ЛОРА ДЖО РОУЛАНД

ОТОМЕ

Превод: Жана Тотева

chitanka.info

Япония, Едо, май 1704 г.

В един от богатите квартали на Едо млада жена на име Цурухиме умира от едра шарка. Мирисът на тамян ще заличи зловонието, но основният въпрос ще остане във въздуха, а именно: „Кой ще съобщи на шогуна, че дъщеря му е мъртва?“.

Вестта за смъртта на Цурухиме се разпространява светкавично из висшите кръгове на Япония. Изправен пред избора да посочи наследник, шогунът се спира на Йошисато седемнайсетгодишния син на Янагисава, представен му чрез измама като истински негов син.

Голямото земетресение, което разлюлява Япония през 1703 г., изравнява със земята по-голямата част от Едо, предизвиква огромна вълна цунами, причинява смъртта на хиляди хора и слага началото на поредица от нещастия. В ритуален опит да доведе подобри времена правителството сменя името на ерата от Генроку на Хоей. Но и това не помага. През май 1704 г. на двадесет и седем годишна възраст умира дъщерята на шогуна Цурухиме. Нейната смърт има сериозни последици за бъдещето на режима Токугава. Тя е единственото дете на шогуна. И практически няма вероятност той да има други деца. Смъртта на Цурухиме го лишава от шанса да има внук, който да наследи трона. Изправен пред мисълта за смъртността си, той е поставен под натиск да избере наследник. Според някои исторически източници дворцовият управител Янагисава, дългогодишният съветник на шогуна, се опитва да представи своя собствен син. Йошисато, за син на шогуна. Ако успее. Йошисато ще бъде следващият шогун, а Янагисава ще управлява Япония чрез него. Други източници отричат тази история. Но дори и Янагисава да се е опитал да осъществи подобен дързък план, не е успял. Шогунът осиновява племенника си Токугава Иенобу, и го определя за свой официален наследник и приемник на трона. Но въпреки това проблемите продължават. През 1704 г. майката на шогуна, госпожа Кейшо, умира на седемдесет и осем годишна възраст. През 1707 г. ново земетресение разтърсва Япония и Фиджи изригва. През 1709 г. шогунът умира от морбили по време на епидемия. Иенобу става шогун.

„Дъщерята на шогуна“ е епизод в моята версия на това какво би могло да се е случило в онези бурни, размирни времена.

ЕДО[1] МЕСЕЦ 4

ХОЕЙ, ГОДИНА I[2]

(ТОЕСТ ТОКИО, МАЙ, 1704)

[1] Старото име на Токио. Столица на Япония от 794 до 1868 г. е Киото (Хеянкио) — бел.ред. ↑

[2] Март 1704 до април 1711 г. — бел.ред. ↑

ПРОЛОГ

Стенания изпълваха стаята, осветена от един-единствен мъждукащ фенер. Под юргана на леглото се гърчеше млада, измършавяла жена. Лицето й, грозна маска от подути гнойни пъпки, бе покрито със сиви струпеи, които скриваха чертите й, затваряха очите й и се впиваха в устните й като пиявици. Пришките по скалпа й сълзяха и пускаха кървава слуз върху възглавницата през остриганата коса. Тя скимтеше в агония, треска и делириум.

Една сестра, облечена в синьо кимоно, забулена в бяло було, коленичи до леглото. Тя потупа младата жена по ръцете, които бяха в ръкавици, за да не разчесва пъпките, и й зашепна успокоително. Върху една ниска масичка, поставена на настлания с татами под, имаше тасове, намокрени парчета плат и керамични бурканчета с лекарства, а върху друга бяха наредени множество месингови тамянови кадилници. Димът от тях насищаше въздуха с горчива, остра мъгла, имаща за цел да прогони злите духове на болестта. През върбалака на мочурищата, изобразени на фреските по стените, надничаха чапли, жерави и гъски, като лешояди, чакащи за прясна плячка. Нарисуваните водни лилии сякаш се разлагаха в зловонието на загниващата плът на младата жена.

На вратата висеше завеса от бяла марля. Зад нея се суетяха две неясно очертани фигури. Застанали в тъмния коридор пред стаята на болната, те надничаха през крехката преграда, която ги предпазваше от заразяване. Едната фигура бе на мъж, облечен в копринено кимоно с пищни щамповани мотиви, връхно палто и развяващи се шалвари. Къси крака крепяха дългия му торс с широки рамене. Темