите навици са като тия храсти. Докато са още малки, лесно можеш да се отървеш от тях. Ала когато пораснат, закоравяват и пущат дълбоки корени в сърцата ни. Тогава човек сам не може да се отърве от тях, а трябва да вика други да му помагат.

ДОСЕТЛИВИЯТ РАБОТНИК

Работници пробивали в планината път. Изпречил им се голям камък. Какво да правят? Да го махнат от пътя — не могли: камъкът бил много голям. Да извият пътя зад него — също било невъзможно: трябвало да прекопаят цял хълм.

Започнали да разбиват камъка. Цял ден работили, цяла камара ситни камъни натрошили, а камъкът си стоял все тъй голям и непоклатим. Смятали, пресмятали, трябвало цял месец да разбиват камъка. Тогава един работник рекъл:

— Аз ще го махна за два дена.

Той довлякъл от гората много дърва, натрупал ги върху камъка и ги запалил.

Когато камъкът се нагорещил хубаво, той донесъл студена вода от извора и започнал да я изсипва върху нажежения камък. От студената вода камъкът изпращял и се пропукал на няколко места.

Работниците бърже го раздробили и махнали от пътя…

МЪДРИЯТ СТАРЕЦ

АРАБСКА ПРИКАЗКА

Славният халиф[1] Харун ал Рашид се преоблече един ден като обикновен гражданин и тръгна из околностите на Багдад, за да види как живее народът. Придружаваше го само везирът му Джефер, който също беше преоблечен.

Като излязоха извън града, те видяха старец да копае вада в градината на един градинар. Халифът се спря и попита стареца, който копаеше с голяма мъка:

— Какво правиш, човече?

— Нали виждаш, защо ме питаш? — отговори старецът ядосано.

— А колко изкарваш на ден?

— По четири аспри — отговори старецът.

— Много малко! — викна халифът. — Как живееш с тази надница?

— Много добре. С едната аспра плащам дълг, втората аспра спестявам, с третата купувам хляб, а четвъртата хвърлям във водата.

— Аз разбирам всичките ти думи, старче, но все пак не разбирам какво искаш да кажеш с това.

— Говоря съвсем ясно — каза старецът. — Една аспра давам на майка си — значи плащам дълг; с втората храня сина си — значи спестявам; с третата аспра се храня аз, а с четвъртата храня дъщеря си и значи тая хвърлям във водата, защото дъщеря ми ще се омъжи и ще отиде да работи в чужда къща. Разбра ли сега?

— Разбрах, старче — отговори Харун ал Рашид и додаде: — От днес нататък ти ще работиш в моята градина.

— Кой си ти? — попита старецът.

— Аз съм твоят халиф.

Старецът падна по очи пред халифа и каза:

— Малка е твоята градина, за да побере всички нас, които живеем тъй, халифе мой! Само градината на Аллах е достатъчно голяма, за да можем всички да работим в нея, но все пак благодаря ти.

— Мъдър си ти, старче — каза Харун ал Рашид, — затова всяка сутрин ще повтаряш тия думи на моя везир, за да го накараш да престане да вярва, че моята помощ е безгранична.

Така старецът стана съветник на везира на славния халиф Харун ал Рашид.

[1] В редица мюсюлмански страни — владетел и висш духовен глава. — Б. а. ↑

ЛОША ЖЕНА

В едно село имало една много лоша жена. Тя се женила няколко пъти, но мъжете й все я изпъждали, защото не вършела каквото й заръчат, а правела каквото си знае.

В близкото село живеел един момък. Като станал за женене, тръгнал да си дири невяста. Тук ли, там ли — намерил същата жена. Нали била хубава — харесала му. Събрали се съседите и започнали да го раздумват:

— Недей, синко! Вземи коя щеш друга, но нея недей! Ще ти пати главата!

— А кое й е лошото? — попитал ги той.

— Упорита и неслушлива е. Досега няколко мъже е сменила. Все не могат да я търпят.

— Щом само това й е лошото — ще я взема — рекъл другоселецът. — Нейният цяр е лесен!

Направили сватбата. Първата неделя жената слушала. В събота тръгнали да вървят на повратки у майка й. Мъжът бил ловец, та си взел и пушката. Не щеш ли, в пътя ги заследило кучето. Мъжът започнал да го пъди, но то не искало да се върне.

— Върни се ей, кученце, че аз веднъж казвам! — заканил му се той.

Ала то продължавало да върви. Тогава селянинът вдигнал пушката, гръмнал и го убил…

Вървели, вървели, стигнали до един тесен мост. Мъжовият кон минал по моста, но когато да мине жената, конят й се запънал — не ще! Слязъл мъжът, хванал коня за юздата и го повел. Пак не ще!

— Върви, коньо, че аз веднъж казвам!

Но конят не се помръдвал. Мъжът вдигнал пушката, та убил и него.

Жената се много зачудила на тоя мъж, дето веднъж казва и убива всеки, който го не слуша, но не смеела да се обади.

Мъжът свалил седлото на убития кон и го сложил на гърба на жена си. Жената се поопънала, но той викнал и ней:

— Върви, жено, че аз веднъж казвам!

Тръгнали. Мъжът на кон, а жената със седлото на гърба — след него.

Когато стигнали в село, всички се струпали да я гледат и питат защо е със седло на гърба. А тя от страх и умора едва си поела дъх и продумала:

— Мълчете, да ви не чуе моят мъж, че той веднъж казва!

И им разправила всичко.

МЪДРИЯТ КАДИЯ

АРАБСКА ПРИКАЗКА

Преди да тръгне за далечен път, багдадският търговец Бекир предаде на един свой приятел златар кесия с хиляда жълтици и го помоли да ги пази, докато се върне.

След една година търговецът се върна и поиска от златаря кесията с жълтиците. Златарят обаче отрече да е получил от него пари и дори го наруга. Търговецът отиде да се оплаче от измамника на кадията и да потърси правда.

— Ти си много по-почтен, отколкото съобразителен — каза му кадията. — Как си могъл да повярваш така сляпо на един човек? Трудно ще бъде да накараме тоя нехранимайко да ти върне парите, които си му поверил без свидетел и без никакъв документ. Все пак ще се опитам да ти помогна, доколкото ми е възможно. Иди отново при златаря и опитай с добри думи да го накараш да ти върне парите, но не му казвай, че си бил при мене, и ела утре по същото време.

Търговецът постъпи, както го посъветва кадията, но вместо кесията с жълтиците, получи само ругатни и заплашвания. Докато те все още се разправяха, дойде чаушинът на кадията и покани златаря да тръгне с него. Златарят го последва, загрижен.

Кадията прие златаря много любезно, въведе го в своята най-хубава стая и го почерпи със сладкиши. По време на разговора кадията на няколко пъти му каза, че е чувал да се говори за него в Багдад като за най-добър занаятчия и като за най-почтен човек, който заслужава пълно доверие.

— Помолих те да дойдеш при мене — каза накрая кадията, — за да ти поверя една голяма тайна. Аз имам голямо съкровище, за което никой не знае. Бих искал да го скрия на сигурно място, понеже човек не знае какво може да се случи. Утре вечер ще изпратя при тебе моя най-верен роб, който ще пренесе съкровището и ще ти го предаде. Когато ми стане нужда, аз ще ти се обадя.

След тия думи златарят се сбогува с кадията и беше много радостен, понеже вярваше, че кадията е спечелил това богатство по нечестен начин и той сега го държи в ръцете си.

На другия ден търговецът пак дойде при кадията и му съобщи, че златарят и сега отказва да му върне жълтиците.

— Иди отново при него — каза кадията — и ако и сега не иска да ти върне парите, заплаши го, че ще се оплачеш на мене. Аз мисля, че тоя път ще ти ги върне.

Търговецът отиде отново при златаря и когато тоя чу, че става дума за кадията и за оплакване, веднага промени тона:

— Разбира се, че ще ти върна парите. Как можа да се усъмниш в това? Аз исках само да се пошегувам с теб.

Златарят не искаше да загуби доверието на кадията, от когото смяташе да получи голямо богатство.

Щом си получи парите, търговецът побърза да отиде при кадията, за да му благодари.

Между това златарят очакваше робът на кадията да му донесе обещаното съкровище. Денят мина, стъмни се, а от роба — нито следа. И щом се съмна, златарят веднага се запъти към кадията.

— Аз дойдох, пресветли кадийо, само да се осведомя защо твоят роб не дойде снощи — каза той.

— Затова — отговори кадията, — защото чух от един човек, че ти си много лаком за чуждо богатство и не си искал да върнеш една сума, която ти е била поверена. Ако чуя още веднъж такова нещо за теб — додаде старият кадия сърдито, — ще те накажа най-жестоко.

Златарят се поклони дълбоко и се отдалечи, без да каже нито дума.

ПОСЛЕДНО ЖЕЛАНИЕ

В старите книги е записана тази приказка и е от онова време, когато Цариград бил столица на гърците. Тогава римският Цезар изпратил до гърците свой пратеник с важна заръка.

Пратеникът бил посрещнат по царски. В негова чест устроили угощение. Но по онуй време в гръцкия двор се пазел един стар обичай. Никой не бивало да обръща на другата страна парчето месо или рибата, която му се поднася. Обичаят важал еднакво за гърци и чужденци и който го престъпвал — наказанието било смърт.

Римският пратеник не знаел за този обичай и когато му поднесли вкусно приготвена риба, щом я поел, обърнал я на другата страна.

Веднага скочили двама придворни, приближили се до царя и му казали:

— Господарю, нито на един от господарите, които са царували преди теб, не е нанасяна такава обида! Този чужденец погази дворцовия обичай и заслужава смърт.

Много неприятно станало на царя, че трябва да накаже пратеника. И за да намали страха у римския пратеник, побързал да му каже, че е готов да изпълни последното му желание.

Пратеникът се замислил и рекъл:

— Царска дума назад се не връща и аз съм уверен, че ще бъде изпълнено последното ми желание.

— Само не смейте да молите за живота си, защото това ви желание не мога да изпълня! — казал строго царят.

А пратеникът рекъл:

— Зная, че аз трябва да умра, и моето последно желание е: който ме е видял, че съм обърнал рибата, да бъде ослепен!

Това желание объркало царя. Той казал:

— Кълна се, че аз не съм видял, а повярвах на двамата придворни.

И царицата побързала да се закълне, че не е видяла, а след нея се изредили и заклели всички придворни. Заклели се дори и онези, които обадили пратеника.

Така пратеникът надхитрил придворните и самия цар.

БЪБРИВАТА КОСТЕНУРКА

Живяла в една дълбока гора катерица, а в пясъка край реката — костенурка.

Веднъж катерицата поканила костенурката да й отиде на гости и да я нагости с лешници.

— Да дойда, съседке, но как ще се покача на дъба? Я виж колко е високо хралупата ти!

— Много лесно! — рекла катерицата. — Ще захапеш здраво опашката ми и аз ще те изкача.

— Добре!

Изпънала врат костенурката, захапала опашката на катерицата и прибрала краката си в корубата — да се не закачат по клоните.

От дърво на дърво, от клон на клон, катерицата започнала да скача така бързо, като че лети. След нея костенурката се мятала, бухкала се в клоните, ала се държала.

Но ето насреща им щъркелът.

— Добър ден, бабо Костенурке! Къде си се наканила тъй високо?

Зарадвала се костенурката на щъркеловия поздрав. Прищяло й се да му отвърне:

— Доб…

Но щом отворила уста, изтървала опашката на катерицата и бухнала на земята.

Натъртила се здраво и ядосана, отишла, та легнала пак на старото си място.

На другия ден катерицата пак дошла.

— Ти си сърдита, съседке, но аз не съм виновна. Ако беше мълчала, нямаше да си изпатиш. Хайде отново!

Много се искало на костенурката да опита лешниците на катерицата и се съгласила. От дърво на дърво, от клон на клон — ето ги близо до хралупата, но не щеш ли, излетяла врана и загракала:

— Какъв е този камък на опашката ти, катерице?

Обидила се костенурката, не могла да претърпи и се провикнала:

— Ти си камък! — И тупнала на земята. Набила се още повече…

Но катерицата дошла пак при нея.

— Ох, боже мой, колко ми се иска да ми дойдеш на гости и да те почерпя с лешници! Моля те, помълчи, докато те изкача в хралупата, а после разговаряй с когото си щеш и колкото искаш.

Тръгнали пак от дърво на дърво, от клон на клон. По всичко личало, че костенурката е поумняла, защото в път никому не отговорила. Ето и хралупата. Катерицата вече се докопала с предните крака за нея и започнала да се намъква вътре, подигайки опашката, та по-лесно да се навлече и костенурката.

— Ето ни най-после вкъщи! — радостно казала катерицата.

Вместо да помълчи още минутка, костенурката отворила уста:

— Слава бо… — И така бухнала на земята, че не могла да шавне от мястото си. Защото хралупата на катеричката била на цели осем метра високо!

ВАКЛУШКА

Имало един сиромах. От тъмно до тъмно се блъскал чуждо да работи, но с мъка изхранвал челядта си.

Една година добри хора му харизали овца.

Сиромахът много обичал овчицата. Нарекъл я Ваклушка.

Един пролетен ден бедният човек стоял, умислен и загрижен, на двора. Видяла го Ваклушка. Приближила и го питала:

— Защо си угрижен, стопанино мой?

— Ваклушке — казал сиромахът, — немотията е свила гнездо в къщата ми. Години вече се трудя ден и нощ, но не мога да я пропъдя.

— Не се кахъри, стопанино. Аз ще я прогоня.

Минало колко минало. Една нощ Ваклушка влязла в стаята на сиромаха, спряла в единия ъгъл и казала:

— Немотийо, махай се от тоя ъгъл! Тук ще родя моето агънце.

Немотията избягала и се настанила в друг ъгъл.

Ала не минало много, ето Ваклушка пак дошла.

— Махай се и оттук.

Немотията се преместила на трети ъгъл.

— И оттук ще се махнеш — рекла Ваклушка, — защото тук пък ще сложат моето едро руно.

Немотията побързала да се свие в четвъртия ъгъл, но Ваклушка я спряла:

— Бягай и оттук! На това място ще слагам сиренето и маслото за децата на моя господар.

— Ами аз къде да отида? — попитала слисана немотията.

— Търси си място другаде, защото след три-четири години, когато пораснат моите малки агънца, и в двора няма да има място за тебе.

След няколко години сиромахът имал вече малко стадо овце, което голямото му момче водело на паша.

Един ден Ваклушка спряла тихо до своя господар и го попитала:

— Сега тъжен и уморен ли си, стопанино мой?

— Ваклушке, спасителко моя! — рекъл сиромахът. — Ти ме избави от проклетата немотия, ти, благословената от Бога овчица.

И той се навел, прегърнал Ваклушка и я целунал…

МАЙМУНА И КРОКОДИЛ

В неизбродимите гори край реката Ганг живял царят на маймуните — снажен, важен и много умен цар. В реката Ганг пък живеели крокодил и крокодилка. Един ден крокодилката рекла:

— Много ми харесва маймунският цар. Чудесен е. Чини ми се, че ако изям сърцето му, ще ми мине тази тежка болка в корема, дето я влача от години.

— Но, мила моя — рекъл крокодилът, — не забравяй: ние живеем в реката, а той — в гората. Как ще го уловим?

— Лови го, както знаеш! Но знай: ако не ми дадеш да изям сърцето му, ще умра.

Крокодилът обичал много крокодилката си, та повярвал на думите й и занареждал:

— Да, да! Успокой се! Ще го уловим. Вече ми дойде наум как. Само не бързай да умираш.

Веднъж крокодилът издебнал царя на маймуните, когато слязъл при Ганг да пие вода, и му рекъл:

— О, светли царю на маймуните! Защо ти всякога стоиш само на този бряг на реката и се храниш с тези кисели плодове, когато на другия бряг се раждат толкова много и така сладки плодове? Нима не би искал да опиташ и тях?

— О, могъщи царю на крокодилите, широк и дълъг е Ганг. Как ще го премина?

Тогава крокодилът още по-любезно казал:

— Стига да искаш, аз ей сега ще те пренеса.

Царят на маймуните се съгласил, а крокодилът се примъкнал близо до брега и казал:

— Хайде, скачай на гърба ми!

Щом крокодилът почувствал маймуната на широкия си гръб, бързо се понесъл навътре. А когато стигнал средата на реката, изведнъж се гмурнал дълбоко и маймуната започнала да потъва.

— О, приятелю мой, защо ме оставяш да потъна! — развикала се маймуната.

А крокодилът се засмял и рекъл:

— Че аз затова те взех. На моята жена се прищяло да изяде твоето царско сърце. Ако не бях те подмамил, щеше да ми отиде младата крокодилка.

Тогава царят на маймуните казал:

— Благодаря ти, че ми каза това. Напусто щеше да се радва крокодилката ти. Нима не знаеш, че ние, маймуните, понеже скачаме, не носим сърцата със себе си. Ако са с нас, биха се изпопукали от скачането.

— Ами къде ги държите? — попитал крокодилът.

Маймуната се засмяла и рекла:

— Ей ги там къде висят на свещеното дърво адумбара, което и най-силният вятър не може да пречупи.

— Ако ми подариш сърцето си — казал крокодилът, — няма да те погубя.

— С удоволствие. Само ме пренеси отвъд. Ето го там моето сърце. Най-голямото, дето виси на върха на дървото.

Крокодилът бързо метнал на гърба си царя на маймуните, отнесъл го на брега и казал:

— Хайде, драги мой, тичай да донесеш сърцето си, та да не умре крокодилката ми!

Царят на маймуните се изсмял в лицето на опуления крокодил и казал:

— Можеш да умреш и ти заедно с нея, като си толкова глупав и повярва, че ние закачаме сърцата си по дърветата. Със здраве! И нека Бог да ти дава повече ум.

После се обърнал и потънал в гората.

ЮНАК ПЕТЛЬО

Лъвът никога не бил виждал петел, но слушал от свои приятели, че бил страшна птица. Само като изкукуригал, слънцето ставало и нощта бягала презглава.

Веднъж, не зная по каква работа, пътували заедно петелът и магарето. Срещнали лъва.

— Кой си ти? — попитал лъвът петела.

— Аз съм Петльо Герест Златоперест. Имам гласище: като викна кукуригу, всички, които спят, стават.

Разбрал лъвът, че пред него стои петелът. Уплашил се и търтил да бяга.

— От мене се уплаши — рекло магарето. — Чакай да го погоня малко, та да му взема хубаво страха — казало то и захлопало копита след лъва.

Усетил по едно време лъвът, че след него тича някой.

— Петелът ще е! — рекъл той и се обърнал да види.

Кога погледнал — магарето.

Па като се върнал, па като го уловил — направил го на парчета.

— Ех — едвам успяло да продума магарето, — една нищо и никаква птица ме спаси, а аз с моята глупава глава се заврях в устата на лъва.

НАЙ-СКЪПОТО

Живяла някога царица. Нямало на света по-хубава от нея. Ала колкото била хубава, толкова била глупава и горда. И скъперница голяма била. А сърцето й било твърдо като брилянтите, които красели короната й.

И трупала в палатите си тя злато върху злато и не давала никой да се докосне до него. А народът й осиромашал дотолкова, че мнозина не могли вече да се прехранват и започнали да напущат земята си и да се преселват другаде, за да не измрат от глад.

Знаела за това царицата, ала кораво било сърцето й и парите й били по-мили от нещастието на народа.

Ала колкото и големи да били богатствата на тази горда и жестокосърдечна царица, тя не била честита. Защото много били прищевките й, животът й бил неспокоен и скучен.

Едно желание имала тя, което можело да я направи щастлива: да има онова, което е най-скъпо на света. Една сутрин тя повикала капитана на най-големия параход и му заповядала да се впусне по морета и океани, да обиколи всички земи и да й намери онова, което е най-скъпо на света.

Още същия ден старият капитан заминал. Месеци време пътувал, месеци го чакала с нетърпение царицата. И все за красиви и чудни неща си мислела.

А един ден, когато параходът пристигнал, царицата не могла да се стърпи и отишла на пристанището. Весела и засмяна, тя попитала капитана:

— О, стари мой капитане, носиш ли ми най-скъпото нещо на света? Какво е то: брилянти, елмази, коприна или персийски килими? Или накити от слонова кост, обсипани с бисер, ми носиш?

— Докарах само онова, което е най-скъпо — казал капитанът. — Без него не могат ни бедни, ни богати. Без него няма живот за хората, а нали животът е най-скъпото нещо за човека?

Царицата разгневена викнала:

— Не мъдрувай, а кажи веднага какво носиш!

— Карам пълен параход жито.

— Какво? Жито ли? Ти се подиграваш с мен!

— Не се подигравам, царице. В царството ти има гладни хора. За да не измрат, докарах им жито.

Царицата не искала и да чуе капитана, а заповядала да изхвърлят всичкото жито в морето.

Ала много бедни хора научили за това и се събрали да молят разгневената царица да не хвърля житото. Но тя не се съгласила. Хвърлила го и заповядала да откарат стария капитан в тъмницата.

— Запомнете, царице — казал капитанът, — че за това един ден много ще се каете. Господ вижда и ще ви накаже. Ще дочакате ден, когато ще ходите от врата на врата да просите това жито, което днес хвърляте, вместо да го раздадете на бедните.

Царицата се ядосала, хвърлила в морето златния си пръстен и рекла:

— Ако това, що говориш, е истина, нека очите ми пак видят този пръстен.

Минало време. Царицата била вече забравила думите на стария капитан.

Една вечер готвачът й донесъл пръстена и казал:

— Честита царице, намерих това в една риба.

Царицата пребледняла. Тя веднага си спомнила думите на капитана и се уплашила. А в същото време влезли при нея пратеници и й съобщили, че се извила буря и потопила всичките й параходи. На другата нощ пък палатът й се запалил и изгорял. По това време и народът се разбунтувал и тя трябвало да бяга в друга земя. И нали не знаела да работи нищо, скоро започнала да гладува и за да се прехранва, започнала да проси.

И каела се много тя за постъпката си, ала било късно.

СПРАВЕДЛИВИЯТ СУЛТАН

Живял някога един справедлив султан. Той не лежал по цял ден на мекия си дюшек да пуши наргиле, както правят другите султани, а прекарвал дните и нощите си в грижа за своя народ: откривал болници и домове за бедните, а оплаче ли му се някой сиромах — помагал му.

Веднъж, като се разхождал по морския бряг край Стамбул, султанът стигнал до един малък залив. Заливът много му харесал и той заповядал да му построят на това място летен дворец, да има къде да почива, когато се къпе.

Дошли зидари да прегледат мястото и да сметнат колко дърво и камък ще отиде. Отбелязали къде ще е сараят, къде кулата, но на мястото, гдето трябвало да построят вратата, бил си построил колиба един беден рибар, а около нея си засадил лук и зеле, за да има с какво да си готви рибата.

Помолили майсторите рибаря да премести колибата си, а той дреме на слънце и дума:

— Моят баща е съградил тази колиба. В нея съм се родил, в нея искам да умра.

Обадили майсторите това на великия везир.

Повикал везирът стария рибар и му казал:

— Не може да стои пред двореца на великия повелител твоята порутена колиба.

— Нека Аллах даде дълъг живот на моя господар — отговорил смирено рибарят, — но моята колиба е на това място, преди да хрумне на падишаха да си строи тук сарай.

— Ще те хвърля в тъмница, а колибата ще заповядам да развалят! — викнал ядосано везирът.

— Можеш, светли везире, но нашият справедлив повелител ще заповяда да затворят и тебе, като научи какво си сторил.

Уплашил се везирът. Попитал го защо той мисли, че султанът ще го накаже.

— Затова — отговорил рибарят, като извадил от пояса си една кутия, — защото в тази кутия имам тапия, която е подписана от кадията в името на султана, а султанската дума на две не става, нито назад се взема.

Видял везирът, че лесно няма да излезе наглава. И като мислел, че рибарят се инати, за да може да продаде по-скъпо колибата си, предложил му сто жълтици.

— Не давам бащинията си и за хиляда! — викнал сърдито рибарят.

— Не гневи султана, човече — рекъл везирът, — че като му разправя всичко, отиде ти главата.

— Истина е. Само султанът може да ме изгони от моя имот и да събори колибата ми. Но ако той стори това, аз всяка сутрин ще идвам при развалините и на прага на неговия дворец ще оплаквам горчивата си участ. А ако вземе главата ми, моята душа всяка нощ ще идва с крилата на вятъра да се блъска в прозорците на царевия сарай. Ала аз знам, че Аллах е велик и че той никога няма да ми стори зло.

— Ти заплашваш, нещастнико! — викнал гневно везирът и заповядал да го изпратят веднага на съд пред самия султан и да му разправят дръзките думи на рибаря.

— Този човек има право — рекъл султанът, като ги изслушал. — Колибата му ще остане пред моя дворец. Но преди зидарите да почнат да зидат двореца, нека да поправят, подзидат и разширят колибата на моя съсед.

— Светли господарю, няма ли да бъде неудобно пред вратата на вашия дворец да стои една рибарска колиба? — обадил се великият везир.

— Не! — отговорил султанът. — Аз искам, когато един ден моите внуци гледат дивния ми сарай, да узнаят колко велик съм бил, а когато видят рибарската колиба до него, да разберат колко съм бил и справедлив.

СТРОГИЯТ МАНДАРИН И УМНИЯТ СИН

Живял някога в Китай строг и силен мандарин. Всички негови съветници, придворни и близки треперели от сянката му. Никой не бил сигурен, че изневиделица няма да го сполети беда. И никой не знаел какво ще измисли и пожелае в яда си всесилният господар.

Един ден — през зимата било, — ядосан за нещо на своя пръв съветник, мандаринът му заповядал да му донесе на сутринта кошница ягоди. Съветникът разтреперан се поклонил ниско и напуснал двореца. Не посмял да каже на разгневения мандарин, че посред зима няма ягоди. Дострашало го да не загуби главата си една нощ по-рано.

Върнал се вкъщи тъжен и умислен съветникът. Посрещнал го отдалече неговият малък син, прегърнал го и го попитал ще му разкаже ли, както всяка вечер, приказка. Но като видял, че баща му е кахърен, запитал го какво му се е случило.

— Децата не бива да знаят всичко — припомнил бащата на своя син поуката на Конфуций.

На това мъдрият син отговорил:

— Децата, които делят радостите на своите родители, трябва да делят и техните скърби.

Тогава бащата разказал всичко.

— Пусни ме утре да отида аз при мандарина — казал синът.

На другия ден съветникът не посмял да се яви при своя господар. Той проводил сина си и поверил съдбата му на Бога.

Синът взел флейтата си, слязъл в градината на мандарина и засвирил. Дълго свирил, спирал се от храст на храст, вглеждал се във всеки и свирел така унесено, както се свири на змии, които искаш да разиграеш.

Видял го мандаринът от прозореца и много се учудил. Повикал го и го запитал защо свири.

— Мамя змиите — казал мъдрият син. — Искам да уловя една. Трябва ми змийска глава за лек на моя баща — вашия пръв съветник.

— Какво се е случило с баща ви? — попитал още по-учуден мандаринът.

— Змия го ухапа.

— Това е невъзможно! — възкликнал мандаринът. — Къде го е намерила змия посред зима? През зимата няма змии.

— Като знаете, че през зимата няма змии, господарю мой — казал синът, — сигурно знаете, че през зимата няма и ягоди. Защо тогава сте заповядали на моя баща да ви набере за тази сутрин цяла кошница, ако не иска да загуби главата си?

Харесал се на мандарина отговорът на мъдрия син. Наградил го богато и го проводил да каже на своя баща да се яви в двореца само с мъдростта и верността си.

Така умният син спасил баща си.

БЕКРИ МУЙО

Преди много години живял в Истанбул някой си турчин на име Бекри Муйо.

Когато баща му умрял, оставил му много неброено злато, земя и имоти. Ала младият Муйо се пропил и в скоро време прахосал всичко. И тръгнал да скита из кривите улици на Истанбул с едно скъсано кебе[1] на гърба и с един продупчен фес на главата.

Веднъж султанът срещнал Муйо да се люшка по улиците пиян и започнал да му се кара, че пропил толкова имане и сега ходи немил-недраг, за смях на хората. Ала пиян човек от дума разбира ли?

— Тебе какво ти е, че аз пия? — креснал пияният Муйо. — Ако пия, с парите си пия! Или ти мислиш, че нямам пари? Кажи колко искаш за Истанбул! Ще ти наброя жълтиците до пара̀. А де, кажи колко искаш?

Султанът знаел, че Муйо няма пари, но помислил, че някой, който има, го е наговорил и не посмял да даде дума, защото после царска дума назад се не връща. Той казал:

— Целия Истанбул не продавам, ала половината мога да ти дам за един шиник жълтици.

— Добре! Утре ще ти донеса парите!

Разделили се. Ала на другия ден Муйо не дошъл в определеното време. Султанът почакал, почакал, па проводил да го намерят и доведат.

— Господарю — казал Муйо, когато го довели, — в джоба си нямам пукната пара. Какъв Истанбул ще купувам!

Като чул тези думи, султанът много се разгневил и заповядал начаса̀ да му отрежат главата.

Паднал на колене Муйо и започнал да се моли за прошка. Но като видял, че и това няма да помогне, рекъл:

— Щом си решил, погуби ме, повелителю. Силата е в тебе. Но чуй последната ми молба!

— Кажи я! — креснал султанът.

— Заповядай да намерят в твоето царство трима души: един сиромах, гдето си няма нищо, един слепец, който никак не види, и един сакат, който няма ни един крак, па заповядай да ги нагостят и напоят добре, а ние двамата да ги погледаме.

— Добре! — съгласил се султанът и заповядал да направят това, което иска Муйо.

Довели ги. Наредили им богата трапеза. Яли що яли, пили що пили, по едно време слепецът рекъл:

— Благодарим на Аллах и на падишаха, че ни нахрани с бял хляб и ни напои с червено вино!

— Абе, кьорчо кьорав! — викнал ядосан сакатият. — Ти като не виждаш, откъде знаеш, че хлябът е бял и виното червено, или искаш да те ритна веднъж по муцуната и да те науча как се приказва!

— Ритни го един път и заради мене! — обадил се сиромахът. — Ще ти платя!

Тогава Бекри Муйо рекъл на султана:

— Видиш ли, царю честити, какво върши пияният? Нито слепецът има очи, нито сакатият — крака, нито сиромахът — пари, а като се напиха, и слепецът прогледна, и на сакатия пораснаха крака, и на сиромаха джебовете се напълниха с пари. На този хал съм бил и аз вчера, когато съм поискал да купя от тебе Истанбул.

Като чул това, султанът простил на Бекри Муйо. Ала той не можал да се начуди на онази сила, която има виното, затова решил сам да я изпита. И заповядал да му донесат от най-хубавите крайморски вина. Напил се.

Ала когато на другия ден се събудил, не могъл да вдигне глава от възглавницата — толкова силно го боляла. Скоро царедворците научили за това и се разтичали за най-добрите лекари. Ала султанът ги върнал.

— Бекри Муйо най-добре ще ме излекува — казал той, — него ми повикайте!

Когато Бекри Муйо дошъл, султанът му разправил от какво му е болката и го попитал от що ще му мине.

— Пий пак от онова, от което снощи си пил! — казал Муйо.

— Ами какво да правя, ако след като изтрезнея, пак ме боли главата?

— Пак пий!

— И докога ще продължи това? — попитал учудено султанът.

— Докато вместо с царска мантия, започнеш да се намяташ с кебе като моето — казал Бекри Муйо.

[1] Наметало от груб вълнен плат (тур.). — Б. р. ↑

ЕЛХАТА

Тихо и радостно растяла млада елха на края на гората. Никой не смущавал нейното спокойствие.

Но тя не била доволна, завиждала на всички и винаги си мислела: „Другите дървета са красиви, покрити с широки и хубави листа. Само аз съм нещастна с моите остри игли… Боже, покрий и моите клони с красиви листа!“

Чул Бог молбата на елхата и на сутринта по клоните й вместо игли, имало големи листа.

Но минала оттам коза и изгризала свежите листа от по-ниските клони.

Затъжила елхата. Заболяло я. Замолила се на Господа:

— Господи, облечи ме с листа от чисто злато! Тогава всички ще ми се чудят и ще ми завиждат.

И станало чудо. До сутринта по клоните на елхата израснали нови, чудни листа — всички от чисто злато.

Но минал скъперник, обрал златните листа и ги отнесъл със себе си.

Повече от всякога се наскърбила бедната елха и пак се обърнала към Бога с молба да й даде нови листа — от тънко стъкло.

На утрото листата й били от стъкло. Тя се радвала и гордеела с тях и дълго се вслушвала как вятърът звъни в новата й премяна.

Но налетяла буря с град и разбила на малки късчета стъклените листа. Замислила се елхата и със скръб казала:

— Виждам, Господи, че не е дадено на всички да живеят еднакво. Отначало аз завиждах на другите и не бях доволна от моите тънки игли, но сега и тях нямам и не ми се иска да живея. Изпрати ми, моля те, моите стари листа.

Господ чул молбата й.

Оттогава елхата е останала такава, каквато я виждаме днес…

ХРАБРИЯТ ЯПОНЕЦ

Един японски принц притежавал двадесет красиви порцеланови вази. Веднъж слугата на принца, без да ще, счупил една от вазите. Принцът, разгневен, го осъдил на смърт.

Чул за случката японецът Ямаки и пожелал да го заведат при принца. Завели го. Като се поклонил дълбоко, той съобщил на принца, че може да поправи счупената ваза, ако му дадат да види останалите деветнадесет.

Зарадван, принцът заповядал да донесат веднага вазите, наредени на голям поднос. Слугите ги донесли. Тогава Ямаки със страшна сила блъснал вазите и ги счупил до една.

После се обърнал към слисания принц и казал:

— Тези вази кога и да е ще струват деветнадесет човешки живота. Нека по-добре струват живота само на един. Вземете моя живот!

Принцът разбрал поуката, възхвалил храбростта на Ямаки и го наградил богато.

БРАТСКА ЛЮБОВ

Дива и тясна планинска котловина. Шумящ планински поток. На един от склоновете се гуши хилаво дръвче. Недалеч от него, на склона, се вижда голяма къща. В нея живее вдовица с двамата си сина — Темерхан и Целяга.

Баща им отдавна ги беше напуснал. Неговото място в семейството зае Темерхан, който лесно се справи със задълженията, които има всеки, глава на семейство. Той беше трудолюбив, благоразумен и се ползваше с голямо уважение.

Целяга беше друг. По външност той наистина приличаше на брат си — висок, строен, със същото лице, със същата гореща, стремителна кръв, каквато имат синовете на южните планини. Но докато Темерхан знаеше да владее кръвта си, Целяга беше напълно под нейната власт. Особено когато се напиеше. Много горчиви минути той причини на майка си и на брат си със своята буйност. Но Темерхан му прощаваше и с всички сили — чрез пример и поука — се мъчеше да го поведе из правия път.

И двамата братя бяха на тая възраст, в която животът доставя на човека само наслади. В бели черкезки дрехи, с кинжали, инкрустирани със сребро, със сини пристегнати пояси и бели калпаци, те често ходеха у съседите си на гости или на сватба.

В такива случаи гостите не се черпеха нито с вино, нито с ракия. Пророкът забраняваше на правоверните да пият тия напитки. Но затова пък там варяха планинска бира — силна и черна.

Веднъж Целяга отиде до един от съседите си — на сватбата на свой приятел.

Целяга беше много млад, а бирата — премного силна. Не можейки да владее себе си, той се скара с един от гостите и докато се намесят другите — нещастието стана. Целяга удари противника си с кинжала, кръвта бликна като фонтан и опръска бялата му черкезка дреха. Раненият с вик се повали на земята.

Целяга изведнъж изтрезня, избяга, качи се на коня си и полетя към къщи.

На двора го срещна брат му.

Накъсо, запъвайки се, Целяга му разказа какво се бе случило.

Темерхан загрижено, но с неизразима любов погледна брата си.

— Да вървим — каза той. — Да вървим, докато не са те потърсили.

И влезе с него вкъщи.

— Съблечи се! — каза Темерхан и сам сне от себе си чистата своя бяла черкезка дреха. След това заповяда на Целяга да я облече и да не излиза никъде от къщи. После взе окървавената дреха и кървавия кинжал на брат си, излезе на двора, облече дрехата, запаса кинжала и бавно тръгна към село.

След малко насреща му се показаха конници. Като видяха окървавената дреха, те спряха конете и задържаха Темерхан.

Той се престори на уплашен и в отговор на техните въпроси призна, че е убиецът.

Вързаха го и го заведоха в града. Предадоха го на военния съд. Тогава в Кавказ имаше военно положение.

Военният съд разгледа делото още същия ден.

Работата бе много ясна. Признанието в убийство беше налице. И присъдата не закъсня: смърт чрез разстрелване.

— И да иска, не би могъл да отрече — забеляза председателят на съда. — Кръвта по черкезката му дреха и по кинжала са най-силните улики срещу него.

Присъдата на военния съд бързо се привежда в изпълнение.

Когато вечерта поведоха Темерхан да го разстрелят в казармения двор, той поиска разрешение да напише на брата си няколко думи.

Разрешиха му.

Офицерът, който командваше взвода, заповяда да му дадат молив и хартия.

И Темерхан написа:

„Всичко вече ти е известно, Целяга. Ще те моля само за едно: пази да не изцапаш и моята бяла черкезка дреха…“

Оттогава Целяга не сложи бира в устата си. Той се преобрази. Победи го любовта на брат му, който умря за него.

МАЛКА ПРИКАЗКА С ГОЛЯМА ПОУКА

Живял някога млад индийски раджа. На смъртния си час неговият стар баща му подарил три досущ еднакви статуйки. Този чудесен подарък накарал младия раджа да се замисли. Той събрал своите мъдри съветници да изтълкуват какво означават статуйките. Дълго гадали. Но нито един отговор не можал да задоволи младия раджа. Най-сетне дошъл стар, прегърбен човек. Той разгледал внимателно статуйките и открил, че в ушите на всяка статуйка има малки дупки. Старецът поискал тънък тел и го пъхнал в ухото на първата статуйка. Телът излязъл от устата. След това го извадил и го пъхнал в ухото на втората статуйка. Телът излязъл от другото ухо. А когато опитал да стори същото с третата статуйка — телът не излязъл отникъде.

Старият мъдрец вдигнал бавно глава и казал:

— Господарю, трите статуйки представляват три вида хора. Първите учат лекомислено. Те пущат знанието да влезе през ухото и да излезе през устата. Вторите са още по-глупави. Те пущат знанието да влезе през едното ухо и да излезе от другото. А третите? Третите умно задържат в себе си всичко, което научат.

ПРАВИЛНА ПРИСЪДА

Някой си богаташ загубил кесията си, в която имало десет хиляди лева. Същия ден той съобщил във вестниците, че онзи, който я намери и я върне, ще получи хиляда лева възнаграждение.

На третия ден дошъл един беден човек и казал:

— Господине, ето вашите пари. Сиромах съм, ала не искам чуждото.

— Благодаря! Това е много хубаво от твоя страна — казал богаташът и бързо преброил парите.

Парите били точно десет хиляди лева, колкото бил загубил. Но изведнъж му се досвидели обещаните хиляда лева и казал:

— Ами тук има само десет хиляди лева, а бяха единадесет. Значи ти си взел обещаната награда.

— Не съм, господине.

— Я не лъжи! То че си ги взел, взел си ги, ама нищо — аз ги бях обещал.

— Не съм ги взел. Колкото намерих, толкова и донесох. Всичко бяха десет хиляди лева. Ако исках да взема, щях да ги взема всичките.

Прав бил сиромахът, ала богаташът не отстъпвал. Той твърдял, че били единадесет хиляди.

Дълго се препирали. Дошла работата до съд.

Съдията ги изслушал. Той веднага разбрал всичко.

— Ти твърдиш — обърнал се съдията към богаташа, — че си загубил единадесет хиляди лева, а този човек настоява, че е намерил само десет хиляди. Това значи, че тези пари не са твоите. Затова ти ще почакаш, докато се яви друг, който е намерил единадесет хиляди. — А ти — обърнал се той към сиромаха — ще задържиш тези пари, докато се яви онзи, който ги е загубил. Тази е моята присъда.

ОСТРОУМНИЯТ КРАДЕЦ

ИНДИЙСКА ПРИКАЗКА

Един крадец бил хванат и осъден на смърт. Ден преди да бъде изпълнена присъдата той извикал палача си и му казал:

— Аз зная много голяма тайна, но искам да я доверя само на царя. После съм готов да умра.

Известѐн за това, царят заповядал да му доведат осъдения.

— Господарю — казал крадецът, — аз притежавам едно умение, което искам да ви оставя, за да изплатите загубите, които съм нанесъл на поданиците ви досега. Зная начин, по който мога да садя дървета, които раждат плодове от чисто злато. От тях касите на хазната ви скоро ще се напълнят. Ако искате, заповядайте да ме изведат на полето, за да ви покажа как може и вие да правите това.

Царят не искал да пропусне един тъй благоприятен случай. Заповядал да изведат крадеца на полето, където отишъл и той, придружен от първия си министър и от няколко придворни благородници. Тогава крадецът, като застанал тайнствено, започнал да прави необикновени движения с ръцете, обикаляйки около една дупка, изкопана от него, и произнасяйки неразбираеми думи. Най-после извадил от пазвата си един къс злато и заявил, че ще го посее в дупката и че от него ще изникне дървото със златните плодове.

— Но за да изникне това дърво — добавил той, — трябва парчето злато да бъде сложено в земята от ръка, която никога не е била замърсявана от някакво престъпление. И тъй като аз съм — уви! — само един недостоен крадец, то предавам ви, господарю, златото да го посеете вие…

Царят взел къса злато, но се поколебал, опасявайки се да не провали едно начинание, което ще го обогати. Ето защо той се обърнал към крадеца и казал:

— Спомням си, че когато бях юноша, взех от кесията на баща си пари, без той да знае това: моята ръка не е чиста. Ще накарам да свърши тая работа първия министър.

Но първият министър отказал.

— Знам ли аз — казал той — дали нямам някое лошо деяние за упрекване! Аз прибирам данъците. Може би съм бивал изкушаван да си присвоя някоя част от тях. Господарю, не искам да бъда причина, щото това дело да излезе несполучливо. По-добре поверете тази работа на дворцовия управник.

— Не, не, царю! — извикал, на свой ред, управникът. — Помислете си, царю: аз плащам на войската, аз правя всички покупки!

Тогава царят поискал да направи това един от неговите любимци. Но и той отказал.

Крадецът това и чакал. Той знаел, че всеки ще се допита до съвестта си, а пък и никой няма да иска да пропусне случая да забогатее от чудното дърво.

— Ваше величество вижда — казал крадецът, — че ще бъде хубаво за обществото, ако и петимата бъдем обесени, тъй като е невъзможно да се намери между нас поне един честен човек.

Истината била малко сурова. Но все пак царят се оставил да бъде обезоръжен от хитро скроената шега. Той се засмял и опростил крадеца, който обещал да стане честен човек.

ЛУННИЯТ ЛЪЧ

ЯПОНСКА ПРИКАЗКА

Живял някога в Япония мъдрецът Ву Пен. Името и славата му се носили надалеко. Идвали при него хора от далечни страни. Между многото при него дошъл един младеж, който бил лошо облечен и прегладнял.

— Какво искаш, сине? — попитал го мъдрецът.

— Дошъл съм — казал младежът — да ми помогнеш. До вчера бях богат, облечен в свила и скъпоценности. Без носилка не съм излизал дори на балкона, за да се освежа. Но днес гладувам и ходя одърпан като последния бедняк в града. Кажи — това справедливо ли е? Туй, което съдбата прави с мене, е противно на закона за Вечната красота, който е основа на всички мъдрости. Вярно е, че моето наследство беше огромно, но крив ли съм аз, че виното е така пивко, комарджийството — така примамливо, а пиршеството — така приятно?

— А с какво мога да ти помогна? — попитал го мъдрецът.

— Искам да ми помогнеш с твоята мъдрост да стана пак така богат.

— Потърси за това адвокат, синко. Той ще ти даде по-добър съвет.

— Зная аз какво е адвокат и какво мъдрец — казал обидено младежът. — Адвокатът е човек, който се занимава с правосъдни спорове, а мъдрецът е онзи, който от прост метал прави злато, поучава света и когато пожелае, става невидим.

Ву Пен се засмял и рекъл:

— Ти си сгрешил. Сигурно търсиш магьосника Ху Ху. Подири го в града! Ще го познаеш по това, че на дясното му рамо стои кукумявка, а на лявото — черен котарак.

— А с какво се занимаваш ти? — попитал в недоумение младежът.

Вместо да отговори, Ву Пен се поусмихнал и тайнствено казал:

— Ако запазиш в тайна това, което ще ти кажа, на следната нощ ще станеш богат, какъвто си бил някога. Иди накрай града. Там ще намериш черешовата долина, през която протича реката Небесно огледало. Всяка вечер иззад планината изплува луната, осветява реката и се къпе във водите й. Издебни сгоден момент и когато луната се прибира, хвани се за един неин лъч и той ще те отнесе на нея. Тя е цялата от сапфир. Отчупи си колкото искаш, върни се на другата нощ по същия път, продай сапфира и ще станеш богат и пребогат.

Отишъл младежът още същия ден и намерил реката и долината. И понеже било много далече от града, решил да спи на полето. Легнал. Тежък на сън, той се събудил късно. Само един лунен лъч бил останал и се люлеел на върха на една праскова. Като луд се спуснал младежът, но тъкмо да го хване, лъчът се покачил на върха на една череша. Спуснал се младежът към нея, без да изпуска от очи лъча, но в тъмнината се блъснал в стъблото на едно дърво и паднал на земята.

Когато се свестил, вместо месеца, на небето изгрявало слънцето. Какво да прави? Тръгнал за града. Но по пътя решил да се отбие и да налови малко риба. Провървяло му. За половин час хванал десетина риби. Занесъл ги в града, продал ги и за парите купил храна.

Надвечер отишъл пак на полето, твърдо решен да изпълни съвета на мъдреца. Легнал да чака. И за да не би пак да го обори сън, вързал под шията си едно бодливо клонче. Щом задремел и главата му клюмнела, тръните го убождали.

„По-добре ще бъде да сваля този трън — казал си той. — Ще поспя час-два като човек и преди зори ще се събудя“.

Отвързал тръна и заспал.

Пробудило го и този път слънцето.

Цял месец ходил младежът на реката и все пропущал прибирането на месеца. Но и всякога ловял риба, продавал я, част от парите похарчвал за храна, а останалите спестявал.

След един месец той почувствал джобовете си пълни и тежки. Тогава чак разбрал всичко. Лунния лъч мъдрецът измислил само за да го накара да става рано, да не лентяйства и да работи. Това радостно съзнание изменило съвсем младежа. Той се преселил край реката, ловил риба от сутрин до вечер и я продавал в града. И станал отново богат, какъвто бил някога.

ГРАДИНАТА НА ВДОВИЦАТА

Една вдовица си имала градина. Тя граничела с градината на халифа.

Хрумнало веднъж на халифа да разшири градината си. Той поискал от вдовицата да купи градината й. Вдовицата не се съгласила. Тя не искала по никой начин да се раздели с едничкото си парче земя. Тогава управителят на двора на халифа насила отнел градината на вдовицата.

Тръгнала вдовицата да търси справедливост. Търсила тук, търсила там — никъде не могла да намери. Най-после чула за един много справедлив човек. Отишла при него и му изповядала болката си.

Един ден, когато халифът и неговите придворни си почивали в градината, неочаквано при тях се явил един старец. Върху магаренцето му нямало нищо друго освен една празна торба.

Учуден, халифът го попитал какво желае.

— Господарю наш — казал старецът, — дошъл съм да те помоля да ми позволиш да напълня ей тази торба с пръст от разширената ти и хубава градина.

— Напълни, напълни — казал халифът, — не ти забранявам.

Старецът напълнил торбата, завързал я с въженце и помолил халифа да му помогне да я отнесат и качат на магаренцето. Халифът се засмял. Но когато посегнал и я уловил, не можал да я помръдне — толкова тежка била тя.

Това много учудило халифа. А старецът казал:

— Господарю, видиш ли колко е тежка пръстта само в тази торбичка? А как ли ще издържиш тежината на отнетата от вдовицата земя, когато един ден се явиш на съд пред Аллах?

Думите на стареца за Божия съд уплашили халифа. Той прегърнал странника и казал:

— Признавам, сгреших пред Бога. Още днес ще върна отнетата земя на вдовицата. А на тебе, добро старче праведниче, давам този пръстен — да го носиш като награда за справедливостта и мъдростта ти.

ХАЛИФЪТ МАХАДИ

Арабският халиф Махади много обичал лова. Веднъж, като скитал по лов, той се изгубил в една гора. След дълго лутане съзрял бедна колиба, влязъл вътре и поискал нещо за пиене от намиращия се там арабин.

Арабинът му поднесъл стомна с вино. Халифът пил и попитал:

— Приятелю, знаеш ли кой съм аз?

— Не, господарю — отговорил арабинът.

— Аз съм един от придворните на халифа.

Арабинът се поклонил дълбоко.

Махади пил още от стомната и попитал арабина дали го познава. Учуденият човек му отговорил, че преди малко той му обяснил кой е.

— Не — рекъл Махади, — аз съм първият министър на халифа.

Арабинът пак се поклонил.

След малко Махади пил още вино и потретил въпроса си.

Изумен, бедният арабин му повторил, че той вече му е казал кой е.

— Аз не казах истината — рекъл Махади. — Аз съм самият халиф, пред когото цял свят се кланя.

При тези думи арабинът, вместо да се поклони, взел стомната и я скрил. Халифът много се учудил. Той помислил, че човекът се е уплашил, че той, като халиф, ще го накаже, задето употребява вино[1], и започнал да го успокоява.

— О, не, не затова — извикал арабинът, — побоях се да не би като пиете още вино, да станете пророка Мохамед, а после — да не би да ме накарате да повярвам, че сте самият Аллах.

[1] Ислямската религия забранява употребата на алкохол. — Б. р. ↑

НАЙ-ДОБРИЯТ ЛЕКАР

Имало някога в Япония чуден обичай. Когато някой лекар цери болен, не може да го изцери и болният умре, лекарят бил длъжен да окачи на вратата си едно шарено фенерче. Ето защо тогава пред вратите на лекарите висели много фенерчета…

По него време се разболял един богаташ. Той повикал слугата си и му рекъл:

— Обходи улиците на целия град, намери оня лекар, на вратата на когото висят най-малко фенерчета, и ми го доведи.

Богаташът мислел, че който лекар е с най-малко фенерчета на вратата, той е най-способният и нему искал да повери здравето си.

Слугата се лутал цял ден из града. Но на вратите на всички лекари висели по много фенерчета. Най-сетне в една крайна улица намерил един лекар, на чиято врата висяло само едно фенерче. Той потропал и поканил лекаря да го последва.

Когато лекарят свършил прегледа, богаташът го попитал:

— Как е възможно, господин докторе, на вашата врата да виси само едно фенерче? Нима досега сте уморили само един болник?

— Само един — усмихнал се лекарят. — Но в това няма нищо чудно, защото аз от вчера съм лекар.

ГЛАДНА ГОДИНА

Това се случило през една гладна година. Нямало храна нито за хората, нито за добитъка, нито за дивите зверове.

Угрижила се лисицата. Няколко дни нищо не могла да хапне.

— Добре ще бъде да отида в някоя друга земя — рекла си тя и тръгнала на път.

Насред пътя я срещнал вълкът.

— Накъде, Лисо? — попитал я той.

— Отивам в друга земя.

— А дали там е по-добре?

— Как да не е по-добре! Там стадата пасат без овчари. Там има месо колкото искаш.

— Ще дойда тогава и аз с теб — казал вълкът и тръгнал с Лиса.

По пътя ги срещнало магарето.

— Къде сте тръгнали, приятели? — попитало то.

— В друга земя отиваме.

— Защо?

— Да се наядем до насита — казала лисицата. — Там има трева, сочна и висока. Можеш да пасеш колкото искаш.

— А магарешки бодил има ли?

— Има.

— Вземете тогава и мене — примолило се то.

— Добре, приятелю. Тръгвай!

Вървели дълго. Стигнали до една височина. Взели да се изкачват по нея, но лисицата скоро се уморила, легнала насред пътя и казала:

— Много се уморих, а трябва да се върви още десет дни. Поне да имаше нещо да си хапна. Тук има трева, но няма месо. А аз съм много гладна. Но знаете ли що? Ще изядем един от нас — онзи, който е най-млад. Затова казвайте поред кой кога се е родил.

— Аз съм се родил през голямото наводнение — казал вълкът.

— Лъжеш! — креснала лисицата. — Ала лъжата няма да те спаси, защото аз имах бели косми, когато стана наводнението. Пак си по-млад от мене.

А магарето казало:

— Аз не зная точно кога съм раждано, но вие можете да проверите. Баща ми е записал моя рожден ден на десния ми заден крак.

— Аз съм късогледа — казала лисицата. — Ти, Вълчо, имаш по-големи очи. Я виж какво пише!

Вълкът се приближил. А магарето, като усетило вълчовата муцуна до копитата си, така силно го ритнало, че вълкът се преметнал във въздуха, паднал и не станал вече.

Тогава лукавата лисица рекла:

— Ето, Вълчо, каква е наградата на онези, които лъжат.

А сетне се обърнала към магарето и казала:

— А сега, приятелю, има храна и за двама ни. За тебе сочна трева и бодил, а за мене и вълчето месо е харно.

СИРОМАХ И БОГАТАШ

Един сиромах човек скитал от град на град да дири работа. Някъде той преседявал ден, някъде два, някъде — и цяла неделя, изработвал по нещичко и изработеното спестявал. А когато наближила зима и ветровете задухали от планините, сиромахът решил да се завърне при жената и децата си. Със скъсани дрехи и обуща, само с един хляб в торбата, той тръгнал на път. Харно било, докато минавал през села и градове. Там лесно получавал подслон и храна. Но накрая се забъркал в един пущинак и два дни не можал да излезе на прав път, нито да срещне човек. Само глутници вълци нощем страшно виели. Сиромахът прекарвал нощта по дърветата, а денем продължавал да върви, търсейки напусто къща или човек. Най-сетне, на третия ден, той се намерил пред къщата на един богаташ. Зарадвал се сиромахът и почукал на вратата. Показало се на прозореца едно сбръчкано лице с голям червен нос.

— Какво искаш? — попитало сбръчканото лице.

— Пътник съм. Дайте ми подслон, ако знаете какво е беда и страдание. Пуснете ме да сгрея измръзналото си тяло, нищо друго не искам.

— А, искаш да се сгрееш? — казал червеният нос. — Добре. Видиш ли хей там, в далечината, третия рид, гдето гори огън?

— Виждам — отговорил сиромахът.

— Като виждаш — засмяло се сбръчканото лице, — седни пред къщата, вдигни ръцете и краката си срещу огъня и се грей колкото искаш.

Тези думи не отчаяли сиромаха. Той се свил до една стена и така прекарал нощта. Когато се събудил, цял бил покрит със сняг. Измръзнал, той продължил пътя си.

Минали години. Сиромахът с труд успял да спечели и се нареди. Една зима някой почукал на вратата му. Станал и отворил. Гледа: сбръчканото лице с червения нос, съвсем отслабнало и със скъсани дрехи.

— Какво обичаш? — попитал сиромахът.

— Нахрани гладния! — замолил се червеният нос.

— Влез вкъщи — казал сиромахът.

Докато сбръчканото лице стояло в топлата стая и чакало храна, сиромахът взел едно парче месо, поставил го в едно бакърче, обвесил бакърчето на един канап и го завързал на тавана за една греда, а под него поставил запалена свещ.

— Какво ще правиш? — попитал червеният нос.

— Ще ти готвя обяд — отговорил сиромахът.

— За бога! — замолило се сбръчканото лице. — Че аз ще умра от глад, докато се готви този обяд!

— Не бой се — отговорил му добродушно сиромахът. — Щом като аз не замръзнах, когато се грях на огън, далеч през три рида, и ти не ще умреш от глад, докато обядът се свари на свещта.

Червеният нос се сетил, че това е някогашният сиромах, спомнил се думите, които му казал, засрамил се и дълго плакал.

— Не се гордейте, горделивци! — казал сиромахът, донесъл хляб и мляко, нахранил горделивеца и го изпратил по живо, по здраво.

СКЪПЕРНИК И ШЕГАДЖИЯ

Живял някога в Япония някой си шегаджия Ий Пей. Той бил много умен, та мнозина го дирили за съвет.

Веднъж при него дошъл един голям богаташ и скъперник.

— Ще полудея — казал той на Ий Пей, — ако не ми помогнеш.

— В какво се състои работата? — попитал Ий Пей.

— Имам непоносими съседи — казал с въздишка скъперникът. — От лявата страна — казанджия, а от дясната — ковач. От зори до мрак чукат. Главата ми ще пръснат. А за ушите ми — не питай! Моля те, намери начин да ги накараш да се преселят.

— Това не е тежка работа — казал Ий Пей, — но трябва да развържеш кесията.

Скъперникът въздъхнал дълбоко.

— Ех, ако е потребно — казал той, — и това ще направя.

— Потребно е, потребно е — рекъл Ий Пей. — Защото само с добра награда ще мога да ги накарам да се преместят.

— А колко ще трябва? — попитал със страх скъперникът.

— По десет жълтици за всеки и десет на мене за съвета и труда.

Скъперникът се замислил. Много му се видели тридесет жълтици. Но като си спомнил за чукането, развързал си кесията и дал на Ий Пей жълтиците.

— Почакай малко тук — казал Ий Пей и отърчал при ковача и казанджията.

След няколко минути той се върнал запъхтян и съобщил на скъперника:

— Имал си късмет. Съгласиха се да се преместят още днес.

И не минало половин час, чираците на казанджията и на ковача започнали да изнасят наковални, чукове, мехове, разни гвоздеи, бакъри и бакърчета, а майсторите им следели да не забравят нещо.

Скъперникът много се зарадвал. След малко той минал уж случайно край тях и казал:

— Охо, съседи, значи устояхте на думата си — премествате се? Това много ме радва. Чудя се само как успяхте така скоро да си намерите работилници… Къде се премествате?

Ковачът се усмихнал лукаво.

— Изпълняваме вашето нареждане, господарю — казал той. — По съвета на Ий Пей се сменихме с казанджията: той се премества в моя дюкян, а аз — в неговия. Така че отсега нататък аз няма да ви бъда десен съсед и с чука си не ще тревожа дясното ви ухо, а казанджията няма да дразни повече лявото ви ухо. А ако един ден и това ви дотегне, кажете на Ий Пей. Той ще съумее да ни накара да си сменим работилниците.

МЪДРИЯТ ПРОСЯК

Живееха някога в Багдад седем просяка: Хасан, Омар, Ахмед, Белиб, Селим, Юсуф и Халеф. То беше по онова време, когато царуваха халифите. Просяците живееха далече от града, в стари, схлупени колиби. И всеки ден трябваше да изминават много път, за да отидат в града и да просят по улиците.

Така живееха те много години. От ден на ден брадите им ставаха все по-дълги и по-бели, а сънят им — по-кратък. По цели нощи стояха те пред колибите, гледаха звездното небе и очакваха зората.

Една нощ на небето се появи чудна звезда, откъсна се, полетя от единия край на небесния свод към другия и остави след себе си дълга огнена диря. Падна тя някъде и угасна, ала просяците останаха да гледат натам с лица, светнали от сиянието на звездата и от задоволството, че са доживели да видят такова чудо. Защото думаше се по онова време и вярваше се, че когато се откъсне звезда, кой каквото пожелае — сбъдва се.

И дълго седяха просяците, мълчаливи и неподвижни, озарени от великата надежда.

Пръв Хасан се реши да продума.

— Пожела ли всеки от вас онова, което най-много иска да има? — попита ги той.

Всички кимнаха, а Халеф рече:

— Пожелах парите на Юсеин!

— А аз — властта и силата на халифа! — каза Юсуф.

— Аз пък пожелах да бъдат мои всички камили на Багдад — додаде Селим, а Белиб прошепна:

— Пожелах най-големия багдадски палат!

— А аз пожелах да бъда най-големият търговец, с много кервани и роби — похвали се Ахмед.

— Моето желание е да притежавам всички везирови драгоценни камъни! — въздъхна Омар.

Само Хасан мълчеше. А когато го попитаха какво е пожелал, той се усмихна и рече:

— Пожелах да бъда само аз просяк из цял Багдад.

— Ей че си глупак! — викнаха всички.

— Глупаци сте вие! — отвърна Хасан. — Защото ако вашето желание се изпълни, ще ви налегнат грижите на халифите, търговците и на везирите. Всеки ден, всеки час ще треперите пред страха да не ви отнеме някой богатствата. А аз… аз ще бъда един-единствен просяк в Багдад, а Багдад дава годишно двадесет хиляди лири на просяците. Всичко това ще получа аз и ще живея везирски, без мъки и грижи.

Шестимата просяка се спогледаха. Никой нищо не рече, но от тази нощ те започнаха да наричат Хасан Мъдрия Хасан.

БЕКИРОВИЯТ БАКШИШ

Живял някога един мъдър турчин на име Бекир. Веднъж той отишъл на баня. Прислугата на банята за пръв път виждала Бекир, та помислила, че той е от ония редки посетители, които ходят на баня два-три пъти през годината и на излизане не дават бакшиш. Ето защо както слугите го преценили, така му и услужили. Измили го надве-натри, а на излизане не изчеткали дрехите му, както на другите посетители.

Бекир забелязал всичко това, но нищо не казал. А когато на излизане минал край бакърения тас, в който пускали бакшиш на прислугата, хвърлил в него една сребърна меджидия. Слугите видели това и се спуснали да му благодарят, но Бекир се престорил, че ги не забелязва, и си излязъл.

Минала се една седмица, ето ти Бекир пак на баня. Струпали се около него всички прислужници, кланяли му се, наричали го „ефенди“, „бей“, „ага“. А когато започнали да го къпят, къпали го като малко дете. Цели два часа го трили, поливали го с гюлова[1] вода, кръщавали го „светъл бей“, „милостив ага“, „добър господин“. След това му изчеткали дрехите, лъснали му еминиите[2], въртели се около него като около султан.

Тръгнал Бекир да си върви. Двама от слугите изтичали напред и застанали пред таса, за да благодарят на Бекир за бакшиша.

А когато той подминал таса, без да хвърли в него бакшиш, те му напомнили:

— А бакшиш, ефенди?

Тогава Бекир се повърнал и плюл в таса.

Слугите се втрещили.

— Нима такъв бакшиш заслужаваме за толкова грижи? — обадил се най-смелият.

А Бекир казал:

— Това е бакшишът за оная услуга, която ми направихте миналия път. Сребърната меджидия, която ви дадох тогава, е за днешната услуга.

Като казал това, Бекир гордо излязъл. А слугите останали около празния тас, без да могат да разберат Бекировата мъдрост.

[1] Розова, от рози (тур.). — Б. р. ↑

[2] Подпетени обувки (тур.). — Б. а. ↑

ЖЕСТОКИЯТ ПРИНЦ И АРАБИНЪТ

Имало един зъл и жесток арабски принц. Поданиците му треперели от него.

Този принц обичал често да се предрешва, да ходи между народа, да го разпитва и жестоко да се забавлява.

Веднъж той срещнал в пустинята един арабин и го попитал:

— Какъв човек е твоят господар?

Арабинът казал:

— Та той не е човек, а тигър, жаден за кръв, ненаситна хиена, проклета от бога!

— Виждал ли си го някога?

— Не, никога.

— Е, добре, вдигни очи и го виж! Ти говориш с него.

Арабинът, без да се смути, попитал:

— Ами ти знаеш ли кой съм аз?

— Не.

— Аз съм от семейството на Зобаир, на което всеки потомък един ден в годината става луд. Днес е точно моят ден.

Принцът разбрал хитростта на арабина, избухнал в смях и му простил за искрения отговор.

СВИЛЕНАТА ПЕПЕРУДА

Когато Дядо Господ изпъстрил перцата на птичките, махнал с ръка на едно ангелче:

— Ей, Фъркатичко!

Ангелчето дотърчало и се поклонило.

— Вземи, та измий сега блюдцата и ги нареди на лавицата!

Фъркатичко се поклонило и подхвръкнало към блюдцата. Но Дядо Господ го спрял:

— Чакай! Защо да става зян боята по блюдцата? Я повикай пеперудките! Ще изпъстря и тях.

Ангелчето плеснало с крилца и отлетяло. И ето след малко заприиждали пеперудките. На тумбички се спущали, покланяли се и кацали по ръцете, раменете и главата на Дядо Господ. А той ги милвал и се усмихвал.

Скоро довтасало и ангелчето. Поклонило се.

— Фъркатичко — рекъл Дядо Господ, — я вземи, та изпъстри ти пеперудките! Уморих се с птиците, та не ми се ще.

Фъркатичко се поклонило и приседнало до блюдцата. Пеперудките подхвръквали и се струпали в скута му.

Уморен, Дядо Господ скоро задрямал.

Но най-малката пеперудка подхвръкнала и кацнала на носа му. Той се стреснал и отворил очи. Пеперудката се поклонила, извинила се, задето го разбудила, и се оплакала, че другите пеперудки измачкали крилцата й.

Поусмихнал се Дядо Господ, опънал смачканите крилца и те се изправили. После рекъл:

— Почакай да подремна. Тебе ще изпъстря аз.

А когато станал, взел едно лястовиче перце, пресегнал дваж-триж към блюдцата и погалил с него крилцата на пеперудката. Те станали толкова хубави, че когато другите пеперудки и Фъркатичко я видели, смаяли се. А Дядо Господ й рекъл:

— Ти си от нощните пеперудки, нали? Тогава помни: ти хвърчиш нощем. Пази да не опърлиш нейде крилцата си!

— Няма! — усмихнала се пеперудката и хвръкнала.

Всички се радвали на хубавата пеперудка. Наричали я Малката нощна царица. Звездите й се усмихвали, а месецът, когато я видял за пръв път, й смигнал, а после й кимнал. Смигнала му и пеперудката и литнала към него. Но когато го наближила и видяла колко е огнен, спомнила си думите на Дядо Господ.

„Той ме вика, за да опърли крилцата ми — рекла си тя. — Сигурно го е яд, че няма такива крилца“.

И се върнала.

* * *

Хвърчала много години, доволна и честита, Малката нощна царица.

Една вечер — през пролетта било — на пеперудката станало студено, та се отбила да се погрее на един овчарски огън.

„Няма да се доближавам — думала си тя. — Само ей тъй, отдалеко“.

И кацнала на една глогина край огъня. Харно й станало от топличкото, та скоро задрямала. Но на лошо била тази дрямка. Един от овчарите разръчкал с гега огъня. Отхвръкнала искра и — джиж! — върху крилцето на пеперудката. Тя изпищяла и паднала от глогината.

Заплакала, замолила Дядо Господ да закърпи крилцето й. Дошло Фъркатичко и я отнесло. Дядо Господ закърпил крилцето й, напомнил й да се пази и я пуснал.

* * *

Веднъж пеперудката минала покрай един манастир. Видяла да блещука светлинка в един прозорец и надникнала. Гледа — един белобрад старец с паче перо пише нещо пред лоена свещ.

— Колко хубав дядо! — учудила се пеперудката. — И колко прилича на Дядо Господ! Какво ли пише? Пък може да не пише, а да пъстри някоя моя сестра.

Подхвръкнала, кацнала на ухото на стареца и надникнала. Старецът дигнал ръка да се почеше. Уплашила се пеперудката и подхвръквала над свещта, за да избяга. Но свещта изпращяла и близнала едното й крилце. Тя простенала и — туп! — паднала върху книгата на стареца.

Погледнал, пожалил добрият старец за хубавото крилце, взел я нежничко и я пуснал от прозореца.

Под прозореца имало черница, та тя паднала на един черничев лист.

Заплакала пеперудката. Замолила пак Дядо Господ да закърпи крилцето й. Два дни плакала и се оглеждала отде ще довтаса Фъркатичко. А на третия ден дошъл сам Дядо Господ.

— Задето не ме послуша и не се пази — рекъл й той, — ти ще станеш свилена буба. Ще предеш най-тънките нишки, от които всички земни царици ще тъкат своите премени. А когато допредеш прело̀то[1] си, ще станеш пак пеперудка, но не със свилена, а с кълчищена премяна.

Така и станало. Малката нощна царица се превърнала в свилена бубичка. А когато пораснала и изпрела тънкото си прело, тя отново станала пеперуда: голяма, грозна сива пеперуда с тежка кълчищена премяна.

[1] Преждата, коприната. — Б. р. ↑

ИЗМАМЕНИЯТ ВЪЛЧО

Тръгнала веднъж Лиса на лов. Обиколила гората, обиколила полето — нищо не успяла да улови. Към полунощ тя се промъкнала в Габерово. Присламчила се до поповия курник. Но поповите кучета я подушили и безмалко щели да съдерат кожуха й.

Гладна и уморена, на сутринта Кума Лиса тръгнала за дупката си.

„Ще ида да си легна — думала си тя, — та дано като заспя, да забравя глада“.

И за по-пряко Лиса свърнала през крайгорските ливади. Но когато минавала през тях, един скакалец подхвръквал и се блъснал в муцуната й. Лиса се спряла.

— Чакай — казала си тя — да си хапна поне някой и друг скакалец, та да не къркорят червата ми и да ме будят.

И Лиса започнала да лови и да яде скакалци.

В това време откъм гората се задал един стар вълк. Той носел в устата си малко сърненце.

Закапали лигите на Лиса, като видяла сърненцето. Тя изплюла скакалеца, който още не била дояла, и решила как-как да си кусне от сърненцето. Кукнала и се замислила: мислела каква хитрост да скрои на глупавия Вълчо. Но колкото да се напрягала, нищо не могла да измисли. Тогава Лиса решила да го удари на просия. Станала и тръгнала да посрещне вълка. Но когато приближила, забелязала, че вълкът е сляп с едното око. Замижала Лиса със същото око и поздравила:

— Помози бог!

— Дал бог добро! — отвърнал вълкът.

— Харен лов си уловил, кумче.

— Харен е, тъкмо за моите стари зъби.

— Ех, кумче — заподмазвала се Лиса, — то зъбите нека са стари: на̀, и за тях се намира ядиво. Ами очите, очите да гледат хубаво. Аз, като съм млада, защо ли съм? С едно око лов ли да гоня, от ловци и кучета ли да се браня? Ей на̀ — снощи поповите кучета безмалко щяха да съдерат кожуха ми.

— Тъй е, кума, лошо е. И аз на младини загубих окото си. И оттогава колко премеждия прекарах! Чудя се как оцелях досега.

— А пък чувала съм, кумче — продължила Лиса, — че и за това имало лек.

— Имало ли? — наострил уши вълкът — Кажи ми го, кумичке! Обещавам, когато хвана по-дърта плячка, на тебе да я давам.

— Не трябва, кумче. Стига ми това, дето покрай тебе и аз ще се излекувам.

— Тъй ли?

— Тъй, кумче, тъй! Слушай! Чувала съм, от моята баба съм чувала, че ако се срещнат двама слепи с лявото око, могат да се излекуват. Не зная защо само с лявото, но тъй казваше баба — бог да я прости.

— Кажи, кумичке!

— Много е лесно, кумче. Единият от нас ще тръгне срещу слънцето, а другият ще бае: „Ляво, ляво оченце, изцери се, оченце, отвори се, оченце!“ До девет пъти се бае и ще стане.

И без да дочака какво ще каже вълкът, Лиса рекла:

— Бай, кумчо! — Дигнала глава срещу слънцето и тръгнала.

Вълкът занареждал: „Ляво, ляво оченце, изцери се, оченце, отвори се, оченце!“

А Лиса повървяла, докато преглътнала лигите си, после широко отворила затвореното си око, връцнала се и радостно заподскачала около вълка.

Обезумял от радост глупавият Вълчо. Захвърлил сърненцето.

— Бай, кумичке — рекъл той, дигнал високо глава, опулил единственото си око срещу слънцето и тръгнал.

Лиса баяла, докато вълкът се поотдалечил, сетне грабнала сърненцето и беж в гората.

А вълкът вървял и се ослушвал кога Лиса ще го повика, вървял и се ослушвал, докато се бухнал в един шипков храст. Няколко бодли се забили в здравото му око — безмалко да го извадят.

ВЕЛИКДЕНСКА ПРИКАЗКА

Велики четвъртък е. Баба Вела, седнала под цъфналата круша, боядисва великденските яйца. Около нея се увират двете й палави внучета — Вела и Благойчо. Тя често ги мъмри, за да не правят пакост.

Върху купчина вършини седи дядо Благой. Той се пече на слънцето, пуши и мисли нещо. Пред краката му лежи старото куче Камен и дреме. Току зад гърба му, в големия куп вършини, се борят и цвърчат весели врабчета…

Изведнъж в двора се втурна Запрянчо — другото внуче на дядо Благой.

— Щъркел! Щъркел! — викаше той и сочеше към южната страна на селото.

Вела и Благойчо вдигнаха глави. Наистина — ниско над селото се виеше щъркел.

Благойчо пръв го видя и започна да вика:

— Щъркел! Щъркел!

Развика се след него и Вела.

Новината скоро се узна от всички деца и цялото село се огласи от весели детски викове.

Но това не трая дълго. Щъркелът се изви още веднъж, този път съвсем ниско, спусна се и се изгуби някъде зад селото. Децата разбраха, че той слезе в Стойковия рибарник, и се спуснаха нататък. Спуснаха се и дядо Благоевите внучета. Но баба Благоевица ги спря.

— Чакайте! Какво ще правите при рибарника? Не бива да ходите. Ще го подплашите и ще избяга в друго село. Той ей сега ще се върне, ще кацне в гнездото си и весело ще затрака. А дотогава седнете при дядо ви да ви разкаже защо щъркелите тракат с клюновете си.

Вела първа се сви в скута на дядо си. Благойчо и Запрянчо помислиха малко, па и те приседнаха. Дядо Благой изчука пръстената луличка о върха на цървула си и започна да разказва:

— Това било много, много отдавна. Веднъж — през пролетта било — на същия този ден, Дядо Господ седял пред палатите си на припек и мислел какво още да направи, та светът да изглежда по-хубав. Мислил той и примигвал срещу слънцето, а над главата му едно сиво птиче кършело сладка песен. Дядо Господ се заслушал. Дълго слушал. По едно време станал и казал на ангелчето, което му прислужвало:

— Фъркатичко, знаеш ли какво намислих?

— Не зная, дядо.

— Ще нашаря птичките. Така те ще бъдат по-красиви, по-доволни, по-весели и по-сладко ще пеят.

И Дядо Господ хлопнал една врата й влязъл в една ниска стаичка. Влязло след него и ангелчето.

Скоро то започнало да изнася големи делви с разноцветни течности…

Наредил Дядо Господ делвите, както сега баба ви е наредила блюдцата с боята, приседнал до тях и казал на ангелчето:

— Иди кажи на всички птички да дойдат!

Ангелчето отлетяло. След малко започнали да прииждат птичките и Дядо Господ започнал работа.

Много птички нашарил. Много поклони му направили птичките. Но по едно време му се свършила червената боя. Дядо Господ проводил ангелчето да напълни делвата с вода.

— А червената боя — добавил той — е на втората лавица. Донеси ми и нея!

Сипал Дядо Господ боица в делвата и се наканил да я разбърка. Но нямало с какво. Около него имало само гъши пера, с които шарил птичките. Ангелчето литнало да потърси бъркалка, но нетърпеливият щъркел го преварил. Той протегнал шия, бръкнал с клюна си в делвата и започнал да бърка.

Дядо Господ се усмихнал. Харесала му досетливостта на щъркела. Но го и досмешало, като му дошло наум, че делвата е дълбока и досетливостта му не ще послужи.

Ала и щъркелът се сетил. Той дигнал крак, цамбурнал го в делвата и започнал да бърка. Разсмял се Дядо Господ. Разсмели се и птичките.

Щъркелът се засрамил и бързо измъкнал крака си.

— Чист ми е кракът — извинил се той. — От реката ида.

Птичките още повече се разсмели. Щъркелът изглеждал много смешен с червен клюн и един червен крак. Усмихнал се лекичко и Дядо Господ. Но щъркелът го забелязал. Той навел срамежливо глава и се наканил да литне.

— Чакай! — спрял го Дядо Господ.

След това взел едно перо и боядисал с червена боя и другия му крак. Сетне пресегнал към черната боя и нашарил крилата му.

Щъркелът се поклонил и отлетял.

Докато хвърчал, той горчиво плакал. Тревожел се, че ще изглежда грозен, щом като Дядо Господ толкова малко го шарил. Още по-мъчно му станало, когато си спомнил колко хубаво изглеждало последното птиче — кадънката, — което Дядо Господ нашарил.

Ала когато кацнал сред реката и се огледал, много се харесал. Той се усмихнал доволно, протегнал шия, нагълтал едно жабче, което се тулело зад един върбов клон, и гордо-гордо закрачил из реката.

После разперил криле, литнал нависоко, извил се дваж-триж във въздуха, кацнал на гнездото си и весело затракал…

Оттогава и до днес, когато щъркелите се връщат от реките, където дълго са се оглеждали, и кацнат на гнездата си, весело тракат с клюновете си.

ПРИКАЗКА

Имало едно време едно момченце. Викали го Миролюбчо. Клето сираче бил. Баба му го отгледала.

Обичал Миролюбчо своята баба, дваж повече — приказките, които му разказвала.

Веднъж баба му, като го умирявала, погалила го по челото и рекла:

— Не беше така ревлива твоята сестричка — бог да я закриля!

Сепнал се Миролюбчо, отрил очи и попитал:

— Ами къде е сега тя, бабо?

— Лоши хора я откраднаха. Лоши хора с чалми я отвлякоха. Зад девет земи я откараха.

Замислил се Миролюбчо. Цял ден и цяла нощ мислил как да намери сестричката си. А на сутринта нарамил торбичка с хляб, взел дядовата си пунгия с огнивото и тръгнал. Тайно от баба си тръгнал. Къде? Сам не знаел, но тръгнал.

Било през зимата. Земята била бяла, небето — синьо, а полето — пусто и глухо. Отначало безкрайно бялото поле го уплашило, но той не се върнал. Само повикал Мурджо, когото връщал със снежни топки, и продължил. Вървял, вървял — два пъти огладнял, а полето се простирало все тъй дълбоко и безкрайно.

Мръкнало се. Блеснали Божиите звездички — ясни и треперливи. От студ треперели те. Треперел и Миролюбчо, но вървял. По едно време се спрял. Мурджо подушил тук-там, кукнал и вперил очи в Миролюбчо, сякаш с очи го питал: „Далече ли е още?“

„Трябва да са далече тия девет земи“ — помислил си Миролюбчо. И като погледнал безкрайното поле и студената тъмнина, страх го обзел. Поколебал се повторно и бил готов да се върне, ако Мурджо не залаял. Миролюбчо се обърнал. Гледа: хе там наблизо — огън.

Окуражил се и тръгнал към него. Много вървял, но огъня не могъл да стигне. А се виждал близко, близко — топлината му сещал чак. Но само като стои. Тръгне ли, огънят се отдалечавал — бягал като подплашена светулка. По едно време Миролюбчо затичал. Но скоро се спънал и паднал в една дупка. Събрал сили. Станал. Но изведнъж отново хлътнал. Помъчил се отново да излезе — напразно. Потъвал все повече и повече. А огънят святкал, аха до него. Протегнал ръце да огрее измръзналите си пръсти, но изведнъж земята се продънила и той се намерил в една голяма пещера. Огледал се. Тъмно — рог. Заплакал. Никой не му се обадил. Заслушал се.

— Аууу, аууу! — като изпод земята се чул вой.

Подсвирнал. Обадил се. Нищо. Тогава извадил огнивото и секнал огън. Раздухал праханта и запалил купчина суха шума. Тъмнината се разбягала и той видял нещо черно да мърда уши.

— Мурджо е — зарадвал се той.

Но се излъгал. Черното се размърдало, станало и тръгнало насреща му.

— Бабооо! — извикал Миролюбчо, като видял насреща му да иде голяма страшна мечка.

— Не бой се — обадила се с човешки глас мечката. — Не съм толкова страшна, колкото ме разправя баба ти. Ето ти това и върви си със здраве.

Мечката му дала три бадема, едно лешниче и девет ореха, па му казала:

— Ще вървиш, вървиш и щом се умориш, ще строшиш трите бадема. От тях ще излязат три хубави коня. Единият е подкован със златни подкови и подпрегнат със сребърен подпряг, а другите два са натоварени с хляб, гозба и вода. Качи се на кончето със златните подкови и карай, докато видиш три пъти първи щъркел и кончетата ти се оплачат, че са се изтъркали подковите им. Тогава слез и счупи лешничето. От него ще излязат три чифта златни подкови, клинци, чук и клещи. Подкови конете си и продължи. Ще вървиш още много. Далече е царството, в което е твоята сестричка — през девет земи е. А когато и тези подкови се изтъркат и конете ти обосеят, спри. Вгледай се вдясно и ще видиш нейде далече да блестят палатите на онзи, който отвлече сестричката ти. Тогава счупи орехите.

Мечката се изгубила. Пред Миролюбчо светнало. Ширнало се същото поле — дълбоко и безкрайно. Но не със сняг покрито, а зелено — като през пролетта.

Тръгнал. Вървял що вървял — уморил се. Счупил трите бадема. Яхнал кончето със сребърния подпряг и продължил.

Минали много дни на път и мъка. А когато видял за трети път първи щъркел и кончетата му се оплакали, че са обосели — спрял. Счупил лешничето, подковал конете и продължил. А когато конете отново обосели, Миролюбчо се изправил на стремената и погледнал вдясно. Що да види? Палати — цели блестят. Злато. Счупил тогава орехите. От тях заизскачали безброй дребни като мравки същества, които бързо нараствали. И докато Миролюбчо се дивял на тези чудни гадинки, те бързо израснали в снажни, въоръжени от глава до пети воини. Те заобиколили Миролюбчо и го замолили да ги води.

Слисал се Миролюбчо. Не знаел къде да ги води. За орехите нищо не му казала добрата мечка. Помислил, помислил, па махнал с ръка. Повел ги. Към златните палати ги повел.

Уплашил се царят на златните палати. Проводил хора да молят за милост. Поднесли дарове.

Слисал се Миролюбчо. Малък бил още — не знаел как да постъпи. А и мечката не го научила. Приел даровете и продължил да върви.

Стреснал се още повече царят на златните палати. Повторно проводил пратеници. Същото — приел даровете и продължил. Излязъл тогава сам царят, паднал на колене и замолил за пощада. Малък бил Миролюбчо. Не знаел какво да стори, та погледнал своите воини. С поглед съвет потърсил. Ала грешно разбрали погледа му воините. Те вързали царя и го повели.

А когато стигнали златните палати, знатни и велможи излезли да посрещнат новия завоевател. Корона, скиптър и дарове му поднесли. Но той заповядал да доведат най-напред сестричката му.

Довели я. Той я прегърнал и казал, че още утре ще проводи хора да доведат тяхната добра баба.

След това приел короната и скиптъра и станал цар, славен и прославен, цар за чудо и приказ.

ДОКАТО СЕ ПЕЧЕ ПИТКАТА

Младите мливари бяха насядали край огнището в схлупената стаичка на дядо Мирчо воденичаря и тихо си приказваха. Зад тях, коленичил под опушеното прозорче, Сланинков Ваньо от Забърдо домесваше прясната питка. Той юнашки натискаше жилавото тесто и току подканяше мливарите да стъкнат огъня, та да се нагори хубава жарава. Когато накрая Ваньо събра накуп омесеното тесто, отиде при огнището и започна да разравя едрата жарава — да стори място на питката. Зарови я. После отупа длани и рече:

— А сега, докато се пече питката, дядо Мирчо ще ни разкаже някоя воденичарска.

— Че то да ви излъжа една бе, дядовото, ама не е лъжа. Отколешна работа е. Бях тогава момче на десетина години. Помня добре. Дойде един ден у нас човек от долните села да обади на тейка, че не знам кой си чорбаджия от Алтъново склонил да му продаде телето, което пазарявал. Сетих се веднага за кое теле беше дума. Баща ми пазаряваше някакво породисто теле, но за малко пазарлъкът не беше станал.

На сутринта другоселецът и тейко станаха рано и заминаха. Два деня след това баща ми доведе телето. Беше едро, шарено, с едва пробили рогца. Всички думаха, че е годиначе, а беше по-едро от старите ни крави. Докато му се понарадваме, дворът ни се напълни с хора да го гледат. Събраните цъкаха с езици, заплюваха го да не урочаса, пресягаха да го милват. А баща ми се залови да му прегради място в обора.

Три дни у дома беше като панаир — едни си отиваха, други идеха. Три дни баща ми не хвана работа: все около телето се въртеше, все сгодно място не можеше да му намери.

Но дето се вика, всяко чудо за три дни. Скоро и тейко, и ние свикнахме с новата радост. Свикнаха и селяните и дворът ни опустя.

Отначало баща ми беше решил да храни телето на ясла, както бяха го научили долу, ала стари хора го раздумаха и ние започнахме да го пращаме с говедата.

Мина колкото мина, телето се заглади и стана едро, буйно — кърът му не стигаше.

* * *

Един ден дотърча в село човек и обади, че вълци изскочили от Пепелаша, нападнали чердата и изтърбушили няколко добитъка.

Грабнаха нашенци кой какво намери и отидоха да видят кои добичета са станали зян. Отидох и аз с тейка. Когато стигнахме, около изтърбушения добитък се бяха събрали десетина нашенци, които работели наблизо и чули виковете на говедарчето. Добичетата бяха още живи. Те подбелваха очи и тежко сумтяха. Хеле дойдоха скоро стопаните им и ги заклаха — да се не мъчат. Потърсихме нашата Величка (така бяхме кръстили телето) — няма я.

— Отиде хубавото ми добиче! — затюхка се тейко.

— Не е бе, бай Матей — думаше уплашеното помаче, което пасеше говедата. — Гонеше го един вълк, ала видях — отърва се телето и запраши надолу по реката към село.

Баща ми не повярва. Но когато се върнахме, заварихме Величка да трепери до вратата на обора, да гледа плахо и да тупа с крак. Аз се спуснах към нея, но тя побягна уплашена и не даде като друг път да я хвана. Тогава чак видяхме, че задните й крака бяха кървави и че опашката й беше откъсната. Стана ни ясно всичко. Говедарчето не лъжеше. Наистина вълк е гонил телето. Помъчил се е дори да го захапе отдире, но е уловил само опашката му и я е откъснал.

Така Величка остана без опашка. Но не беше само това. От страх младото добиче се беше щракнало в ума. И да видите чудо. Имаше дни, когато беше кротко като агне, а някой ден, като го прихванат, тръгне по къра из чуждата стока и сума пакости прави: из нивята пасе, младите картофи скубе или в някоя леща легне, та лежи. Но в село всички познаваха Величка и знаеха как пострада, та й прощаваха, а на тейка, който искаше да я заколи, думаха:

— Недей, Матей! Чувай Величка да ти изкути баре едно теле, че тогава!

Тъй и стана. Величка порасна и роди едно теле — одрало й кожата: едро и сякаш с ръка нашарено. Ей че радост вкъщи и по село! А едрата майка отпусна едно виме, два пъти на ден идеше да я доим. Излезе с говедата, а към обед, като й напрегне млякото, гледаш — иде. И пак така: кога кротка, кога хване горите, по цял ден говедарчето ходи да я търси. Видя се в чудо помачето, което ходеше с говедата. Па един ден се вдигна, та в Сърпица. Върна се след няколко дни и донесе оттам един чан, колкото медник голям — от онези, дето в Аха челеби ги връзват на еркичите[1]. Па й го закачи — да я чува, кога рече да се лъчи.

Но и това не помогна. Пак я губеше понякога, пак сторваше пакост на хората. А един ден гледаме — кожата около ребрата й пукната на две места, загоряла и се забелила нагоре.

— Били са я някъде нашата Величка — рече майка, като я видя — Не могат да търпят вече пакостите й хората. Баща ти трябва да я заколи.

Ала Величка сякаш чу тия думи и от този ден стана кротка и послушна — да й се чудиш. Спря да прави пакости, но спря и да идва по обяд да я доим.

— Подръпна й се млякото на Величка — думаше мама, — не идва вече по обед.

Ала една вечер, като се върна от говедаря и мама започна да я дои, гледа — млякото й кърваво.

— Матея! — викна тя на тейка, който подреждаше другия добитък. — На Величка млякото кърваво. Смок я сукал.

Начаса̀ намерихме говедарчето и му казахме.

— Такава ще е, бай Матей — рече то. — Защото по обедно време все се губи и сякаш ме дебне. Като се улисам с някой палав добитък, тогава ще щукне. Но пак се връща, та аз си мислех, че се крие в някоя усойка от мухите. Нали няма опашка да се брани. Но ти, бай Матей, ми прати утре Мирча да я варди. Трябва да убием смока, та така да я отървем.

На другия ден отидох с говедарчето. Очи не свалях от Величка. А тя — като заби глава, като се закрепи да пасе, не мръдна наникъде. Ала по обед, като й напрегна млякото, вдигна глава, огледа се и като не ни видя, наведе се и хлопур, хлопур — пое пътеката нагоре. Скоро изкачи стръмното и право в Грамади, при големия куп камъни. Спря се, вдигна глава и измуча два пъти.

— Вика го — рече Русаф помачето и стисна здраво тоягата.

Същия час камъните се размърдаха и от тях се изсурна един смок — такова чудо вече не съм виждал: дебел като дървото, с което тъпчете брашното в чувалите, и дълъг като копраля. Измъкна се той, сплете задните й крака и я засмука. А тя се нагажда и пресяга да го лиже. Види се, добре й беше, като я смуче. Олеква й.

Помачето настръхна.

— Ей сега ще го убия! — викна то и се спусна с тоягата.

Но смокът го усети, плесна с опашка и се вмъкна в камъните.

— Утре ще го извардя — рече Русаф и подкара кравата.

А вечерта намери един голям нож и го занесе на Юсеин циганина да го изостри, та косъма да цепи.

* * *

На другия ден, когато Величка пое към Грамади, ние я преварихме и се скрихме близко до камъните, зад една хвойна. Но този път Русаф не бързаше. Стари хора го бяха научили да чака, докато смокът се унесе от топлото мляко.

Тъй и стана. Смокът започна да се подува от млякото, а Величка присви колене, полегна и започна да пресяга и да го лиже.

Тогава помачето ми подаде тоягата, измъкна ножа и започна полека да се присурва иззад хвойните към смока. А като наближи, понадигна се на лакът и с един замах разряза на две унесения синорник[2]. Ех, че като се замята оня ми ти смок, че като се застрелка към помачето! А то върти ножа и вика: „Мирчо, хвърли ми тоягата!“

Аз му хвърлих тоягата, но нямах кураж да ида да му помагам, а ударих нагоре, към Бялата вода.

Дълго чувах да тупти яката дряновица по окосената ливада и оттам разбирах, че борбата между двата противника продължава. Най-сетне Русаф започна да ме вика.

Когато отидох, та погледнах — какво щеш! Смокът лежи на две половини, смазан. Само върхът на опашката му леко се повдига.

Вечерта занесохме смока в общината. Събра се цяло село да го гледа и се чуди. Никой дотогава не беше виждал такъв синорник.

Кмет по онова време беше дядо Горчо. Той потупа Русаф по рамото и рече: „Браво бе, юначе! Че ти си смазал царя на синорниците!“

Ала колкото и юнак да беше Русаф, трябва да се беше уплашил, защото вечерта го втресе. Но на горски човек болката минава лесно, като на куче.

Много години след това Русаф пасе селския добитък. А когато годините му натегнаха, повика сина си Смаил, днешния говедар, взе си сбогом и замина за Сърпица. На Димитровден тръгна. Цялото село излезе да го изпрати. Като че не говедар, а някой големец изпращаха. И какви ли не дарове го дариха нашенци! Че докато Русаф вървеше с добитъка, добиче зян не стана, болест чердата не налази, нито пък в сушави години говедата в село върна гладни.

[1] Така родопчани наричат едрите козли. — Б. а. ↑

[2] Синорници са стари смоци, които живеят из синорите на нивите. Вярвало се е, че те връщат градоносните облаци, и не са ги убивали. — Б. а. ↑

ОТМЪЩЕНИЕ

През лятото беше. Фасула беряха хората.

Стоях пред воденицата и начуквах един от камъните. Небето беше потъмняло и се канеше да вали. Работният народ бързаше към село да превари дъжда. Пък и не оставаше време за работа: слънцето отдавна беше превалило Честия баир.

По едно време откъм Липов рид се засмъква Шушчив Лачу с черния си кон. Той често и сърдито подвикваше. Натовареното добиче извиваше бързо и предпазливо към стръмната пътека. Дългите греди, с които беше натоварено, шумно свличаха изкъртените камъни по пътеката.

Когато наближи, гледам — на гърба на Лачу чувал и в него нещо мърда. А дъждът ха-ха — настига го. Първите едри капки затупаха по прашния път. Видя Шушчивия, че няма да убегне, подслони коня под кривата върба и прибяга във воденицата. После смъкна чувала и рече:

— На печалба съм днеска, бай Мирчо.

Погледнах към коня, който се беше подпрял на дългите греди и си почиваше. Помислих, че думата му е за гредите. Обичаше да попипва чуждото Шушчивия, та рекох, че ги е отмъкнал от някоя чужда гора — и си взех грях на душата. А той:

— Отидох — кай, — бай Мирчо, отзарана над Гарванек, в голямата нива. Нали е много каменлива, рекох да поизчистя камъка и поправя горния зид, че пороят го беше подровил и направил дере сред нивата. Чистих, чистих, пък то каменлива нива е като въшкава глава. По някое време ми омръзна, па и гледам — замъглиха се чукарите, та се отбих в нашето да товарям ей тия греди и да се прибера. Ала като навлязох в долната пътека и завих край малинака, изведнъж нещо изшумоля и се притича пред мене. След него — друго. Конят трепна и побягна нагоре, а аз грабнах една букова вършина и се спуснах към малинака. Гледам — две мечета. Вдигнах вършината и — пух едното по главата, пух другото, зашеметих ги и хайде в чувала. Па товарих набързо и поех надолу — да ме не завтаса мечката.

— Защо са ти тия зверчета? — попитах го аз.

— Защо ли ми са? Пари струват те, който знае. Нека превали бърже. Още тая нощ ще сляза в Османово, при циганите. По една жълтица ще ми броят за всяко. За мечета горите разгръщат мечкарите.

И тъй стори Шушчивия. През нощта се смъкна в Османово и се върна с две жълтици в пояса.

А мечката видяла Лачу, когато чистел нивата, и като не намерила мечетата, сетила се, че той ги е уловил. А тя да ви кажа каква мечка беше! Нямаше човек в село да не я познава. Защото все из нашенско се въртеше. Но толкова години зло никому не беше сторила. Ще мине край тебе, както си сечеш дърва в гората, ще те позаобиколи като куче и ще се смъкне из сенчоците за ягоди и малини. И да видите чудо! Докато се въртеше тя из нашите баири, нито едно добиче не пострада от звяр. Гаче ли беше прокудила другия дивеч и нашенци години наред не чуха из Честия баир вълк да завие или друго диво да се мерне. Затова никой не я закачаше, когато понякога слизаше из нивите да се поналапа с овес или да си изрови едно-две огнища картофи. Смъкваше се и под село, в градините, за капушки ябълки. Но само късно наесен, когато се свърши дивият плод.

Да знаеше мечката, че Шушчивия ще й стори такова зло, година по-рано щеше да го изяде, когато го срещна под село, в Черешака. Да ви разправя каква беше случката.

На синора между нивата на Лача и Голямата нива на дядо Вело имаше една стара, полегнала ябълка, от късните. По-право, тя беше на дядо Велово място, ама Шушчивия като рече: на синора е, та на синора е. Добър човек беше дядо Вело. Съгласи се с Лача всяка година заедно да берат ябълката и да си делят плода. И години наред караха тъй.

Сговарят се лани, след Богородица, да отидат рано и да оберат ябълката. Лягат да спят, ама Лачу — нали му е червиво сърцето — хваща ли го сън? Не може да мигне. Страх го било дядо Вело да не подрани, да набере и да скрие от плода. Че много плод беше дала кривушата ябълка. По едно време станал. Излязъл на двора, поогледал се, видяло му се светло. Привързал на коня два празни коша и тръгнал. А то едва било превалило среднощ. Като стигнал до ливадите, оставил коня да пасе и тръгнал към ябълката. Наближил. Слуша — шумоли се из нея.

„Ето на̀ — рекъл си Лачу, — мене не напусто ме не хвана сън. Зная ги аз такива набожни като дядо Вело. Ако не бях дошъл, щеше да смуши барем половин чувал от едрия плод в храстите“.

И дебнешком приближил ябълката Шушчивия и се покатерил. А на ябълката не бил дядо Вело, а мечката. Дошла да си зобне от зрелите плодове.

Като усетила тя, че някой се катери зад гърба й, изревала страшно и се юрнала надолу по кривото стъбло на ябълката. Повлякла Лача. А той… той си знае какво е сторил от страх. Помислил, че неговата е свършена: мярнал му се и попът, и Костадин гробарят. А мечката го надкрачила и поела нагоре, към Калинови нивища.

Нея година такова добро стори тая мечка на Шушчивия, а той виж как й се отплати!

Но отмъсти му тя накрая, та и той се сбърка. Нали бях ви заразправял, че мечката видяла Лачу в нивата и се сетила, че той е уловил мечетата. Тъй. Па като слязла наранената майка в нивата му, че като почнала: грабила камъни от зида, който Лачу още не бил поправил, грабила и хвърляла, та напълнила нивата му с камъни.

Ходих да гледам. Имаше барем десет кола камък.

Когато на другия ден Шушчивия отишъл на нивата — глътнал си езика. Па даде тогава двете жълтици, дето ги беше взел за мечетата, на хора да му изчистят нивата и да му изградят нов зид. И три нощи наред варди от една борика да не дойде пак мечката. А тя се загуби, сякаш вдън земя потъна.

Зарадва се Лачу, че с малко се отърва, па се залови, преора нивата и я зася. А напролет като букна една ръж — бой и половина! Тук, в ниското, хората жънеха, а тя тогава чак наведе клас: толкова дълго налива зърното си. А когато попрегоря и Шушчивия започна да си прави сметка кои жътвари да повика, дойдоха и му обадиха, че нивата му е измачкана, та със земята равна е направена. Дръпна се той с няколко души, забраха и мене и отидохме да видим. А като се качихме, що щеш! Няма помен от хубавата нива. Цялата смачкана, сякаш триста пъти диканя е минала през нея. И смачкана ей тъй, отгоре надолу, на редове.

Забихме глави да отгатнем кой е сторил това зло на Шушчивия.

Че пак той се сети.

— Мечката — кай, — ми е сторила това чудо. Никой друг. Да бяхте там да видите. Като започнала от единия край, че се суркала на задницата си, суркала се и се търкаляла, та направила хубавата нива на пита.

Ех, лесно майчина скръб не притихва, лесно се злото не забравя. Хеле мечката. Тя най-дълго помни и най-мъчно прощава.

Такъв зян нея година стори мечката на Шушчивия, че прокле той деня и часа, в който беше срещнал мечетата…

Три години след това Лачу не зася тая нива. Страх го беше от мечката. Но тя се не върна вече.

Същата година из Честия баир завиха вълци.

БИКЪТ

На много места съм бил ратай. Ама да не ти дава господ да слугуваш у чорбаджи Златил. Дали защото името му беше такова, ама за злато, за пари род забравяше, свои погубваше. Нямаше човек, комуто да не беше сторил зло. Ратаите си биеше за нищо, пъдеше ги и не им плащаше. И никой нищо не можеше да му стори, защото турците бяха зад гърба му. Но от всички най-много си патеше малкото ратайче Стоилчо. То беше оставено в чорбаджийската къща да помага на жените, да носи по къра хляб на работците или онбашията Юмер ага на ракия да кани. И нали цял ден из къщи се въртеше, все него хокаха, все от него яда си вадеха. За нищо като го забере чорбаджи Златил с чепатия бастун, налага го, като че не човек, а тъпан бие. Пищи онова дете, а Златил крещи:

— Тук!

И маха с бастуна.

Мераклия човек беше чорбаджи Златил. Най-хубавия добитък в Дикана той имаше. Турците му бяха приятели и му позволяваха да си има и охранени коне, и волове, и крави. Ала най-голям му беше меракът за бици. По два-три държеше, колкото да правят пакост на село. Като ги пуснеше, всички се изпокриваха. А децата цял ден се не показваха навън.

Хеле по едно време докара от долните села един бик — луд и буен, — та селото пропищя от него. Колко добитък осакати, колко хора щяха да станат зян! Добре че по нашия кър има много дървета. Само там подгонените намираха спасение.

Когато го докара най-напред, сбра на цяло село мъжете да му помогнат, докато вкара разлютения бик в обора. Помня: тогава по широкия зид на чорбаджийския двор се бе покачил сума народ да вика и маха с тояги, а по-храбрите бяха влезли в двора и с дълги пръти мъчеха да накарат бика да влезе в обора. А той, озверил се, навел глава малко настрани, ги гледа с бялото на очите, гледа ги, па като се спусне — разпръсне ги като пилци. Хвърляха прътите храбрите мъже и до един побягваха на сайванта. А разяреният бик — по тях. Веднъж дори се покатери по стълбището. Харно, че се счупи едно стъпало, а то иначе, ако беше се покачил горе, кой знае какво чудо щеше да стори!

Намесиха се тогава стари хора.

— Златиле — рекоха те, — остави, не дразни добичето. Със сила няма да влезе. Нека се разотидат всички. Като се поуспокои и огладнее, сам ще потърси обора. Тогава да има един човек да изтича и да затвори вратата.

Тъй и стана. Разотидоха се всички. А бикът сякаш само това и чакаше. Порови, попръхтя още малко из двора, па като го напече слънцето и около ушите му забръмчаха мухи, размаха глава и се прибра в хладния обор.

Чорбаджията го видя, повика Стоилчо и рече:

— Сега иззад сенника, иззад сенника иди блъсни вратата, замандали я и бягай…

След някой ден, когато стари хора се отбиха при чорбаджията и го попитаха за бика, той рече:

— Успокои се, къде ще ходи! Стоил пращам да го храни.

— Не бива — рекоха хората — да пращаш детето. Лош добитък са това биците. Може да му стори нещо, да го набоде, я да го убие.

— Кого да пратя, когато другите не рачат! Аз ли да ида?

— Ама дете е, може да…

— Голяма работа! Господ си нямал грижа за него, та взел баща му и майка му, че аз ли? Затова го храня и му плащам.

И остана да си гледа бика Стоилчо сирачето, а като застудя, прибра се и да спи на топличко при него в яслата. А бикът укротя. Взе да влиза при него и Златил. И радваше се той, че в нашенско по-хубав бик от него няма.

А страшното добиче свикна със Стоилчо и го следеше като куче. Обикна го и сирачето и погнеше ли го Златил да го бие, бягаше при бика. Когато за първи път Стоилчо избяга там, Златил дотърча до обора, заприщи с две ръце вратата и викна:

— Нагоди ли ми се! Сега да те видя накъде ще бягаш!

Но като рече да прекрачи прага, бикът така грозно изрева и дръпна синджира, че Златил не видя кога се намери на сайванта.

— Хааа, затова ли избяга при него? — викаше разлютеният чорбаджия. — Но чакай! Няма да отървеш боя!

И вечерта чорбаджията би Стоилчо безмилостно на двора.

Да бяхте тогава там да чуете как бикът ревеше в обора и дърпаше синджира…

Един ден чорбаджията би много Стоилчо. Не зная защо.

После го повика вкъщи и след малко гледам — сирачето излезе с нещо свито под мишницата и отиде някъде.

Мина колкото мина, чорбаджията слезе бавно и тежко, както той си вървеше, дойде при мене и ми каза да изкарам и да напоя бика.

Напълних коритото. Но като отворих вратата на обора, бикът така силно дръпна синджира и тъй страшно извъртя очи към мене, че аз се уплаших и се върнах назад. Но ме достраша от чорбаджията, който чакаше до кладенеца, за да свири на бика, докато се напие, та приседнах, потупах настръхналото добиче по гърба и влязох. А бикът наведе глава и зачака да го отвържа. Но като го изведох на двора и видя чорбаджията да затъква коритото, че подлизваше, дръпна се лудо и докато намисля какво да правя, налетя връз него, закачи го за пояса с късите си рога и го метна като дрипа зад гърба си. Спуснах се да отбраням, но бикът се обърна към мене. Аз скочих върху колата, а оттам — на кочината, че на зида.

В това време се чуха писъците на чорбаджийката и трите й дъщери. А бикът се върна, че като започна да мятка отново чорбаджията! После се заразстъпва настръхнал около кладенеца.

Насъбраха се хората, които чуха писъците, покачиха се на зида и се развикаха. А Златил лежи смазан до кладенеца, вдига с мъка ръка, сочи бика и дава знак да го застреляме. Но смееше ли някой да мине през двора и да отиде за пушката? Очите на бика бяха все в нас. А другите нямаха пушки. Наскоро Златил беше пошушнал на Юмер ага, че в село слизат комити, и заптиетата претърсиха къщите и де какво намериха — прибраха. Та чак и ножовете, с които хората си режеха хляб! Пък онбашията и заптиетата се бяха запилели някъде — напусто търчаха да ги търсят.

А жените пищят от къщи, та селото цепят.

В това време от невиделица влезе в двора Стоилчо.

— Стоилчо! Назад, Стоилчо! — развикаха се събраните.

— Стоилчооо! Стоилчооо! Отиде господарят ти, Стоилчо… — провикнаха се в един глас жените.

Стоилчо изведнъж разбра всичко. Той се спусна към бика, който пръхтеше и ровеше до кладенеца. А бикът, като усети, че някой иде, трепна, наежи се и се накани да налети. Но като видя Стоилчо, сведе покорно глава и тръгна към него. Стоилчо хвана окаляния синджир и поведе бика, а чорбаджията — ни жив, ни мъртъв — извръщаше очи и гледаше учуден.

Чак когато Стоилчо затвори вратата на обора и я замандали, събраните се спуснаха при чорбаджи Златил. Що рев, що писъци бяха! Па го вдигнаха и отнесоха вкъщи. А той — на пита. И думаха всички, че няма да го бъде, но лошав човек мре ли лесно! Много се мъчи, като куче, но оздравя. Ама и откъде му не викаха чакръкчии[1], счупеното да наместят, какви ли не баби с мехлеми идваха. И забелязаха всички, че чорбаджията се промени. Стана благ и хрисим — да му се чудиш.

— Докога ли ще е? — питахме се ние.

А когато се привдигна, сбра ни един ден всички, повика и Стоилчо, па рече:

— Стоиле, моето момче! Много греховен съм пред тебе, чедо! Бил съм те, хокал съм те. Де да ми мине през ума, че ти ще ми спасиш живота… От оная страшна случка едно разбрах. Чак когато човек види смъртта в очите, тогава му идва умът и разбира кое е редно и кое не е. В оня страшен час аз разбрах, че всичко тук остава и че само доброто се помни. И реших, синко, да ти сторя едно добро, дано забравиш злото, което съм ти струвал. Вземи бика. Нека стане твой. Вземи и шутия вол, че му приляга за еш. Харизвам ти и всичката земя над Кабато камъни. Ето и тези пари. Изгради си къща, работи земята и се помъчи да забравиш лошото. Бог да ти дарува здраве и късмет, дом да събереш и читава челяд да отхраниш!

И обърна се сърцето на чорбаджи Златил. Много добро стори след това. С турците се скара за хората, та дано стари грехове плати, при Бога чист да се яви.

А Стоилчо преора три пъти широката мера, очисти камъните и направи една нива, дето селото не бе виждало. И забогатя много. Най-големите къщи сега в Диканка са неговите. А челяд отвъди такава, каквато чорбаджи Златил от сърце му пожела: неговите синове са начело на всички работи в село.

[1] Хора, които поправят счупено, изкълчено, навехнато. — Б. а. ↑

МАЙКА

Те, приказките за мечки, нямат край. Ама аз ще ви разкажа една, дето с ушите си съм чул и с очите — видял.

Бях малък тогава. Ходех с говедата. На лято излязох с други говедарчета към Мартина. Хрумна ни по някое време да слезем в Тъмръшката река, а оттам се отплеснахме нагоре, та чак към Средия. Знаеха две нашенчета един голям малинак, та затова тръгнахме натам.

— Говедата — рече Добриковски Тодор, който ни водеше — ще оставим долу, в реката, да полежат на хлад, а ние ще ударим нагоре за малини.

Стигнахме. Ала като помъчихме да завъртим изморения добитък в реката — не ще да върви.

— Угадиха малините — рече другото нашенче, което знаеше малинака — и бягат натам. То вол мре за малинова шума.

— Че кога е тъй, да вървят — обади се Добриковчето. — На този малинак краят му се не знае. Има да ядат говедата на пет села и пак да остане.

Като чухме това, отприщихме пътя и добитъкът се юрна нагоре. Ние поехме след него и се шмулнахме в малинака. А малини, малини! Започнахме да берем и да се провикваме. По едно време чухме нещо да шумоли отгоре, да тупа глухо и да иде към нас. Смръзнахме се от страх.

— Ами ако е мечка! — проплака лелин Насьо и се покатери на една келева борика.

Докато намислим какво да правим, на пътеката, която води за малинака, изскочиха двама войника с пушки.

— Защо викате бе? Какво има, та крещите?

— Нищо — обади се Добриковчето. — Викаме си.

— Викате си вие, ама да знаете какво чудо стана вчера, езиците ще си глътнете от страх, та ще се облажите посред Богородични пости.

Облещихме очи.

— Турчилята да не са нагазили земята ни? — попита Тодор Добриковски.

Забравих да ви кажа, че тогава нашата застава беше срещу Тъмръш, където минаваше турската граница.

— Ами, турчилята! Де смеят те да нагазят нашите гори! Широки им са шалварите, ще се закачат на някоя елова пънчуга.

Ние започнахме да се смеем, а войниците седнаха на полянката под бора, на който се беше покачил лелин Насьо. Единият рече:

— Да починем малко, че от отзарана сме били седем часа път. Снощното търчане и мъки ги не слагам. А докато починем, ще ви разправя какво чудо стана вчера ей там, над Малкото дере.

В това време лелин Насьо мръдна на бориката. Една суха шишарка се откъсна и падна върху козирката на войника, който се готвеше да разказва. Той повдигна глава и видя Нася.

— Ами ти какво дириш на бориката бе, чичовото?

— Уплаши се и се покачи там, когато се зададохте — рекохме в един глас всички. — Помисли, че иде мечка.

— А, тъй ли? Тогава стой си на бориката. Защото това, което ще разкажа, е пак за мечка.

Лелин Насьо не разбра шегата и остана горе, а войникът настави:

— Трябва по-напред да ви кажа, че ние с моя другар сме в тая застава вече две години. Когато за пръв път слязохме в тоя малинак, беше преди Богородица. Малините по припеците бяха започнали да стават руйни и само тук-таме имаше хубаво узрели. Отбихме се ние тогава ей там, в присойката, поназобахме се с недозрели малини и поехме нагоре из пътеката да си вървим. Ала още не бяхме излезли от шумака, нещо зад гърба ни изшумоля. Запращяха сухи клони. Обърнахме се. Една голяма мечка, изправена при онзи камък, ни гледа. Ами сега! Бяхме се измамили и излезли без пушки. Но изведнъж ни поникнаха заешки крака и не усетихме кога се намерихме при заставата.

Старите войници, като ни видяха да търчим прежълтели, попитаха какво ни гони.

— Мечка! — извикахме в един глас ние.

Войниците започнаха да се смеят.

— Нашата мечка са видели — каза фелдфебелът. — А да ги е гонила, не е. Страхът ги е гонил. Тя не бара. Аз я помня от пет години. И все в този малинак седи.

Ние не повярвахме, но отпосле разбрахме, че фелдфебелът малко ни беше казал за тази мечка. Когато се престрашихме и свикнахме с нея, случваше се ние да берем малини на единия край на малинака, а от другата страна мечката да привежда високите малинови храсти и лакомо да лапа от върховете едрите малини. А с един наш войник се беше срещнала и разминала на една стръмна и дълбока пътека и се беше тръкнала край него, та на едното копче на шинела му беше оставила цяло валмо козина. Тази козина нашият другар запази да я носи в село и да се хвали на момите, че се е борил с мечка. Не бараше и говедарчетата като вас, които идеха да си берат малини. Ала добитък не допущаше. Гонеше го. Не го гонеше, ами като ревнеше от Малкото дере, добитъкът навирваше опашки и копитата му зачаткваха из камъните надолу по реката. И чуехме ли мечката да ревне, фелдфебелът ще рече:

— Пак някой изтърван добитък е влязъл в градината на Баба Мецана.

Защото тукашните говедарчета знаят за мечката и заобикалят малинака, когато са с добитък.

Харно, ама преди два дни ни пратиха от Пловдив един млад войник. Дойде той, поразведохме го нагоре-надолу, показахме му туй-онуй, което трябва да знае по границата. Но за мечката никому не дойде наум да му каже. Кога на утрината — нали е имала глава да пати! — новият войник станал рано, взел си пушката и излязъл. Ходил където ходил, па рекъл да слезе по пътеката надолу да види далеко ли е реката. А пътеката го завела право в малинака. Като видял зрелите малини, забравил реката, подпрял на един бор пушката си и се заловил да бере. Ала подир малко нещо изшумяло, пропукали клони. Той се покачил на едно високо място да види какво шумоли. Погледнал към Малкото дере и видял мечката с двете малки мечета. Видяла го и мечката и като разбрала, че е войник, започнала пак да се закача и да играе с мечетата. А войникът се върнал, грабнал пушката, прицелил се в нея, гръмнал и я улучил. Като видяла ударената майка страшното, навела се, грабнала едното мече, хвърлила го отвъд дерето, грабнала и другото, хвърлила и него там, па се повърнала и се спуснала към войника. А той до това време й стрелял още два пъти и все я улучвал. Но като видял, че мечката реве и иде срещу него, помислил, че не е успял да я удари на слабо място, та решил да побегне нагоре, да залегне зад някоя дебела ела и да й стреля пак. Хубаво си направил сметката той, но забравил, че е с цървули. А те се плъзгат, пущините, по тревата и по сухите борови игли. Ударил нагоре той, но се подхлъзнал — и ха назад. А пушката му се отплеснала от ръката и се шмугнала по стръмното в малинаците. Уплашил се и краката му станали късички един чеперек[1]. А разлютената мечка — зад гърба му. Че като го настигнала, че като започнала — дери-удри, дери-удри, направила го на пестил.

Щом чухме гърмежите, веднага разбрахме какво е станало. Грабнахме пушките и се спуснахме надолу. Но когато стигнахме, какво да видим: войникът в кърви. Мечката, като ни видя, го остави, спусна се в Малкото дере, прехвърли го и се изгуби в букака. Никой от нас не посмя да й стреля. Знаехме, че вината не беше в нея, а в нашия млад другар и най-много в нас, дето не му казахме за нея.

Направихме тогава носилка от елови клони и папрат, постлахме отгоре един шинел и на ръце го отнесохме до Сотир, а оттам с бричка го откараха в Пловдивската болница…

Много народ се беше събрал, когато го качвахме на бричката. Чак тогава дойде на себе си раненият и с мъка разправи как се срещнал с мечката и защо не можал да я убие.

Току се бяхме върнали и се канехме да слезем насам да потърсим ранената мечка, чухме да викате. Помислихме, че озверената майка е нападнала и вас, та грабнахме пушките и избързахме да дойдем. Ала щом добитъкът се е закрепил да пасе и вие не сте я видели, трябва да я няма тъдява. Сигурно лежи нейде в букака, ранена. Защото още вчера, като тичахме да правим носилка, видяхме кървава диря натам, накъдето беше побягнала.

А сега ние ще станем да я потърсим, а вие подберете добитъка и го карайте надолу, да не изскочи пак отнякъде и да стори пакост.

Като чу това, лелин Ганин Насьо се смъкна от бориката, заряза кравите и пое надолу по пътеката.

Само Добриковски Тодор поиска да отиде с войниците и отиде.

Не бяхме забрали още всичкия добитък, когато войниците взеха да викат, че са намерили мечката.

Минахме бързо Малкото дере. Като се изкачихме горе, видяхме войниците при един полегнал бук, а пред тях — мечката. Наближихме. Накрулена над двете мечета, тя беше умряла. Горката! Като се върнала, прибрала под себе си мечетата и тъй издъхнала. Двете зверчета се свиваха под корема й. Очичките им светеха диво, а влажните им ноздрички плахо пръхтяха.

Чак сега разбрахме защо преди малко добитъкът се дърпаше и не рачеше да върви нагоре по реката. Види се, беше подушил мечката.

[1] Разстоянието между върха на палеца и показалеца при разтворена длан. — Б. а. ↑

ЛИСИЦАТА

Една и за лисица да ви разкажа. Това се случи, когато бях млад. На ония години често ходех на лов.

Абе какво време беше тогава — дивечът ли беше много, ловците ли бяхме малко, нямаше да потръгна и да не срещна диво. Само две-три години ходих, но колкото нещо изпуках, кола с ритли можех да натоваря. Ама да не мислите, че ви разправям ловджийски приказки — дълги и опашати? Истина ви казвам.

Та да си дойда на думата. За лисица щях да ви приказвам.

Сега не мога да ви излъжа по каква работа бях слязъл след Димитровден в града. Бре тук, бре там — зимен ден малък — закъснях. А беше паднал доста дебел сняг. Харно че небето беше се избистрило и грееше месечина.

Вървя нагоре по пазарския път. Снегът, позамръзнал, скрипти под краката ми и ми се върви едно леко — хвъркам. Когато стигнах под Попова дупка, чувам кучетата на цяло село да лаят. Когато завих и наближих градините, гледам нещо черно търчи надолу по пътя. И — няма да повярвате! — главата му голяма колкото крина! Не — по-голяма беше! А тялото му се не види. Пък в ръцете си нямам нищо. Носех една суровица, но като наближих село, взех, че я хвърлих.

„Ами ако е вампир!“ — помислих си. Па къде-къде — свих се в сянката на една слива край пътя и притихнах. А страшното наближава. Кога се изравни с мене — лисица! Захапала за вратовете няколко пилета, вири глава и търчи.

Скочих и викнах подире й. Тя рипна уплашена, изтърва пилетата и драсна нагоре въз стръмното към Рав камък. Изскочих на пътя и що да видя — шест пилета. Познах ги веднага: пилетата на Мада, вдовицата. В село само тя имаше дребни пилета — есенчета. Една наша квачка се беше разклопала късно, та Мада ни я поиска назаем да я насади и си навъди пилета. Очува[1] си жената десетина, а пуста лисица да ходи да дебне, та нейните пилета да найде. Издушила ги до едно, па налапала за вратовете шест и ги повлякла. Ала къде долната махала кучетата я угадили[2] и се разлаяли.

Взех издавените пилета. Вървя и се чудя как моят Пирин не я е подушил. Пирин беше ловджийското ми куче. Чудя се аз и му се каня. Ала когато си отидох и потърсих кучето — няма го. Повиках, посвирих — няма, та няма. Отидох в плевнята. Пирин обичаше да спи там, когато беше студено. Когато влязох вътре, той лежи умрял.

На сутринта погребах Пирин под долния край на градината, в малкото дере. Минаха ден-два. Отидох по работа в градината. Когато стигнах до мястото, където зарових Пирин, що да видя: кучето изровено и наполовина изядено. Като че някой ми каза, че това е работа на лисицата, която отвлече Мадините пилета. Нагласих пушката и през нощта отидох да вардя. Небето беше се избистрило като око и от час на час ставаше по-студено. Луната бързаше на запад като закъснял пътник. Натежалите от снега вейки на дърветата не мърдаха. Беше тихо.

По едно време отдолу се зададе нещо. Пристъпяше леко и бързо. Познах го — лисицата. Вдигнах пушката, прицелих се, почаках да наближи и — дан! — изпразних и двете цеви. Гърмът се понесе със страшна сила из дола, вдигна се нагоре, удари се в Суши Кутел и екът му се обади откъм Пепелаш. Кога се раздига турмата[3] — лисицата лежи, просната на снега. Спуснах се да я взема, ала щом я наближих, тя изведнъж се обърна, изправи се на предните си крака и се озъби насреща ми; иска да хапе. Няма да повярвате, като кльохкаше зъби — огън всичаше. Кой знае как, в бързината не се сетих да взема да я ръгна в устата с цевта на пушката и да я отбавя[4], ами радостен, взех, че я изрепчих веднага с кондака на чифтето. Трябва с голяма сила да съм замахнал, па съм ударил и нея, и земята, че пушката ми изпращя и се счупи в средата, при чакмака. Бреее! Ядосах се много. Взех тогава, че с цевта ръгнах лисицата в устата, скочих върху нея един-два пъти и тя умря. После я улових за задните крака и я повлякох към къщи. Ама от време на време поглеждах надире, да не е още жива и да ме ухапе.

Наближих, но не посмях да вляза у дома със счупената пушка. Видях, че свети у бай Кольови, и влязох у тях. Оставих лисицата зад вратата и седнах до огнището да се посгрея. Децата се струпаха да я гледат. Гледа я и бай Кольо, и чина Кольовица, па седнаха край мене да им разправя къде и как съм я убил. По едно време едното дете като писна и се хвърли в скута на майка си. Обърнахме се: лисицата се съживила, изправила се пак на предните си крака (задните не можеше да мърда, защото бяха разкъсани от сачмите), оглежда се и дири къде да бяга. Бай Кольо грабна една недогоряла главня от огнището и я фрасна по главата. Па я мачкахме по гушата, по главата, по гърба, докато я убихме.

Когато на сутринта баща ми видя лисицата, каза: „Браво бе, Мирчо! Голяма печалба си спечелил нощес! Изкара един чифт нови цървули и гугла“.

А аз мълча и не му казвам за пушката.

След два деня пратих счупената пушка в Марково, та за един Наполеон ми я направиха от чакмалия на евзалия. Парите взех назаем от бай Кольо. Ала след това авджилъкът ми отресна и престанах да ходя на лов.

[1] Отгледа. — Б. а. ↑

[2] Усетили. — Б. а. ↑

[3] Пушилката, гъстият дим. — Б. р. ↑

[4] Погубя, убия. — Б. р. ↑

ЗАЕШКИТЕ ПОТУРИ

Вие може да сте чували за тези мои потури, ама не знаете как беше работата.

Когато през време на Априлското въстание башибозукът изгори Перущица и Батак, мина насам. Половината от него остана в Бойково да граби и пали, а другите тръгнаха за нашето село. Като чуха нашенци, пръснаха се като пилци към Пепелаш.

Беше на ден Гергьовден. До нея година по Гергьовско време не бяхме виждали по нивите клас, а тая година нивите бяха вирнали класове като маждраци. Пък ливадите бяха толкова избуяли, че като минавахме през тях, олуци правехме.

Та казах ви — всички побягнаха и се изпокриха по горите. В селото остана само дядо Митьо и ратаят му Стоян, че беше си посякъл ногата и не можеше да върви. Дядо Митьо беше богат човек. Само тридесет и шест кила жито беше насипал в хамбара си, отделно другата стока.

— Вие бягайте — рече той, — аз ще остана тука. Ако угадя, че заедно с башибозука е и Салих ага Тъмръшки, ще се изкажа и ще го помоля да не пали селото. Не вярвам да ми скърши думата. С баща му сме аратлици, а и той в къщата ми е ял и пил, и спал.

Харно, ама по това време Салих ага бил в Дьовлен и башибозукът дошъл с двама юзбашии. Побили един байрак на Св. Петка, гдето сега е гробето, и един над село, в Опърлака, и седнали да се сговарят от кой край да почнат да грабят и палят.

Като се научил Салих ага, че башибозукът заминал за нашето село да го пали, дръпнал се на кон с десетина сеймени и дошъл в селото. Право в къщата на дяда Митя спрял и започнал да вика:

— Митьо бре! Ей, дядо Митьо!

Дядо Митьо и Стоян се били сврели във фасула, между фасулевиците. Дядо Митьо надникнал и като видял Салих ага, изскочил и започнал да го моли за селото. Добре, ама селото вече горяло от двата края и огънят вървял към дядо Митьовата къща.

— Скоро ми доведете юзбашиите! — викнал на сеймените Салих ага.

Разтърчали се сеймените. Довели ги.

— Ей, юзбашии! — викнал им агата. — Каквото сте сторили, сторили сте го вече, ала виждате ли ей тая къща? Сламка да не изгори от нея, че в тая къща аз и баща ми сол и хляб сме яли, та ще окьоравеем!

Юзбашиите се спуснали да събират башибозука, за да пресекат огъня към дяда Митя. Разтърчали се и сеймените.

— Дядо Митьо — обърнал се агата към изплашения старец, — грабвай по̀мета[1], топи го във вода и пръскай къщата откъм огъня, че отсреща напича силно и може да се подпали. Ха, бързо!

Дядо Митьо се разтърчал за по̀мета и за вода. Скоро довтасали и някои от башибозука.

— Ей, башибозук — викнал гневно агата, — бързо спирайте огъня, че ако изгори къщата на Митя, всички ще ви обуя в заешки цървули! Ама ти там бе! — викнал Салих ага на куция Стоян. — Защо не помагаш, ами стоиш във фасула и зяпаш!

— Остави го, аго! — обадил се дядо Митьо. — Ногата му е посечена и не може да върви.

И продължил старецът да топи по̀мета и да пръска къщата от източната страна, откъдето огънят напирал.

Хеле спасили къщата на дяда Митя, ала и сега да отидете и погледнете гредите й под покрива към изток, ще видите, че са нагорели. И само неговата къща остана непокътната.

Като си отиде башибозукът, нашенци се върнаха и започнаха да поправят къщите си. Колко точно беше изминало — не мога да ви излъжа, ама може да бяха минали пет-шест месеца, а може и повече. Помня само, че беше паднал дебел сняг. Един ден се чу, че в село ще дойде англичанката лейди Странгфорд. И дойде, ама него ден аз не бях в село. Бяхме излезли с батя да търсим едно наше муле, че беше се заделило и загубило. А вълците идеха да вият нощем току над село.

Дошла тя с някакъв си копривщенец и започнала да раздава сукмани, потури, бакъри и други неща.

Ние с батя, като излязохме въз Буче, гледаме на едно място по снега заешки стъпки.

Викам на брат ми:

— Тук е вървял заек. Стъпките му се губят зад онзи хвойнов храст.

Като отидох към хвойната, гледам — заекът подровил снега и се заврял отдолу да си търси трева. Цял тунел направил под дебелия сняг. Тръгнах по дирите му, усетих го къде е и легнах върху него. После барашком го улових за задния крак жив.

Занесох го вкъщи. Децата се развикаха:

— Бате Мирчо, пусни зайчето да видим какво ще прави!

Брат ми затисна с гръб прозореца, а аз застанах зад вратата и го пуснах. Зайчето започна плахо да се пули и оглежда. Но като видя, че баджата[2] над огъня свети (а тя беше ниска и широка баджа), па като рипна да бяга през комина. Харно, ама върху ниския комин имаше плоча, та зайчето се удари в нея и цопна в бакъра, който висеше на веригата. Добре че майка ми скоро беше го окачила, та водата не беше вряла. Извадихме зайчето и аз излязох да го коля. Ала от викота на децата дойде бай Глигор. Като разбра какво съм намислил, рече:

— Не го коли, Мирчо, ами чакай да изсъхне и го подари на англичанката. Где са виждали те в Англия жив див заек! Много ще му се радва.

Като разбрах за коя англичанка е дума, поизсуших зайчето, вързах му краката и й го отнесох. Тя страхливо го пое, почна да го милва и да обръща главата му, за да се любува на плахите му очи. После изгледа и мене, издума нещо на копривщенеца и започна да оглежда потурите ми. А те бяха листнали[3] и майка ми ги беше нашарила барем със стотина кръпки. После пак каза нещо на копривщенеца. Той посегна към купа дрехи, измъкна едни чисто нови потури, подаде ми ги и рече:

— Това от госпожата за зайчето.

Та на шега-на мега, изкарах аз от зайчето едни потури. Хубави, здрави потури излязоха, ама като ги сложих, че като ме удариха на смях нашенци. Ще ме срещне някой и ще рече:

— Браво, Мирчо, ти пак си се пременил със заешките потури.

Срещне ме друг — пак същото. Оня, присмехулникът Спас, измисли това име на подарените ми потури. Той пръв ме срещна с тях на Димитровден и ми рече:

— Мирчо, честити ти, чичовото, заешки гащи.

Навиха нашенци тая негова приказка на пръст и докато не ги скъсах — не мирясаха. Какво докато ги скъсам! И досега ме питат за заешките потури. Пък и аз свикнах да ги наричам така.

Та искам да ви кажа, че ей тъй продавах аз някога зайците, които ловях. И ако не бях си счупил пушката по оная пуста лисица, от избити зайци можех абаджийски дюкян да си отворя и готови гащи да продавам.

А сега авджилъкът какво е? Нашите авджии колко вземат за убитите зайци? Дават ги по за две кила вино на градските ловци — да се хвалят с тях в града, че те са ги убили.

А аз някога един заек за един чифт потури продадох.

[1] Прът с увит в края парцал за обиране на пещта. — Б. р. ↑

[2] Горната част на огнището. — Б. а. ↑

[3] Одрипанели. — Б. р. ↑

НАЙ-ХРАБРИЯТ

След един лют бой нашите войски влязоха в Серес. Ала неприятелят не искаше да ни го даде току-тъй. Скрита в Бешикдак, английската артилерия бълваше огън. И биеха така, че гранатите им падаха в най-широките и прави улици на града. Оставаше ни да се движим по страничните преки улици.

Нашата част се беше скрила в една такава улица в средата на града. На срещния ъгъл, на комина на една голяма чатмалия къща, имаше гнездо. В него два щъркела си бяха излюпили малки щъркелчета и цял ден весело тракаха с клюновете си.

— Радват се, че си имат малки — рече един от войниците.

— Не е за това — каза важно бай Марин Опълченецът. — На нас се радват божиите птички. Драго им е, че влязохме в Серес.

Ала щом започнаха да се обаждат неприятелските оръдия, щъркелите престанаха да тракат и единият (види се, беше мъжкият) се откъсна от гнездото и полетя към Струма, а женската потисна малките и се спотаи.

Не мина много, щъркелът се върна, нахрани бързо малките щъркелчета, посмести женската и се присви в гнездото. Англичаните сякаш чакаха да се върне щъркелът, че като ни запраха… Зареваха ония ми ги железни гърла, засвистяха гранатите, вдигна се един пушилек — ад.

Мъжкият щъркел, щом чуеше да ревне някое гърло, повдигаше глава, озърташе се плахо и пак се свиваше в гнездото. Ала когато дойдеше време да храни малките щъркелчета, страхът го напущаше. Той полетяваше към Струма или Тахинското езеро, без страх се връщаше, нахранваше ги и се свиваше в гнездото.

Тъй всред най-лютия бой той ходи няколко пъти за храна.

Изведнъж взводният ни командир се обади:

— Момчета, можете ли ми каза кой е най-храбрият войник в Серес?

— Георги Радин, господин подпоручик — викнахме в един глас всички.

— Не е! — каза твърдо подпоручикът.

Всички останахме със зяпнали от учудване уста. В целия полк по-храбър войник от Георги Радин нямаше. Нашата рота се гордееше с него. Най-вече нашият взводен командир, в чийто взвод беше Георги Радин.

Погледнах Георги, който беше до мен. Станал блед като платно. Думите на подпоручика го бяха обидили.

А взводният се засмя и додаде:

— Ей го хиии най-храбрия войник! — И посочи щъркела, който хранеше малките щъркелчета. — Стои храбрецът срещу гранатите и не иска да знае!

Всички прихнахме да се смеем. Смя се от сърце и Георги Радин.

В това време огънят зачести. Неприятелските гранати започнаха да бият по правата улица близо до нас. Щъркелът по-често заповдига глава и се заозърта. Това се стори смешно на някои от момчетата и те започнаха високо да се смеят. Аз гледах наскърбен неспокойния щъркел. Наистина той беше най-храбрият в Серес.

Скоро близо до нас падна граната. След нея долетя втора, че трета. Разхвърчаха се парчета и аз видях как едно парче изфуча и перна щъркела през дългата шия в момента, когато беше вдигнал глава и неспокойно се озърташе.

Главата му отскочи и падна на улицата. Белият гръб на ударената птица се размърда и бързо започна да почервенява от пръскащата кръв.

— Щъркела убиха! Щъркела убиха! — развиках се аз.

Всички устремиха поглед към гнездото.

В този момент другият щъркел, който до тоя миг притискаше глава ниско в гнездото, скочи, защура се тревожно, спря очи на тръпнещия си другар, погледна към улицата, па се спусна натам, където беше паднала главата. Грабна я. После я отнесе бърже в гнездото и я сложи върху окървавения труп на убития щъркел. Горката! Види се, мислеше, че като донесе главата на убития си другар, ще върне и живота му.

Ала отхвръкна второ парче, та покоси и нея.

Обърнах се да погледна дали моите другари забелязаха това и видях Георги Радин. Позеленял, той беше вперил очи към гнездото и в очите му блестеше страшен гняв.

Същия час дойде заповед да излезем напред. Грабнахме пушки и полетяхме към неприятелските позиции. Пръв летеше Георги Радин. Никога не бях го виждал толкова озверен. Очите му светеха, а гласът му със страшна сила ечеше:

— Урааа!…

Когато прогонихме врага и се проверихме, между нас не намерихме много наши другари. Нямаше го и Георги Радин. Скоро от един наш другар научихме за геройската му смърт в неприятелските окопи. Пръв налетял врага и в ръкопашен бой паднал убит…

По заповед на подпоручика погребахме Георги Радин в отделен гроб и с много почести. Колкото и закоравели да бяха станали сърцата ни, плакахме всички. Плака и подпоручикът. И плака тъй над своя любимец, както не би плакал над гроба на родния си брат.

На другия ден рано сутринта, по обичая, отидох на гроба на моя другар — да го прелея и да пороня още някоя сълза. Когато наближих валога, гдето беше гробът, гледам в дрезгавината — до гроба се чернее нещо. А когато стигнах, видях това, което никога не очаквах. Подпоручикът, нашият любим млад командир, беше коленичил до гроба. Поисках му разрешение да остана. Той повдигна глава и ми даде знак да коленича. Никога не бях виждал такива очи! Те не плачеха. Само лека влага ги беше замрежила. Но в тях имаше толкова много тъга.

Коленичих. Ала сега ме изненада нещо друго. До гроба, редом с подпоручика, стоеше бяла окървавена торба. Това беше бялата калъфка от възглавницата на подпоручика. Личеше, че в нея има нещо голямо, защото беше много подута. Гледах с учудване торбата и се мъчех да отгатна какво има вътре и защо е кървава.

Подпоручикът забеляза това, погледна ме с големите си влажни очи и рече:

— Това са щъркелите. Двата злочести щъркела герои. Снощи заповядах да ги свалят от гнездото и реших да ги погреба до главата на нашия пръв другар. Герои — нека при герой да почиват.

— А малките щъркелчета? — неволно попитах аз.

— Тях пратих в лазарета да ги отгледат.

После ние напуснахме Серес.

Мина колкото мина, започнаха да се връщат в ротата някои от нашите леко ранени другари. От тях научихме, че всички в лазарета знаели за участта на малките щъркелчета и техните родители и че ранените войници с голяма любов ги хранели и се забавлявали с тях. А един умник нарисувал по белите им криле по един голям червен кръст и ги кръстил Крилатите санитари.

КОСЪМЪТ

Тази година пролетта дойде рано. Топлият вятър събуди безвреме дърветата. Сливите цъфнаха бързо и пчелите зажужаха из тях. Ние, децата, се радвахме много. По цял ден тичахме из зелените поляни, беряхме цветя, правехме венци.

Подраниха и нашите лястовички. Пристигнаха през едно топло пладне. По всичко личеше, че бяха летели дълго и бяха много уморени, защото преди да отидат в гнездото си, кацнаха на едно сухо клонче на върха на цъфнала круша. За един миг те сложиха коремчетата върху крачката си, за да си починат. После се изправиха и така сладко и силно зачуруликаха, че ги чуха и мама, и баба, и татко. Изскочиха от къщи и ги задириха с очи. Аз им ги показах. Мама ги погледа и поклати тъжно глава.

— Пеят, горкичките, а не знаят, че тази година са без гнездо. Глух Ваню да им бере греха. Тъй ли си нямаше друга работа есенес, ами се залови да им замеря гнездото с камъни. Викнах му от прозореца, ала нали е глухо — не ме чу. И докато изскоча да го прогоня, беше го улучило и свалило. Каква пуста ръчица има! Не може нищо да му убегне.

— Не се тревожи — утеши я тати. — Ще си направят ново, по-хубаво. Онова беше старо, дървеничево. Аз го изстъргах докрай, да не остане никаква гад по него.

— Тъй я! — рече баба. — Лястовичките от работа се не плашат.

Мама се успокои. Бликналата влага в очите й бързо се загуби. Радостна усмивка цъфна на лицето й.

Порадвахме се още малко на пролетните гости. Мама първа се прибра, а след нея и баба. Тати се залови да насече дърва, а аз се спуснах да се похваля, че тая година нашите лястовички дойдоха първи. Харно, ама като отидох у чичови Насьови, чух чуруликане. Погледнах под сайванта — и техните лястовички дошли. Засрамих се. Стана ми мъчно.

Стринка излезе и ме попита за какво съм дошъл.

— За нищо — смутено казах аз. — Ей тъй! При Ваньо — да си поиграем.

— Няма го Ваньо — рече стринка. — Отиде с дядо си на саята да види агънцата. Станали двадесет.

Без да кажа нещо, аз се върнах вкъщи. Лястовичките не пееха. Нямаше ги на крушата. Потърсих ги под стрехата. Не ги намерих и там. Ала когато се повзрях хубаво, забелязах, че покрай пожълтелия белег от старото гнездо има наредени малки топчета кал. Разбрах. Лястовичките бяха започнали да градят новата си къща. Зарадвах се. Радостта ми стана още по-голяма, когато една подир друга долетяха и лястовичките. И двете носеха върху клъвките си кал. Час време стоях да ги гледам как градят. По някое време мама ме повика. Сетила се, че ни се свършил кибритът и ме прати с две яйца до дюкяна да купя. После се улисах с другари и забравих лястовичките.

Когато на другия ден се сетих за тях и погледнах под стрехата, гнездото беше до половината изградено. На третия ден то беше съвсем готово, в горния край още мокро. Сега лястовичките започнаха да мъкнат перца, косми, мъх, за да го постелят. Гледам: един дълъг косъм от конска опашка или грива, свит надве, се подава от гнездото навън, залепнал дълбоко в прясната кал. В оня момент не помислих нищо лошо, но като го виждах да стърчи навън, ядосваше ме. Грозеше хубавото гнездо. Пък и видях, че няколко пъти лястовичките оплитаха краката си в него и дълго пърхаха с криле, докато се откачат. Една от лястовичките се помъчи да го отскубне, но не можа.

Рекох на тати:

— Тате, изправи ритлата да се кача и да измъкна ей онзи косъм от гнездото на лястовиците.

Но тати ме смъмри:

— Ти остави на мира птичките и върви донеси дръвца на майка си. Не си малък вече!

Тъй косъмът остана да стърчи пред гнездото. Лястовичките се губеха, връщаха, докато един ден видях, че едната легна в гнездото да мъти.

В бързия летеж на пролетните дни не усетих кога нашите гостенки излюпиха своите малки. Една сутрин те толкова радостно се разчуруликаха, че аз изведнъж се сетих, че песента им е за малките.

Изскочих, необут и необлечен.

В отвора на гнездото едва се забелязваше едно широко жълто клюнче. Другите лястовички бяха навътре, немощни още. След ден-два всички лястовички започнаха да нареждат жълтите си клъвки по отвора на гнездото и с цвърчене да посрещат своите родители. Колко грозно широки са клъвките им в началото!

Храненето на малките лястовички много ме забавляваше. По цял ден стоях да ги гледам. А проклетият косъм започна още повече да ме ядосва, защото ту едната, ту другата лястовичка се закачаха в него и дълго трябваше да бият с криле, докато се освободят.

Помъчих веднъж да изправя ритлата и да го махна — не можах.

По едно време долетя една от лястовичките. Малките се разцвърчаха и отвориха широко своите клъвки. Лястовицата пъхна храната в една клъвка, изви се настрана и литна. Литна тя, но се заплете в косъма, увисна и започна бързо-бързо да трепти с крилете си. Тогава, за мой ужас, забелязах, че косъмът беше заклупил шията на злощастната птичка и че напусто тя се мъчеше да се освободи. Колкото повече биеше криле, толкова повече примката се засукваше около кафявата й гушка.

Уплаших се и се разпищях. За зла участ, вкъщи беше само баба. Тя изскочи уплашена.

— Какво пищиш, като че те колят бе! — скара ми се тя.

От уплаха не можах да отпуша гърло и да й кажа. Само дигах пръст към стрехата и сочех гнездото.

Баба беше стара, ала очите й не бяха погаснали. Тя видя пърхащата лястовичка. Засуети се. Закърши безпомощно ръце.

Тогава аз се съвзех и й посочих ритлата до стената.

Баба се зарадва.

— Дръж, баби, от едната страна! — рече тя и пъргаво се спусна към ритлата. — По-бърже! По-бърже!

Уловихме ритлата и я настанихме под гнездото. В това време долетя другата лястовица. Тя изтърва мухата, която носеше, и тревожно зацвърча.

Баба понамести още малко ритлата и рече:

— Аз, сине, не мога. Качи се ти, но се стискай здраво за пречките.

— Бива! — казах аз и пъргаво се покачих. Но когато рекох да отплета усуканата шийка на лястовичката, не можах. Тогава се сетих и скъсах косъма най-напред от едната страна, а после от другата. Щом направих това, твърдият косъм се разсука. Полузадушената лястовичка се прозина, пое си дъх. Зарадвах се.

— Бабке, жива е.

— Тури я в джеба си, баба, и полека слез. Дръж се здраво да не паднеш.

Не помня дали съм се държал здраво. Знам само, че слязох много лесно, изтичах в стаята, извадих лястовичката от джоба си и я сложих на миндера. Тя протегна крачка и пак се прозина.

Дойда и баба.

— Ще оживее ли, бабке?

— Остави я да постои тъй. Дано полека=лека се съвземе. Да беше майка ти вкъщи, можеше да се сети какво трябва да се направи с птичето. А тя отиде у стринка ти и не дойде.

— Ще отида да я повикам — рекох аз и изхвръкнах от стаята.

Когато се върнахме с мама, заварихме баба да чупи ръце и да бие коленете си. Спрях учуден. Стъписа се до мене мама.

— Какво е станало? — попитах аз.

— Няма я лястовичката.

— Хвръкна ли си? — рекох радостно аз.

— Не! Черньо я грабна.

Черньо беше нашият котарак. Котаракът сякаш разбра, че се говори за него, и изръмжа под миндера. Мама се спусна с машата. Черньо изскочи и се намърда под кревата. Всички видяхме отпуснатата глава на лястовичката и разбрахме, че е безсмислено да я отърваваме. А баба продължаваше да чупи ръце и да повтаря:

— Пък беше се съвзело птичето, боже! Само главата си държеше накриво. Тю!… Да не беше ходил да викаш майка си, нямаше да се случи това чудо! Да спасим злощастната птичка от смърт, че да не я опазим! Грях, голям грях сторихме!

Притихнал, аз слушах баба и сълзите пареха бузите ми. Дойде и тати. Като научи от що е тревогата ни, рече:

— Най-голям е моят грях. Учеше ме детето, караше ме да махна проклетия косъм, ала аз го нахоках. А то имало право. Но… станалото, станало. Сега трябва да помогнем на другата лястовица да изхрани сирачетата. Мухи ли ще ловим, други буболечки ли ще събираме, по три-четири пъти на ден трябва да се качваме и да слагаме в гладните гърла на лястовичетата. Сама лястовицата мъчно ще ги изхрани.

— То това хубаво — казах през сълзи аз, — но трябва да махнем ритлата, че Черньо може да се покачи и да излапа малките лястовичета.

— Видяхте ли? — рече тати. — Дете, но пак то се сети. Чакайте, докато не съм забравил, да я махна.

Тати отвори вратата и излезе. След него се извря Черньо, облизвайки сладко дългите си мустаци.

Подир малко аз се залових да ловя мухи. През цялата пролет, покрай другия добитък, ние не забравихме и сирачетата лястовичета. И ги отхранихме. Станаха едни едри и лъскави. Другата лястовица ги научи да хвърчат и когато наесен лястовиците от село отлетяха на юг, заминаха с тях и нашите сирачета.

ЩЪРКЕЛОВАТА ВОДЕНИЦА

Когато излезете от Габерово и тръгнете надолу по реката, ще видите, че под село част от водата на реката е хваната и вкарана в широка вада. Това е язът на Щъркеловата воденица. Самата воденица е по-долу, сгушена зад Стойчова могила.

Воденицата е отколешна и неин стопанин е дядо Мирчо, прегърбен вече старец, цял побелял от старост и брашнен прах.

Много отдавна не бях ходил на дядо Мирчовата воденица, покрай която, може да се каже, прекарах детството си. Широката ливада край нея и дебелите брястови сенки ни бяха любимото място през лятото. Отвъд реката пасяха кравите, а ние тук тичахме до насита или се излежавахме под сенките. Когато пък ни додееше от лежане и тичане, тръгвахме по дърветата край яза за малки птиченца или се къпехме във вира под воденицата.

Но от всичко най-много ни забавляваха лете малките щъркелчета на бряста, около който бе струпал воденичката си дядо Мирчо. Най-смешни са, когато се учат да хвърчат и тракат с клюновете си. Колко са несръчни! Също като нас, когато вземехме от дядо Мирчо чука и започвахме да начукваме воденичния камък. Веднъж, помня, едно щъркелче рече да подхвръкне и падна. Аз го грабнах и право при дядо Мирчо. Той го пое, поглади го по тънката шия, погледа плахите му очи, взе стълбата и начаса го сложи в гнездото. Щъркелчето отърси криле и глухо затрака с клюна си.

И още колко, колко спомени имам оттогава!

Но сега аз заварих воденицата на дядо Мирчо много променена. Вместо старата схлупена воденичка, сега беше проснала снага голяма тухлена сграда, покрита с цигли. От един, сега в нея пееха пет камъка, които движеше голяма желязна турбина. И — чудо! Старият бряст с щъркеловото гнездо, макар и сух, беше вграден във воденицата. Дядо Мирчо беше беден човек и тази промяна ме учуди. Вуйчо Манол долови това и рече:

— Беден беше, но даде бог — забогатя. На добрите и работливи хора Бог помага. Ти си спомняш старата му схлупена воденичка, нали? Виждаш ли — още стърчи старият бряст, около който дядо Мирчо беше струпал воденичката си. Не го отсече заради щъркелите, а сетне си го обикна и виж го: днес стърчи и над новата му воденица — сух вече. От обич към божиите птички го направи. Но те му се отплатиха за доброто. Обогатиха го.

Тези думи още повече ме учудиха, а вуйчо добави:

— Вие, учените, може и да не вярвате, но ние вярваме. От стари хора сме го чули, а те не лъжат. Та ето как беше работата. Нали напролет, когато дойдат щъркелите, като добри домакини, най-напред се залавят да почистят гнездата си. Тогава те изхвърлят от тях коравите вече парцали и козиняви парчета, останали от миналата година, и мъкнат нови. През една такава пролет дядо Мирчо се покачил на покрива на воденичката си да нагласи някои керемиди, че покривът прокапал от пролетните дъждове. Нагласил керемидите той и започнал да събира парцалите и клечките, които щъркелите изхвърлили от гнездото. И попаднал човекът. Между тези парцали намерил цяло вързопче с жълтици. Щъркелите ги изхвърлили. Не ги харесали, види се, че са корави. И забогатя дядо Мирчо. Но чудно! До вечерта всички в селото научиха за това. Кой го е видял, кога го е видял — никой не можеше да каже, но още същия ден новината тръгна от уста на уста.

Позавидяха му много хора, а други казваха, че тук има Божи пръст, че това е награда от Бога за доброто му сърце. Най-много му завидя неговият ратай — Станой Черният. Помниш ли Станоя? Много проклет човек беше. Всички се чудеха как го търпи дядо Мирчо.

Ето този на̀ Станой му завидял. И колчем дядо Мирчо отивал в село или се губел някъде по работа, той се покачвал на покрива на воденичката да търси имане. Много пъти се качвал и на бряста да тършува из гнездото.

И се чу мълва по село, че Станой се заканил на щъркелите, че ако не донесат и нему жълтици, щял да запали гнездото им. Чул това дядо Мирчо и го смъмрил. Но пред някого си Станой се заканил и нему, неблагодарникът му неден! Хляба му яде и злото му мисли!

Но Бог наказва лошите хора. Същата година, през един летен ден, когато водата на воденицата била пресъхнала и дядо Мирчо бил в село, Станой се покачил на покрива да види дали щъркелите са му донесли имане. Нищо не намерил.

Започнал да слиза, да ругае и да се кани, че ей сега ще вземе главня и ще запали гнездото. В това време се задал един от щъркелите. Той носел пепелянка в клюна си. И силно летял. Види се, чул е писъците на малките.

Стигнал гнездото, отпуснал крака и се наканил да кацне. Но като видял Станой на покрива, уплашил се, изпищял и пуснал пепелянката. Тя се сгърчила във въздуха и туп — паднала на рамото на Станоя, който вече се канел да слезе. И докато се договеди[1], пепелянката се плъзнала по рамото му и през разгърдената риза се вмъкнала в пазвата му. Станой помъчил да я извади, но пепелянката го клъцнала.

До вечерта Станой умря. Алчност и завист го погубиха.

Две години след това дядо Мирчо вдигна тази воденица.

[1] Да се усети, да се сети. — Б. р. ↑

ГОСТИТЕ НА ДЯДО МИРЧО

Когато тръгнахме за воденицата на дядо Мирчо, небето се бе избистрило като око на птиче. Слънцето — навалило на запад — напичаше.

— Задържа хубаво време тази година Баба Марта — рече другарят ми. — Ако и утре е такова, ще има да се изтягаме пред воденицата на припек.

Ала когато възлязохме на Биков рид, гледаме: от Широкия дол се закъртили мъгли и поемат нагоре към Бялата вода.

— Урочаса времето, Димооо! — рекох на другаря си. — Гледай какъв е пушелек в Широкия дол! Ще вали.

И не мина много, стегна един мокър студ, какъвто само Баба Марта може да прати.

Воловете опериха уши и забързаха надолу, а по гърбовете им затрептя роса. Ние измъкнахме ямурлуците и се закачулихме.

Когато стигнахме, дядо Мирчо не излезе да ни посрещне, както друг път.

— Трябва да е отишъл в село — казахме си ние и започнахме да разпрягаме.

Но след малко го видяхме да иде откъм долната воденица със стълба на рамо.

— Къде се губиш, дядо Мирчо, че нема кой да ни посрещне?

— Не ми се сърдете, момчета! С други гости съм улисан днес. Далечни гости презморци са ми пристигнали. Тям бързам да пригодя.

Спогледахме се с моя другар, защото не разбрахме думите на стареца, а дядо Мирчо додаде:

— Лястовичките, лястовичките ми пристигнаха. Дружинката ми през лятото. Па като се замъглиха чуките и разбрах, че Баба Марта е решила да си покаже сертлика[1], отидох до долната воденица да си прибера стълбата и им отворя ей онова капаче под стрехата, та ако лястовичките усетят, че ще улови голям студ довечера — да се вмъкнат във воденицата на топличко. А сега я ми помогнете да изправя стълбата и да се покача, че тежка, пущината!

— Аз ще се кача да го отворя — каза Димо, грабна стълбата, изправи я под стрехата и се покачи.

Отвори капачето и на слизане се наведе към гнездото да види легнали ли са си лястовичките. Като рече да надзърне, един врабец изхвръкна от гнездото.

— Дядо Мирчо — викна Димо, — лястовичките ги няма в гнездото. Един врабец изскочи от него.

— Тъй ли? Брех, пущината! Цяла зима се е навирал в него, ама аз си мислех, че като си дойдат лястовичките, ще се махне, а виждаш ли го ти него! Ами къде ли ще да са уморените птички? Я чакай! Може да са влезли през вратата във воденицата. Случвало се е оттам да влиза. Че не от година идват те при мене. Десета година им е тази. Те ме веселят лятос, когато вие се заловите за работа и воденичката ми опустее. Затова запролети ли се и пъпките на трънкосливките започнат да се пукат, сърцето ми започва да се стяга и очите ми все към Бялото море гледат.

Дядо Мирчо влезе във воденицата да ги търси. Пална фенера. Взира се тук-там по напаспалените греди — не ги намери. Па като се затюхка оня ми ти старец — като над умрял човек.

— Ами ако са заминали за село да си търсят друга стреха, като са видели, че проклетият врабец е заграбил гнездото? — загрижено каза той. — Гледай ти един дрипав врабец каква пакост може да стори! Че аз да знаех, още онази нощ да съм му откъснал главата на този разбойник. Пък може и от студа да са се изплашили и да са литнали къде топла Тракия. Но като видят какъв рай е там, няма и да се върнат.

— Тук ще са се сврели някъде — раздумвахме стареца. — Нека да съмне. Ще ги видиш пак да пеят на вишната…

* * *

Когато на сутринта излязохме навън, заварихме дядо Мирчо да пули кръвясали очи към стрехата. А двете лястовички летяха около гнездото, цвърчаха тревожно и нападаха врабеца. Той, подал глава, бързо я въртеше ту наляво — ту надясно и приближеше ли го някоя от лястовичките, пресягаше да ги кълве с широката си човка.

— Какво гледаш, дядо Мирчо? — обадихме се ние.

— Ха, вие ли сте? — рече той и започна да се катери по стълбата.

Но врабецът го усети и изхвръкна.

— Довечера няма да ми избягаш! — закани му се старецът.

А лястовичките се вмъкнаха в гнездото и весело чуруликаха.

Ала когато след малко те излязоха да си търсят храна, врабецът ги издебна и пак се вмъкна в гнездото.

По някое време слушаме: лястовичките се разцвърчаха.

Чу ги дядо Мирчо и изскочи от воденицата.

— Брей, пущината, пак влязъл в гнездото. Момчета, я изправете стълбата!

— Дядо Мирчо — рекох аз, — нека не гоним врабеца.

— Как? — кресна старецът.

— Абе ние ще го изгоним, ама да видим най-напред дали лястовичките сами няма да го прогонят.

А през това време лястовичките обикаляха гнездото, спущаха се върху врабеца, мъчеха се да го клъвнат, но не успяваха. Упоритият врабец въртеше глава и отбиваше храбро всеки удар. Дълго обикаляха те. По едно време кацнаха на вишната, цвърчаха дълго, като че ли се караха или сговаряха, па се дигнаха и отлетяха към село.

— Е, какво направихте сега? — викна дядо Мирчо. — Да видите, та да видите! Видяхте ли сега — прогонихте ги! Вие вземали ли сте нещо от ръцете на разбойник, та и лястовичките да могат да си вземат къщата! Ха вървете ги връщайте сега! Ама и аз, дърто, защо ви тръгнах по ума! Останах си през лятото без дружинка и толкоз! Вам е лесно. Имате си вкъщи деца да ви чуруликат, добре ви е. А за дяда си Мирча не мислите.

Докато дядо Мирчо ни гълчеше и ние се чудехме какво да му кажем, видяхме, че лястовичките се зададоха, а след тях летяха още двадесетина лястовици и силно цвърчаха. Те шумно свиха криле и кацнаха на вишната. Тук поцвърчаха няколко минути, па изведнъж пръпнаха и полетяха към гнездото.

Врабецът плахо взе да върти глава и да отбива ударите на разгневените птички, а дядо Мирчо, докато ни се сърдеше, започна да се радва като дете, да ни тупа по гърба и да дума:

— Браво бе, момчета, добре го нагласихте! Ще видите сега чудо! На парчета ще го направят, разбойника му проклет!

Дълго време лястовичките нападаха, дълго въртя настръхнала глава врабецът, па накрая, като отмаля, обърна се и се свря навътре в гнездото. Заспущаха се лястовиците, заскубаха го. Разхвърчаха се перушини, но проклетият врабец не мръдна. Около час време продължи борбата, а той вземе, та се обърне, подаде глава, чукне някоя и друга лястовица и пак се свре навътре.

Тогава лястовичките отново се събраха на вишната. Поцвърчаха, посговориха се, па се дигнаха и отлетяха към село.

— Отидоха да викат още — рече дядо Мирчо.

Тъй помислихме и ние, но се излъгахме. Защото не мина много, лястовичките се зададоха и — за голямо наше учудване! — всяка носеше в клъвката си кал. Докато разберем какво ще правят, те се спуснаха към гнездото, накараха уплашения врабец да обърне гръб и започнаха да зазиждат отвора му.

— Бравооо! — викна зарадван дядо Мирчо. — Жив ще го погребат. Виж как са намислили да му платят!

Да бяхте там да видите как бързо запушиха отвора!

След това лястовиците се събраха пак на вишната, почуруликаха, вдигнаха се и отлетяха.

Не зная защо, стана ми мъчно за врабеца, който и не подозираше каква смърт му бяха избрали лястовиците.

— Дядо Мирчо — рекох аз, — да отпушим гнездото. Ще се удуши нещастното врабче.

— Не! Да не си посмял! — викна той и очите му заблестяха гневно. — Де да можем ей тъй да издушим всички крадци и разбойници, от които земята се е напукала, светът ще се оправи. Няма да бараш стълбата! Каквото му се падаше, получи. Бог даде този ум на лястовиците, значи той нареди това. А каквото Бог нареди, то е справедливо.

И старецът седна на стълбата. Види се, побоя се да не я взема.

Къде се губиха дядовите Мирчови лястовички, какво правиха — не зная, ала към обед се върнаха сами и се заловиха да раззиждат отвора на гнездото.

— Сега — каза дядо Мирчо — можете да вземете стълбата и да отворите гнездото, та да се не мъчат божите птички.

Аз бързо се покачих, отмахнах незасъхналата още кал и измъкнах врабеца.

Беше още топъл, но мъртъв.

До вечерта лястовиците поправиха гнездото си.

Когато слънцето клюмна на залез и огря върха на вишната, лястовичките пееха весело на едно сухо клонче. Дядо Мирчо ги гледаше усмихнат и думаше:

— Да сте ми живи, юначета! Знаех си аз, че ще платите на този разбойник и няма да оставите дяда си Мирча лятос сам.

[1] Непостоянството, ядовитостта. — Б. р. ↑

ЛЕГЕНДИ

ХЪЛМЪТ НА ДОБЛЕСТТА

ТРАКИЙСКА ЛЕГЕНДА[1]

И чу се, че римляните идат. Жените изтръпнаха, децата се разплакаха, мъжете настръхнаха.

Римският пълководец Валей, с двадесет хиляди легионери, беше изпратен да превземе най-яката твърдина в Горна Тракия — Тримонциум.

И ето, не се мина много, и далеч в полето се белнаха шатрите на римските войници. Тракийците бързо се събраха и завзеха крепостните стени, готови за отбрана. Но силата на врага беше голяма, а напорът им — страшен. Помогнаха им хитростта и предателството и след три дни на яката крепост се развя знамето на римляните.

Храбрите тракийски бойци напуснаха крепостта през един подземен ход и се пръснаха към Родопите — най-близката планина, където можеха да се укрият и да възвърнат сили.

Но когато поселниците на планината — бесите — научиха за станалото, грабнаха оръжие и полетяха към низината.

Трети ден вече, откакто римските легионери празнуваха своята победа. Затворени в крепостта, те пиеха гъсто тракийско вино с големи глинени кърчази[2] и се веселяха. Напети тракийки-робини им прислужваха.

А когато на третия ден късно вечерта ги надви сън, бесите като ураган налетяха. Ала будната стража ги усети, свари овреме да се обади и град от камъни се изсипа над бесите. Но храбрите планинци като кози се лепяха по скалите, над които беше проснала снага крепостната стена, и напираха.

Страхът накара пияните бързо да изтрезнеят…

А на сутринта тежковъоръжени римски войници излязоха от крепостта и се удариха с бесите. След страшна битка те успяха да ги отлепят от подножието на хълма и да ги подгонят на юг. Но скоро бесите измениха посоката. Те свърнаха на югозапад и се закрепиха на най-високия хълм. Тук сбраха сили и отново нападнаха. Веригата на римските войници се огъна. Ала останалите легионери, които наблюдаваха битката от града, се притекоха на помощ и дадоха отпор.

Тогава Валей заповяда на легионерите да заградят хълма и да го държат в обсада, докато гладна смърт накара бесите да се предадат. И оградиха хълма, и държаха го в обсада много дни и нощи. Но бесите бяха сварили да натрупат храна още от първата нощ, та не се бояха от глад. Пък тежката зима в низината не ги плашеше. Те бяха планинци и бяха свикнали на студ.

А долу обсадниците караха кервани коли с дърва, за да се греят.

Така обсадата продължи недели.

Но ето че един ден при вожда на бесите се яви старият бес — домакинът на бойците — и доложи, че храната е вече свършена и че само един хляб е останал, който той ревниво пази за своя господар.

Вождът се намръщи. Мълнии блеснаха в очите му, а ръката му се сви в юмрук.

— Донеси хляба! — заповяда той.

Старият бес се поклони дълбоко, измъкна изпод дрехата си хляба и го подаде.

Гневно стисна челюсти вождът, а после ги отключи и още по-гневно изрече:

— Когато няма хляб за орлите ми, и на мене той не е потребен.

И запокити коравия и замръзнал хляб по надолнището. Хлябът направи една дъга във въздуха, падна на заледения склон, хлъзна се надолу и тупна пред нозете на един легионер, който беше се спрял на завет под една скала в полите на хълма. Отначало легионерът се изплаши. После взе хляба, скришом се измъкна и отича при Валей.

— Пълководецо — каза задъхан той. — Ние чакаме тия горски разбойници да се предадат от глад, а те са се запасили с толкова храна, че хвърлят от хляба си.

И разправи му подробно всичко и му подаде хляба.

Валей изтръпна. Изтръпнаха и легионерите. И чу се ропот и гласове, които искаха да се дигне обсадата. Защото този ден се беше извила такава страшна виелица, че дъхът на войниците замръзваше, щом излезеше от устата им. Сам Валей съзнаваше безполезността на обсадата и заповяда късно през нощта обсадниците неусетно да се оттеглят в крепостта и оттам да се отбраняват, докато се запролети и поискат помощ.

А същата нощ бурята завилня още по-страшно. Като ранен звяр ревеше тя и огъваше заскрежените дървета, които остро скърцаха.

През тази страшна нощ римляните мислеха, че бесите ще ги нападнат, та бяха удвоили стражите на крепостта. Но нищо не се случи. Затова щом сипна зора, любопитни легионери се струпаха на крепостната стена и отправиха погледи към хълма, където оставиха бесите. Но скоро слънцето проби един тънък облак и сноп лъчи падна на върха му. Мъглата се размърда и започна да се вдига. А когато върхът на хълма се очисти, всички забелязаха, че там се ветрее бяло знаме — знак, че бесите се предават.

Това раздвижи римляните. Дойде и Валей и остана поразен…

Отначало всички мислеха, че това е някоя хитрост и дълго нищо не предприемаха. Но когато блесна слънцето и огря хубаво заледения хълм, всички ясно видяха, че на хълма няма онова раздвижване, каквото обикновено имаше през дните на обсадата. Виждаше се само една едра фигура да се движи по билото на хълма и да се спира ту тук, ту там.

Това зачуди още повече римляните. Тогава Валей попита своите бойци дали има между тях някои храбреци, които да излязат извън крепостта и да разузнаят не се ли крият нейде бесите, или са напуснали хълма и са заминали за планината. Изстъпиха се трима снажни бойци. Но не стана нужда от тяхната храброст, защото в този момент от всички краища на крепостта се разнесоха викове:

— Човекът от хълма иде насам! Човекът иде насам!

Всички впериха поглед нататък, накъдето сочеха ръцете на онези, които викаха.

И наистина, същата фигура, която преди малко бродеше по върха на хълма, с бавни крачки идеше към града. Любопитните не откъсваха очи и чакаха да наближи.

А когато приведеният бранник дойде до града, няколко легионери излязоха да го посрещнат и въведат в крепостта. А щом го доведоха и той вдигна глава, всички познаха в непознатия бранник вожда на бесите. Той беше изпосталял, с посиняло лице и със сини, подпухнали от студа ръце, а челюстите му бяха сковани.

Валей дълго мълча и гледа с учудване вожда. Той чакаше да чуе от него защо е дошъл. Ала вождът стоеше все тъй угрижен и мълчалив. Накрая, когато Валей му продума, той само вдигна с мъка ръка, посочи хълма и тръгна нататък. Всички разбраха, че там се е случило нещо, и го последваха. Вождът вървеше пак така бавно и не вдигаше глава. А когато стигна до хълма, силите го напуснаха и той грохна на земята. Притекоха се двама римски войници, подкрепиха го и го поведоха нагоре.

С мъка стигнаха върха, защото хълмът беше заледен. А горе! Когато стигнаха горе, всички ахнаха. Войниците на вожда — храбрите беси — лежаха в откритите окопи с изцъклени очи. През страшната нощ те бяха замръзнали по местата си безропотно, доблестно и славно в служба на родината.

— Вождът умира! Вождът умира! — чуха се изведнъж гласове.

Учуденото множество трепна като събудено от сън и се спусна нататък, откъдето идеха тревожните гласове.

Вождът беше свил колене и береше душа. Едната му ръка сочеше към замръзналите войници, а от окото му се бе откъснала едра сълза и бе замръзнала на косматата му буза. Той умираше спокойно, защото беше сварил да свърши последната си работа: бе съобщил на врага за доблестната смърт на своите орли, бе им посочил цената, с която плащат свободата на своята родина. И легна той със затворени очи между своите бойци…

Валей заповяда да отнесат вожда в крепостта, където го погребаха с всички почести, с които погребваха по онова време римските пълководци. А храбрите бойци оставиха на хълма, докато се запролети, за да ги приберат и погребат.

* * *

Ведър пролетен ден. Дърветата по припеците протягаха напъпени клони и ги печаха на слънцето. Врабците весело цвърчаха, чавките доволни грачеха, а из града се носеше припрян глъч, който беше започнал от ранни зори и не преставаше. Всички бързаха да се приготвят, защото денят беше определен за погребение на загиналите беси.

В уречения час войниците и поселниците на града напуснаха крепостта и се отправиха към хълма. С тръгването глъчката секна. Всички вървяха мълчаливи и угрижени, унесени от спомена за онази страшна нощ и още по-страшен ден след нея.

Най-напред вървеше Валей. Мъка стискаше сърцето му, онова кораво войнишко сърце, което беше видяло толкова битки и толкова смъртници след битките. Мисли по онези, при които отиваше, го носеха — тежки, кошмарни мисли. Той познаваше военната доблест, сам я имаше, но доблестта на онези от хълма никога не бе предвиждал. Да умрат до един — без стон, без ропот!

Изведнъж си спомни негодуването на своите войници, преди да заповяда да се вдигне обсадата. Този спомен го обиди и той ядно тръсна глава. Войниците, които вървяха след него, помислиха, че им дава знак да спрат, и спряха. Валей направи няколко крачки и като не чу след себе си тежките стъпки на бранниците, обърна се и им заповяда да продължат.

Тъй вдаден в мисли, Валей и войниците му неусетно стигнаха върха. А там снегът се бе покъсал по припеците и около труповете на замръзналите беси бяха избили над снега малки жълти цветчета, които като пламъчета леко потрепваха от слабия пролетен вятър.

Валей се наведе. Разрови снега и откъсна едно от тези цветя. Разгледа го. Не беше виждал такова цвете. Помириса го. Имаше слаб дъх на пролет. Пълководецът дълго мълча, с устремени в жълтия цвят очи. После едва чуто отрони:

— Цвете на доблестта.

Тъй започнали да наричат оттогава това цвете, а хълма, дето били геройски погинали храбрите беси и в подножието на който бяха погребани, нарекоха Хълм на доблестта.

Така хълмът се наричал до идването на турците. Когато старата тракийска крепост паднала под тяхна власт, те дали на този хълм арабското название Джелил тепе, което значи Минзухарен хълм, по името на онова жълто цвете, което Валей нарече цвете на доблестта.

Днес този хълм се нарича Джендем тепе (Адски хълм) и по него рядко се среща това цвете. Може би затова, че са го изкоренили, а негли и затуй, че доблест у хората вече няма. Не зная.

[1] Събитието е станало 26 години преди Христа. — Б. а. ↑

[2] Съд за вода. — Б. а. ↑

ТОМБУЛ ДЖАМИЯ

ШУМЕНСКА ЛЕГЕНДА

Нямаше в Мадара по-добър човек от стария Халил. Всички в селото за светец го имаха и почитаха. И малко бяха ония, чиито сърца Халил баба да не бе сгрявал с утешителни думи или с мъдър съвет. Затова в час на молитва първата молба на всеки мадарчанин бе за Халила. И една и съща бе молитвата на всички: да продължи Аллах дните му и щастие да дарува на къщата му. Че радостта на стария Халилов дом бе помрачена, откакто Аллах му бе пратил Рашида, най-малкия му син.

Лош се роди Рашид и с лошото остана да живее. Той сякаш беше чакал да се родят всички негови братя и сестри, да вземат всичко най-хубаво и добро от стария Халилов род, за да дойде той на света само с лошото, за срам и изпитание на своя стар баща.

Нямаше ден, в който Рашид да не стореше лошо някому, нямаше час, в който да не мислеше за золумлук[1].

Какъв срам беше Рашид за Халил баба знаеха всички. И жалеха го мадарчани, та никой не се оплакваше от сина му. Ала старият Халил разбираше това и хорската милост му тежеше.

Но против онова, което великият Аллах изпрати, не се роптае. И понасяше Халил баба твърдо и безропотно изпитанието, което бащата на правоверните му беше проводил. И осъмваше понякога със своя непокорен син — съвет да го съветва, мъдри примери да му дава, за Божия гняв да му напомня.

Ала нищо не помогна.

А чуждото търпение не е безкрайно. Много чакаха хората, много търпяха — дано се вразуми непокорният Халилов син, па като им дотегна, започнаха да спират в път Халил баба, от сина му да се оплакват.

Тогава старият Халил се прибра в къщата си и мадарчани вече не чуха отмерено да потраква дряновата му тояга по стария калдъръм, нито в Русафовото кафене кроткият му глас да нарежда мъдри приказки.

Ала и вкъщи не можа да найде мир старецът. Започнаха да тропат на вратата му разгневени мадарчани, от Рашида да се оплачат или откраднатото да потърсят.

Потъмни се лицето на Халил баба, посърна и се приведе. А Рашид стана още по-лош.

Тъй мина много време.

Едно ранно утро Халил баба сбута Рашида, накара го да се облече и го поведе. Рашид се покори. Той помисли, че както друг път, баща му беше решил да го води някъде, за да му посочи нещо добро, от което да вземе пример и поука.

Когато изкачиха височината над село, старецът спря, задъхан. На изток руменееше. Халил баба свали широкия си чалмалия фес — да приеме първата милувка на деня. После се обърна към Рашида и рече:

— Рашиде, сине мой! Ти си последната рожба на сърцето ми, последното упование на старините ми. Като птички отлетяха от къщата ми твоите братя и сестри — людски домове да красят, чужди хора да радват. Когато Аллах ми изпрати тебе, помислих, че те праща, за да има на какво да се опра, когато старост ме налегне. Тъй мислех аз, с тази надежда заживя и старата ти майка, която после не можа да понесе срама, който ти донесе на къщата ни, и безвреме отиде в гроба.

Какво не сторих, синко, да те въведа в правия път! Всичката мъдрост, с която Аллах ме бе надарил, използвах, всички съвети, които от майка и от баща бях научил, ти дадох, всички поуки от живота ти посочих. Не остана вече нищо, на което да се уповавам, и с ужас, синко, разбрах, че от тебе човек няма да стане. Тъй, види се, е решил Аллах и нека бъде, както той е наредил. Но чуй какво ще те помоля. Махни се от село — да не срамиш последните дни на моя горчив живот. Искам, преди да умра, още веднъж с чисто лице да срещна хората, да поживея с тях, да видя отблизо болките им, та когато се явя горе, при Аллаха, да има какво да му разправя и какво да го помоля за другите.

Погледни на запад! Виждаш ли синия хълм насреща? Това е Зебек тапия. Зад нея е Шумен, най-яката твърдина на падишаховите владения. Иди там, синко, и нека Аллах ми прости, че изпъждам чедото си. Да бъде сретен часът, в който тръгваш, и щастлив, и славен твоят път!

Младият Рашид не дочака да чуе последните думи на баща си, наведе глава и с едри крачки пое към сините врати на Шуменската крепост.

Младите класили ниви запяха след него своята вечна, тиха и проста песен и стреснаха един ранобуден щурец. Той трепна, потегли лък и зачести в такт с бързите крачки на непокорния Халилов син.

* * *

Когато същата сутрин Халил баба с тихи стъпки влезе в Русафовото кафене, всички, учудени, наскачаха и му сториха място на кьошка, където месеци той не бе сядал. Халил баба присви колена и седна. После се облегна с лека въздишка и даде знак на Русафа да му направи кафе.

Никой не смееше да продума. Всички мълчаха, като че ли бяха в джамия. А Халил баба шареше поглед по одимените стени на кафенето, взираше се тук-там, като че за пръв път влизаше тук. Най-сетне спря поглед върху насядалите край него мадарчани и каза:

— Свърши се!

Събраните нищо не разбраха, но никой не посмя да го попита за какво му е думата.

А старецът изпи кафето си, стана, даде селям[2] и си отиде кротко и безшумно, както бе дошъл.

* * *

Много време трябваше да мине, за да разберат мадарчани защо Халил баба каза тези думи в кафенето.

А през това време Рашид беше вече в Шумен. До някое време мадарчани го виждаха, когато отиваха в града на пазар, да се скита празен из улиците, докато един ден пристигна вест, че Рашид се записал във войската на падишаха и заминал да се бие към Тунис. Ала на стареца никой не смееше да обади и той нищо не научи за своя прокуден син.

А годините течаха.

Буйният Халилов син преброди с войската Тунис, Алжир и Египет, учуди с храбростта си свои и врагове и за подвизите му самият султан научи. Скоро името му стана страшилище за врага и чест за войските, които предвождаше. А когато прегази с ордата си Египет, той получи титлата паша и стана най-младият и най-храбрият паша в Османската империя.

И върна се в Шумен Рашид с много почести и богатства, па заповяда да му съберат триста души рая от селата с коли и коне, да носят камъни, пясък и дърва. Че бе намислил да вдигне в Шумен джамия, каквато поселниците на западните владения на падишаха не бяха виждали. Тъй той искаше да възслави Аллах и да увековечи победите, от които се връщаше. А в Търново, Габрово и Пловдив проводи хора да му доведат най-изкусните майстори зидари.

Шест месеца мъкна раята камък, дърво и пясък. Шест месеца каменоделци дялаха, шест месеца зидаха зидарите и съградиха на Аллах храм, какъвто Рашид паша беше виждал само в султанските земи на Изток. А когато след половин година майсторите отупаха престилки и прибраха сечивата си, Рашид паша прати хабер да му доведат изкусни зографи от Трявна, Самоков и Дебър — да украсят стените на джамията и да изпишат златни надписи от Корана. Три месеца работиха зографите. Когато свършиха, Рашид паша повика двама от своите войници и им рече:

— Идете още днес в Мадара и ми доведете Халил баба. Той е най-старият човек в селото. Ще найдете къщата му в долната махала.

А когато на другия ден войниците дойдоха и съобщиха на пашата, че са довели и настанили стареца в една от стаите на странноприемницата при джамията, Рашид паша се облече и заобиколен от своите първи офицери и съветници, се запъти към джамията. Ала в джамията не влезе, а се изкачи на височината пред нея, където той беше свикнал да стои, когато я градяха, и откъдето най-добре се виждаше, па заповяда да му доведат стареца.

А когато старият Халил дойде, Рашид паша застана пред него и рече:

— Познаваш ли ме, старче?

Старецът примига, втренчи зачервени и погаснали от старост очи в пашата, изгледа и онези, които бяха го заобиколили, и каза шепнешком:

— Ако старческите ми очи не ме лъжат и ако сърцето ми подсказва право, ти си моят син Рашид.

— Е, да, татко, аз съм! И виждаш ли — паша съм! Най-младият и най-храбрият паша на султана. И виждаш ли тая джамия? Аз я съградих! С мои пари я направих. А ти, татко, някога, когато ме изпъди, рече, че от мене човек няма да стане.

Старите, отпуснати устни на Халил баба потрепераха. Сълзи бликнаха в очите му. Но скоро той се овладя. Сбра сили, поклати глава и рече:

— Виждам, сине, паша си станал. Нека е вечна славата ти и безсмъртно твоето име! Виждам — джамия си построил. Нека за това те възнагради Аллах. Ала, синко, човек още не си станал.

Онези, които бяха дошли с пашата, се спогледаха учудено. А старецът настави:

— Защото, синко, ако беше станал човек, нямаше да ме караш да блъскам със старите си кости толкова път, за да дойда при тебе да ми се похвалиш какво си станал и направил и да ме укориш за онова, което някога устните ми с болка са изрекли, ами ти щеше да дойдеш при стария си баща, както Аллах е наредил и както от народа почит се пази.

Прехапа устни младият паша. Не очакваше такъв отговор. Сълзи замъглиха очите му. Прегърна той мъдрия си баща и го поведе към своя сарай[3].

На другия ден край джамията още в зори се бе вдигнал припрян глъч. Десетки празни коли бяха наредени край нея и пъргавите ръце на раята бърже ги товареха с материала, който беше останал от новата джамия.

Когато всичко беше натоварено, един офицер на кон поведе кервана по пътя за Мадара.

Разправят, че същия ден Халил Рашид паша заповядал да бъде превозен този материал в Мадара, да докарат още и да построят друга — по-малка джамия.

— Нека — казал той — да има къде да се моли за мене старият ми баща, та дано Аллах ми прости греховете, които сторих от неразумие.

[1] Пакост — Б. а. ↑

[2] Поздрав. — Б. а. ↑

[3] Палат. — Б. а. ↑

ЗАРЪКАТА НА ДЯДО БОЖИЛ

Тази сутрин у дядо Божил чифликчията рано се затропа. Запяха скръцливите врати на къщата, засветка газениче в двора, захлопа тежко и глухо дебелата дъбова врата на големия чифликчийски обор. Остро и проточено зацвилиха конете, заобажда се след тях и другият добитък, припряно загрухтяха свинете зад хамбара.

Стресна се слънцето и плисна жълто-червено сияние на изток. Мека и лека светлина заля селото.

Димитър, ратаят, като подреди добитъка, отиде под сенника, измъкна писаната талига, която дядо Божил наскоро беше докарал чак от Балчик, и се залови да я смазва.

В това време на чардака се показа дядо Божил — едър и голям, — наметнат с бойлията си кюрк. Той се поизкашля, намести на раменете си кюрка и бавно заслиза по стълбите. Разсъхнатите стъпала остро заскърцаха под тежките му стъпки. Старото куче заскимтя, стана и го посрещна пред стълбите, но той го отмести с коляно и отиде при Димитър.

— Слушай, Димитре — наставнически заговори той, — ще отидете сами с Петра на сватбата в Калипетрово. Мен не ми се ще. Откакто ме напусна баба ти Божилица, годините сякаш изведнъж ме завалиха. И не ми е вече до веселби. Свикнах си с мъката, с нея ми е по-харно. Идете с Петра да поздравите старите сватове и да почетете празника и веселбата им. Ала чуй какво ще ти заръчам. Казах го и на Петра. След сватбата ще се открият гюрешите[1]. На голяма сватба отиват пехливани[2] от цяла Добруджа, и по-отдалеко отиват. Знаеш го наш Петър. За борби пей дава. И му мяза. Метнал се е на дяда си Стоян Пехливанина. Запомни хубаво! Разрешавам му да се бори с когото ще. То там ще има и турци, и българи, а може и някой манафин да дойде. С всички да се бори, ако иска. Ала излезе ли Васил — сакън! За Васил Левски ми е думата. Виждал съм го по сватби, пехливани, два пъти по-големи от него, да събаря. Жилав е и сръчен. Ала страшна е силата на Петра. Страх ме е от него. Може някак да събори Василча. Не бива! Като че да го стори друг, по̀ ще претърпя, но наш Петър — не! Че Васил е Българският лъв. На него гледа цяла поробена България.

Преди месец, когато спа у дома, седнах да го питам за работите, по които ходи из нашенско, а той:

„Дядо Божиле — кай, — нас Господ ни е забравил, а някои хора са тръгнали по чужди врати да хлопат, от чужди помощ да искат. А аз едно знам: никой от просия не е забогатял. И в едно вярвам: за нашата глава нашите ръце най-добре ще се погрижат. За такива ръце обикалям, здрави ръце събирам. Не напусто навсякъде за търговец минавам. Ръце купувам, дядо Божиле, сърца печеля. И когато един ден запаля тези сърца, над нашата земя ще грейне свободата, за която от толкова години копнеем“.

Умни приказки ми каза голобрадото карловче. Разтопи буца лед в гърдите ми. Бръкнах, та му дадох хилядо и петстотин гроша за делото, а сега ме е яд, че не му дадох три хиляди.

Когато нетърпеливият жребец запръхтя в талигата, Петър дойде, целуна ръка на баща си, скочи леко и пъргаво в талигата, пое поводите от Димитър и докато дядо Божил се накани да му повтори заръката, писаната талига запя по равния и мек път към Калипетрово…

* * *

Цял ден не секнаха свирните и веселбите. В големия чорбаджийски двор вито хоро на три реда се люля до среднощ.

А когато на другия ден се чу, че се откриват борбите, сипна се на поляната де що народ имаше да гледа. Пръв се изстъпи манафинът Адилаа Пехливан и се ухили злъчно. Лъщеше на слънцето широкият му гръб, намазан със зехтин, а бялото на очите му шареше наляво-надясно и диреше дали ще има някой да му излезе насреща. Дълго се зъби манафинът и подбелва очи, а събраните чакаха със затаен дъх. Беше станало тихо като в черква. Само докараните юници, крави и волове за победителите тревожно мучаха, уплашени от гробното мълчание.

Изведнъж на едно място тълпата се разстъпи и на поляната пъргаво изскочи млад рус момък със сини очи. Той започна да съблича бързо дебелите си шаячни френски дрехи.

— Васил! Васил Левски! — зашепнаха онези, които го познаваха.

Манафинът се усмихна злобно. Тълпата турци отдясно започна високо и подигравателно да се смее на Левски, че е дръзнал да излезе да се бори с пехливанин, два пъти по-голям от него, а българите, пребледнели, съжаляваха Левски и малко бяха онези, които вярваха в победата му.

Васил Левски все още се мажеше по обичая със зехтин, когато Адилаа Пехливан запляска с ръце и се заразстъпва гордо из поляната. А когато Дяконът тръгна насреща му, той плесна силно с ръце, озъби се, изрече някакви неразбираеми слова и се спусна с рев срещу своя противник. Ала стана чудо. Левски се наведе, мушна се леко под чатала на манафина и го дигна на плещите си. Адилаа Пехливан полетя напред и се строполи по очи.

Облекчителни възгласи се изтръгнаха от гърдите на пребледнелите българи, а турците ревнаха и в очите им заблестя мъст. Аха манафинът успя да се вдигне лесно. И започна се борба, мъчна и усилна, която продължи много. Това разсърди манафина. Той пусна Левски, а после с едри крачки и с рев се запъти отново към него. Личеше си, че беше решил да свърши със своя враг. Ала и този път се случи онова, което стана в началото. Левски го дочака, мушна се пак ловко под него, вдигна го високо и го хвърли назад. Манафинът падна върху ръката си и ръката му се счупи. Той изрева като звяр, а Левски скочи на гърдите му като победител.

Радостни възгласи огласиха равното добруджанско поле, а турците ръмжаха злобно и се заканваха.

Докато се водеше борбата, Петър не сваляше очи от борците. Бунтуваше се в него младата кръв и се канеше след Левски да си премери силата с Адилаа Пехливанина.

Но когато Левски победи манафина, изведнъж взе друго решение: да се пребори с Левски. Напусто го дърпаше Димитър, нахалост му припомняше заръката на баща му. Нищо не помогна. Той се отскубна и изскочи на поляната. Димитър пристъпи крачка-две след него, но като видя, че няма да го върне, отстрани се и се затюхка. А Петър набързо се съблече, намаза се със зехтин и пристъпи срещу Левски. Левски приятелски му подаде ръка. После двамата борци се отдръпнаха назад, поразстъпиха се, срещнаха се отново и се уловиха за вратовете. Левски използва това и прошепна на Петра:

— Умори ме проклетият манафин! С тебе ще направим няколко хватки и ще се пуснем като равни по сила борци.

Ала младата кръв на Петра кипеше, а сърцето му искаше победа, та викна високо:

— Дръж се здраво, ще те ударя в земята!

Тези думи разсърдиха Левски. Той ловко избегна уловката на Петра. После плъзна мазното си тяло около Петровото, измъкна се зад гърба му, сграбчи го неочаквано за кръста, вдигна го с боя си и го удари в земята. Петър тупна тежко и не мръдна. Болки в кръста го сковаха. А Левски, без да каже дума, разтика тълпата и се загуби.

Димитър изтича при Петра. Помогнаха му няколко млади мъже да го качи на талигата и същия час пое за Шабла. Но нали возеше болен човек, караше полека, та по-пъргави шабленци го превариха и разправиха всичко на дяда Божила.

Строг човек беше дядо Божил. Скъпо плащаше всякакво непослушание. Но като чу на какъв хал водят сина му, прекръсти се, погледна към небето и рече:

— Слава тебе, Господи, че не си оставил да погине юначното име на Василя! И хвала на безстрашното карловче!

Па излезе, та седна пред портата да ги чака.

Мина що мина, от завоя запя писаната талига. Дядо Божил я чу и позна, ала не вдигна глава. Мислеше нещо. Но Димитър, чието сърце се бе свило от страх, го видя отдалеко. Той слезе от талигата, хвана коня за юздите и го поведе. А когато наближи, остави коня сам да влезе в двора, а той остана вън.

— Тук, магаре недно! — викна гневно дядо Божил и вдигна тоягата. — Влизай вътре!

— Абе, дядо Божиле — занарежда и заотстъпва назад Димитър, — казвах му бе, дядо Божиле, думах му! Ала навита глава рече ли да чуе! Нямам вина аз!

— Тук!

Знаеше Димитър, че ако не послуша, е по-лошо, та избиколи, влезе в двора и се залови да разпряга коня.

— Не! — кресна дядо Божил. — Коня не разпрягай, а снеми това магаре, дето лежи в талигата, че като го забера с тоягата, ще го науча кога баща му съвет го е съветвал и заръка заръчвал. Занеси го в стаята, па улови, та заколи един овен и го завий в прясната кожа!

След това дядо Божил се качи в стаята си и стоя там, докато Димитър стори всичко, което му бе заръчал. После стана, повика го и му рече:

— Ха сега качи заклания брав[3] в талигата! Улови още един жив, та тури до него! Вземи тези хилядо и петстотин гроша и ги носи на Василча в Калипетрово! Дядо Божил, кажи, ти праща това — армаган за манафина и за своя разтъртен син. Хилядото и петстотин гроша са за делото, а с овните да се повесели с момчетата. И да не ме забравя, когато му падне път към Шабла.

[1] Борбите. Обичайно е било някога след сватбите да има борби. — Б. а. ↑

[2] Борци. — Б. а. ↑

[3] Животно. Употребява се и в смисъл на: брой (глави) животни. — Б. р. ↑

БОСИЛКА

Като буря се изви над Стоилово вестта, че Смаил ага — малкотърновският управител — иде с петдесет души сеймени. Всички, които бяха излезли по къра, бързаха да напуснат нивите и да се приберат в селото, с неясни, лоши предчувствия. За по-малко от час всичко се изпокри. Изпокриха и по-хубавата стока, защото знаеха лакомото око на турчина.

Всичко притихна като за сън. Само кучетата, усетили тревогата на своите стопани, огласяха селото с проточен и зловещ вой.

По селския мегдан неспокойно кръстосваха престарели старци, излезли да посрещнат бея и да изпълнят волята му.

Само в един двор него ден имаше тревога. Чуваше се глъч и личеше голямата загриженост, която беше хванала всички. Това беше дворът на Добри Хайдутина. А суетнята и гълчавата беше за Босилка — най-малката му дъщеря: най-младата и лична мома в Стоилово. През десет села я знаеха. В Загорско чак добрите уста бяха занесли славата й на хубава и къщовна мома. И всяка неделя стоилчани посрещаха гости от людски села. А на хорото всички погледи нея търсеха, разговорът все за нея беше, ергените кой през кой до нея гледаха да се уловят. А тя, румена и усмихната, посрещаше всекиго с весело лице.

Чу за Босилка и Смаил ага и един ден неговият жребец страка копита пред чучура, край който привечер се сбираха всички моми за вода. Пръснаха се като пилци сбраните. Коя с пълни, коя с празни менци, момите поеха към село. Не трепна само Босилка. Тя поздрави бея, подаде му вода. После бързо метна на рамо кобилицата, поклати глава за сбогом, прошумоля край турчина и удари по пътеката за село. Жребецът на бея изви задница, уплашен от пъргавата девойка, отстъпи назад. Беят я изгледа, обърна коня си, даде знак на сеймените, които го чакаха настрана, да го следват и запраши към Малко Търново.

Но не мина много и в Стоилово стигна новината, че малкотърновският управител се готви да грабне Босилка. Страх сви лицата на всички. Само Босилка нехаеше.

— Той не може със сила да ме грабне — думаше тя на загрижената си майка. — Ще му река: „Не те искам!“ А ако не разбира от дума, ще му се опра.

И сега, когато научиха, че Смаил ага иде, дворът на Босилкини се изпълни с роднини и познати. И всички едно и също мислеха: как да запазят момичето?

Едни съветваха пребледнялата майка да я скрие и през нощта да я изпрати у роднини в друго село; други думаха на Босилка да се поразроши, поизчерни, да надене на себе си нещо старо, скъсано, та дано окото на бея я отмине.

Само Босилка не искаше да знае. Усмихната, зачервена, тя хлопаше ту тая, ту оная врата на къщата и не преставаше да си гледа утринната работа. Сякаш загрижеността, която беше обзела сбраните, не беше за нея.

— Има нещо в главата на това момиче — думаха някои, като гледаха Босилка весело да тъпа вън-вътре.

А докато това ставаше, Смаил ага влезе в селото. Старците го посрещнаха с поклон, но беят ги отмина, сви надолу и спря пред витите порти на Добри Хайдутина.

Един от сеймените скочи и пъргаво пое юздите на неспокойния жребец, докато слезе господарят му. Смаил ага бавно се смъкна от коня и влезе в двора. Понечиха да нахълтат след него и сеймените, но той ги възпря. Сетне с бавни крачки и с малко приведена глава доближи и поздрави по български.

В този миг изскочи Босилка. Тя бързо заобиколи сбраните, излезе пред бея, подаде му ръка и му поднесе трикрако столче да седне.

Всички чакаха със застинало сърце какво ще каже страшният гост. А той, привел глава, дълго стоя така, като зашеметен. А после бавно се повдигна и полугласно каза:

— За Босилка дойдох. В Малко Търново ще я водя, бяла кадъна ще я правя.

Изведнъж усмивката, която до този миг играеше по лицето на Босилка, изчезна. Светналите й очи, които насмешливо гледаха изплашените роднини, потъмняха. Тя сви вежди и троснато рече:

— Стигат ви, аго, вашите бели кадъни! Я по-добре си наловете от село малко бели кокошки за яхния и си поемайте закъдето сте тръгнали!

Всички изтръпнаха, като чуха тия думи, и очакваха, че беят ще се разсърди, но Смаил ага се усмихна.

— Преди да тръгна за тук — рече той, — освободих всички кадъни, които имах в сарая си. От днес едно слънце ще грее в къщата ми, едни ръце ще редят дома ми. И това слънце ще бъдеш ти, Босилке! Ти ще светиш в Малко Търново и съдник на цялата кааза[1] ще бъдеш ти.

Всичко той каза тихо и бавно, като баща, който скритом наставлява чедото си. Никой никога не беше виждал Смаил ага така кротък. Гласът му — мек, топъл — звучеше като песен. Малко блед, сякаш изплашен, ръцете му леко потреперваха.

И всички разбраха, че със суровия и страшен управител е станало нещо.

Ала въпреки всичко Босилкиното сърце разбра, че беят е твърдо решил да я вземе, щом още от днес иска тя да свети в сарая му, и се приготви да му се опре. Но когато чу, че тя ще съди над цялата кааза, побягналата усмивка от лицето й бърже се върна.

Някаква хубава мисъл я съживи, очите й грейнаха отново и тя продума:

— Друго!

— Друго — добави, ободрен, беят, — двадесет и четири часа преди сватбата, по наш стар обичай, ти имаш право да пожелаеш каквото си щеш и аз драговолно да го изпълня.

Нова усмивка огря лицето на Босилка.

— Добре! Съгласна съм! — каза изведнъж твърдо тя.

Беят трепна радостно, роднините на Босилка ахнаха, а майка й политна да падне. Едни здрави ръце я уловиха и сложиха на столчето, на което преди малко стоеше беят.

— А сега, аго — каза с още по-твърд глас тя, — иди си! Такова е моето желание. И кълна се в кръвта на баща си, която проляха вашите татари, че ще удържа думата си. Ела през горната неделя да ме вземеш. Тогава ще ти кажа онова, което има да пожелая двадесет и четири часа преди сватбата. И не забравяй, когато дойдеш, да ми докараш един хубав кон. На кон, редом с тебе, искам да вляза в Малко Търново.

Беят се поклони леко, приближи жребеца, който нетърпеливо копаеше с крак пред Босилкините вратни, метна се върху му и полетя към Малко Търново. Облак прах сподири конницата.

* * *

Какво не й рече майка й след това! Какво не й издумаха роднини и съседи! Но тя нямаше воля да им отдума. Някаква светла и приятна мисъл я носеше. Само веднъж дигна глава и каза:

— Не чу ли, мале, какво рече беят? Още днес иска да светя в сарая му. Кадъна решил да ме прави. Петдесет души сеймени довел. За хубаво ли е то? За да прекършат волята ми са дошли, вас и селото да сплашат. Думате, че срамя хайдушкото име на татя. А аз мисля, че грешите. В това ще се уверите после. Сега е рано да ви кажа защо изведнъж взех това решение, което никой от вас не очакваше. Не го очаквах и аз, мале. Нали аз ти думах, че никой насила не може да ме грабне, че ще му се опра? Ала видях, мале, че ще е напусто. А когато чух какво рече накрая беят — нали го чухте? А може и да не сте го чули. Пък и да сте го чули, види се, не сте го разбрали хубаво. Но аз разбрах думите му добре. Че нали за мене бяха казани. И тогава реших татьовия път да уловя. Туй, което татьо с две ръце и с оръжие не можа да стори, да го сторя аз със сърцето си. Ето кое трябва да знаете сега. Другото ще научите подир неделя.

Събраните постояха, погледаха се, смаяни от всичко чуто, и тръгнаха да си вървят. Само смазаната от скръб майка остана сред двора, превита на дървеното столче.

* * *

Когато след малко стоилчани научиха за какво е идвал беят и какво му е казала Босилка, изтръпнаха. Старите, които досега нижеха гердани от хубави думи и похвали за Босилка, смръщиха чела и заредиха клетви. Проклеха дори Добри Хайдутина, че е дал на земята такова чедо. А младите, сбрани накуп, разгорещени, обмисляха как да я спасят. Най-сетне решиха да я отвлекат в Странджа и така да я запазят от нечистите ръце на неверника.

Но когато те съобщиха това на Босилка, тя поклати глава. Една тъжна усмивка трепна в ъгълчето на устните й и замря.

— Недейте, братя! — с тих глас им рече тя. — Не слагайте за мене главите си. По-добре ще е, както аз реших: да пожертвам моята глава за доброто на всички. Думате: ще ме скриете в Странджа баир. Вие крили ли сте в гора агне от вълк, та и мене да скриете? Ами селото? Чини ли си да погине цяло село за моята глава? Недейте! Оставете в ръцете на бея само моята глава. И дано даде Бог срещу нея да уловя здраво в ръцете си омекналото сърце на страшния управник.

Дружината не разбра добре думите на момата, ала всички видяха очите й, които молеха.

И отиде си дружината.

* * *

Неделя. Тази сутрин стоилчани се събудиха рано. Когато пролетното слънце се показа и лъчите му блеснаха в росните капки, окъпали младата шума на гората, всички вече бяха събрани на мегдана. И на всички очите бяха вперени в сивия път, който като змия се виеше към Малко Търново. И една бе мисълта на всички: защо се бави беят?

Но ето — в дъното, там, където пътят се виждаше най-тесен, се вдигна облак прах. А когато прахът при завоя остана назад, яви се нещо черно и голямо, в което събраното множество позна Смаил ага и неговата конница. Но никое сърце не се отпусна, като го познаха. Свиха се сърцата им още повече и станаха толкова малки, че не ги усещаха. Омала прекоси нозете им и по-старите насядаха на мократа земя, която по припеците беше почнала да дими.

А когато конницата навлезе в селото, като с нож разряза стълпения народ на мегдана и спря пред вратите на Босилка.

Колкото и вихрено да мина ордата на Смаил бея, всички свариха да видят черния кон, който беят водеше за своята годеница.

Щом чу тропот, Босилка изскочи, целуна ръка на усмихнатия млад бей и пое черния, потънал в пяна жребец. Но го пусна, повърна се слисана назад, прегърна старата си майка, целуна й ръка, па се втурна назад, възседна жребеца, извика: „Прощавайте ми, братя!“, смахмузи[2] тъпащия жребец и полетя към Малко Търново. Сеймените и беят, които бяха слезли да целунат ръка на разплаканата майка, бързо възседнаха конете и се спуснаха да я догонят. Но дълго събраните я виждаха да лети напред сама — като волна силна птица.

Никому не беше обадил Смаил ага за своето решение. Затова когато сватбената конница наближи града, никой не беше излязъл да посрещне бея и неговата хубава невеста. Но когато народът видя конница да лети през града, предвождана от жена, мало и голямо се спусна към сарая на бея, за да видят още веднъж чудната мома. Но скоро спряха, защото видяха, че конницата отмина сарая.

— Тук, тук е сараят ми! — викна високо Смаил ага, когато видя, че Босилка подмина сарая, и стегна юздите на жребеца.

Сблъскаха се конете на сеймените, сбраха се накуп и спряха. Но Босилка продължи да лети напред и живо да смахмузва запенения жребец.

Като видя, че момата не спира, беят сбута коня си и се спусна да я догони. Последваха го и сеймените.

— Накъде летиш? — попита беят, като настигна момата. — Минахме сарая.

— Знам! — каза усмихната момата и спря кафявите си топли очи върху лицето на слисания бей.

— Защо тогава не спреш? — попита още по-учуден беят.

— Защото днес такава е волята ми. Не забравяй, аго, че двадесет и четири часа преди сватбата, по стар ваш обичай, аз имам право да желая и ти да изпълниш това ми желание.

И сбута отново уморения жребец и се понесе като вихрушка.

Дълго пръхтя запотеният жребец. Потъна в бяла пяна черното му тяло. А момата, понаведена малко, продължаваше да го боде с махмузите[3] като обезумяла…

Колко време летяха така — Смаил ага не можа да разбере, погълнат от мисълта за безумното желание на своята годеница. Чак когато отпреде му засния широкият гръб на Черно море, разбра колко много път бяха изминали. А момата сви десния каиш на юздата и поведе конницата надолу по брега на морето. Ала когато конете нагазиха песъчливия бряг, копитата им започнаха да затъват дълбоко в пясъка, хълбоците им захлопаха, застъпваха тежко. А черният, неяхван жребец на Босилка не издържа. Спъна се, падна тежко и се пукна. Момата скочи пъргаво, изправи се пред смаяния бей и рече:

— Дайте ми друг кон! Път ме чака!

Скочи от своя кон Смаил ага. Улови за ръка момата. Замоли й се:

— Кажи безумното си желание!

— Да кажа, аго, щом искаш. Бързах да измина морския бряг и да се извия по Резовската река към моето село. Ала конят ми не издържа и не ще мога да постигна онова, което реших да пожелая.

— Кажи да видим какво е!

— Какво ли, аго? Исках колкото може повече земя да заобиколя в тези двадесет и четири часа. А после щях да пожелая — на хората от всичката тази земя да дадеш правдини. В нея турчин да не замръква и золум никому да не струва. Да работи мирно моят изстрадал народ и да се радва на земята и стоката си. Само тогава ще съм радостна и весела, когато вляза да грея в сарая ти.

Замисли се беят. После се усмихна и рече:

— Тогава — назад. Аз ще довърша линията.

А когато веселите песни и свирните секнаха, Смаил ага разпрати хора из цялата Малкотърновска кааза да обадят на турци и на българи волята му.

[1] Окръг. — Б. а. ↑

[2] Пришпори. — Б. р. ↑

[3] Шпорите. — Б. р. ↑

ХРАМЪТ НА ПОБЕДАТА[1]

Дванадесет години живя в мир народът на Йоан Асен II. Дванадесет години доскорошният роб забива дълбоко в земята орехово рало, а напролет сърцето му преливаше от радост, като гледаше златното житно море да се люшка на едри талази.

Радваше се заедно с народа миролюбивият цар, който, без да бъде завоевател, беше разширил границите на своето царство до три морета. И от благодарност към Бога, без когото ни дума, ни дело се изпълнява, беше заповядал да се строят черкви и манастири по всички краища на обширната му държава. А в богоспасния град Търново заръча да се построи храм, който по величие и украса да надминава всички храмове в престолния град.

И стекоха се отвсякъде майстори зидари, каменоделци и зографи, царската заръка в точ да изпълнят. Сам благочестивият цар понякога напущаше Царевец, за да слезе при храма, и с план в ръка даваше нареждания. И пълнеше се с радост сърцето на царя, като гледаше как любимият храм от ден на ден извисява стан, и в унес шепнеше благодарствена молитва към Бога, задето му е дал живот, за да може да възвеличи славата му с новия храм.

А когато сградата беше готова, майстори златари запретнаха ръкави да изковат златните нимби и сребърните ръце на иконите, а изкусни търновски зографи с търпелива ръка изписаха стените на черквата с най-важните събития, станали на всеки ден от годината, според свещената история и календара.

С трепет царят чакаше деня, когато храмът ще бъде готов, за да екнат камбаните и клепалата на всички черкви в престолния град за неговото освещаване.

Ала в този упоителен момент на очакване от юг като мълния долетя тревожна вест. Дългогодишният мир с Византия беше нарушен от кир Теодор Комнин и безброй гръцки пълчища газеха земята му.

Сви ядно вежди миролюбивият цар. Мъка разпъна сърцето му, че далеч в полето той виждаше работливия народ да бразди земята, да сее летнина и не му беше сега до война.

А народът, като научи страшната новина, захвърли ралата, превърна палешниците в мечове и полетя към Царевец. Мъст гореше в очите на всички — справедлива мъст срещу вероломните.

Засвириха бойни рогове, заотекваха далеко виковете на бойците. Непрестанно се чуваше звук на мечове и щитове.

Засноваха болярите от Трапезица до Царевец. Три денонощия продължаваха съвещанията. А на четвъртия ден Йоан Асен II поведе възбуденото множество.

Но и в тази тежка минута благочестивият цар не забрави новата черква. Преди да напусне Търново, той се отби в нея да се помоли Богу и да види до кой ден от календара са стигнали зографите.

Когато царят влезе вътре, зографите изписваха третия месец от годината: деня на Светите четиридесет мъченици.

— Боже Господи мой! — с дълбока вяра пошепна царят и коленичи на плочите. — Разбирам поличбата, която ми пращаш.

И уверен в небесното напътствие и в помощта на Светите четиридесет мъченици, яхна буйния си кон, който го чакаше в черковния двор между светлобронни воеводи, и поведе нетърпеливите бранници.

* * *

Запристигаха всеки ден радостни вести от юг. Откъдето минел Йоан Асен II, безчислено множество хора, от всички народи и вери, тръгвали след своя любим цар. А не се мина много и долетя новината, която накара да възликуват всички, които бяха останали в широките земи на Асена II. Чу се, че при Клокотница двете настървени войски се ударили и в този страшен бой бойците на Йоан Асен II разбили гръцките войски и заробили самия кир Теодор Комнин с всичките му боляри.

И в този момент, когато новината се носеше от уста на уста в Търново, когато мнозина се прегръщаха и плачеха от радост, когато клепалата и камбаните биеха тържествено и денонощно се възнасяха благодарствени молитви към оногова, който укрепи десницата на любимия цар — в същия този момент при Клокотница ликуваха други, възхваляваха Бога и с благодарност произнасяха името на Асена II. Гръцките пленници целуваха земята, където бяха минали стъпките на добродушния цар, който им подари живота. А в ушите им непрестанно звучаха думите му:

— Идете си! Работете земята и живейте в мир.

* * *

Докато Йоан Асен се върне, черквата беше украсена. Дори най-вещият търновски зограф беше сварил да изпише до главния вход — там, където се изписват ктиторите — Йоан Асен II, държащ в една ръка царски жезъл, а в другата — малка черква.

А когато клепалата и камбаните на всички черкви в Търново заехтяха и възвестиха освещаването на новия храм, народът с пъстри премени и с китки в ръце се стече в черковния двор. И отправи поглед към Царевец и с нетърпеливо сърце зачака идването на царя. Ала ето — изсвири боен рог и камбаните отново забиха. И отвори се северната врата на Царевецката крепост и по стръмната пътека, която се спущаше право към черквата, заслиза с бавни стъпки царят със семейството си и великите боляри.

Героите от Клокотница гръмко приветстваха своя вожд. Зазвънтяха медни щитове, зацвилиха буйни коне. А народът, запял тържествения църковен химн „Блажен гряди“, махаше с цъфнали вейки.

Царят вървеше с наведена глава. На него не блестяха военни доспехи, ни златен шлем, ни ризница със сребърни люспи. Той беше в съвсем скромно облекло — в такова, в каквото го беше нарисувал умният търновски зограф. Защото той идеше от кървава бран да се поклони Богу и да му благодари; защото много майки, вдовици и сирачета едвам преглъщаха сълзите си и съсипните още димяха в тракийските поля.

Камбаните спряха. Само клепалата биеха тихо и бавно заглъхваха…

Когато царят влезе в храма, той вече беше препълнен със знатни богомолци. Тежки свещници и полилеи с рой трепкащи пламъчета пръскаха златножълта светлина. Иконостасът блестеше от множество златни и сребърни ореоли на иконите. Завесата пред олтара сияеше като звездно небе — толкова много бисер и скъпоценни камъни бяха вшили в нея царските щерки. Изящните резби от тъмнокафяв орех красиво пресичаха хилядите трепкащи лъчи.

Йоан Асен мина по застланата с губер пътека между колоните и спря пред олтара с наведена глава. А когато архиепископът се появи на царските двери, издигнал над побелялата си глава златната чаша със Светото причастие, Йоан Асен коленичи с ръце, събрани за молитва. И гробна тишина изпълни храма, като че ли сам Бог шепнеше — и всяка душа се разтваряше да го чуе.

После царят стана, огледа живописната украса в храма и спря поглед върху стенописния календар. Търсеше месец март — деня на Светите четиридесет мъченици. И когато го намери, живо си припомни часа, в който беше тръгнал на бой: тогава зографите рисуваха тъкмо този квадрат. И чудо: битката при Клокотница стана на 9 март — празника на Светите четиридесет мъченици.

С ръка на сърцето, царят издигна очи към свода, дълго гледа лъчистия триъгълник на Бога Саваот и три пъти се прекръсти. После сведе поглед и го спря върху гранитната колона, по която длетото на вещ каменоделец беше издълбало надписа на хан Омуртаг, премести го върху мраморната колона, която лъщеше като огромна ледена висулка, бавно измъкна изпод дрехата си пергаментов свитък и го подаде на майстор Драган.

— Изсечи го на мермерената колона, за да се знае от онези, които ще дойдат след нас!

Майсторът пое свитъка, а от народа се обадиха гласове:

— Нека ни се прочете, царю! Искаме да го знаем!

Йоан Асен взе свитъка, разгъна го с треперещи ръце и бавно, с малко развълнуван глас, зачете:

„В 6748 г. (1230 след Христа), индикт III, Аз, Йоан Асен, в Христа Бога благоверен цар на българите, син на стария Асен, направих от самото основание и с живопис украсих тази пречиста черква в името на Светите четиридесет мъченици, с помощта на които в дванадесетата година от царуването ми излязох на бой в Романия[2], разбих гръцката войска и заробих самия гръцки кир Теодор Комнин, с всичките негови боляри. Аз превзех всичките земи от Одрин до Драч, гръцката и още албанската и сръбската страни. Само градовете около Цариград и самият този град удържаха фръзите[3], но и те се подчиниха под ръката на моето царуване, понеже нямаха друг цар освен мене и на мене изпращаха своя данък по Божие повеление, защото без Него ни дума, ни дело се изпълнява. Нему слава во веки. Амин“.

Гръмки викове огласиха храма. А царят даде знак да му сторят път.

Народът се размърда. И стъпките на развълнувания цар отшумяха към крепостта.

[1] За написването на този разказ съм се ползвал от книгата „Между Царевец и Трапезица“ от Л. Владикин. — Б. а. ↑

[2] Старо название на Южна България; Тракия; Румелия. — Б. р. ↑

[3] Французите. — Б. р. ↑

БЕЛЕЖКА ЗА АВТОРА

Еню Кювлиев (1902–1989) е роден в село Брезово, прославено от картините на големия художник Златю Бояджиев. Дългогодишен учител, автор и на учебници за началните училища, през 1930 г. Еню Кювлиев започва да издава и редактира списание „Детски живот“, което излиза почти без прекъсване до 1947 г. и достига до 25–30 000 тираж. Той привлича за сътрудници мнозина известни български писатели, като Дора Габе, Елисавета Багряна, Чичо Стоян, Асен Разцветников, Йордан Стубел, Веса Паспалеева, Елин Пелин, Ангел Каралийчев; и художници, като Илия Бешков, Стоян Венев, Вадим Лазаркевич, Цанко Лавренов, Златю Бояджиев.

Самият редактор на „Детски живот“ разгръща в списанието си своята писателска дарба — с името си или с псевдонима Чик Чирик публикува множество творби. Един от най-продуктивните и талантливи български белетристи през 30-те и 40-те години на миналия век, Еню Кювлиев е автор на 14 книги за деца. По-стойностни сред тях са: „Докато се пече питката“, „Отплатата на Ваклушка“, „На дядо Мирчовото коляно“, „Хълмът на доблестта“, които имат по няколко издания. В други свои книги той показва вкус и художествено умение в преразказването на народните приказки и при авторизирания превод — такива са: „Свилената пеперуда“, „Светът на мъртвите“, „Малки приказки с голяма поука“. Много творби на Еню Кювлиев са разпръснати в различни вестници и списания у нас и в чужбина, а в архива му (предаден безвъзмездно на Народна библиотека „Иван Вазов“) се съдържат и неиздадени творби, спомени, писма на видни български писатели. Най-популярното произведение на писателя е романът „Чичо Пей и Асма бей“ (1940 г.). Той е изграден като поредица разкази за приключенията на две селски момчета. В лудориите героите са в стихията си.

Уволнен и отстранен от активна редакторска и писателска дейност след 9 септември 1944 г., към края на живота си Еню Кювлиев получава признание за делото си, когато се празнува неговият 80-годишен юбилей. Чрез настоящия сборник читателите ще имат възможност да се запознаят с някои от произведенията на този талантлив автор.

Издание:

Автор: Еню Кювлиев

Заглавие: Приказки и легенди

Издание: първо

Издател: Издателска къща „Хермес“

Град на издателя: Пловдив

Година на издаване: 2009

Тип: сборник

Националност: българска

Печатница: „Полиграфюг“ АД — Хасково

Отговорен редактор: Венера Атанасова

Художник на илюстрациите: Борис Николов Стоилов

Коректор: Ева Егинлиян

ISBN: 978-954-26-0761-8

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/13891

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Приказки

Присъдата на лъва

Неволя. Абисинска басня

Царските обуща

Маймуна съдия

Мъдрецът и неговата жена

Скъпо платен съвет

Нуширван и старецът

Мъдрият съдия

Петел и лисица

Старческа поука

Досетливият работник

Мъдрият старец. Арабска приказка

Лоша жена

Мъдрият кадия. Арабска приказка

Последно желание

Бъбривата костенурка

Ваклушка

Маймуна и крокодил

Юнак Петльо

Най-скъпото

Справедливият султан

Строгият мандарин и умният син

Бекри Муйо

Елхата

Храбрият японец

Братска любов

Малка приказка с голяма поука

Правилна присъда

Остроумният крадец. Индийска приказка

Лунният лъч. Японска приказка

Градината на вдовицата

Халифът Махади

Най-добрият лекар

Гладна година

Сиромах и богаташ

Скъперник и шегаджия

Мъдрият просяк

Бекировият бакшиш

Жестокият принц и арабинът

Свилената пеперуда

Измаменият Вълчо

Великденска приказка

Приказка

Докато се пече питката

Отмъщение

Бикът

Майка

Лисицата

Заешките потури

Най-храбрият

Косъмът

Щъркеловата воденица

Гостите на дядо Мирчо

Легенди

Хълмът на доблестта. Тракийска легенда*

Томбул джамия. Шуменска легенда

Заръката на дядо Божил

Босилка

Храмът на победата*

Бележка за автора

Допълнителна информация

Заслуги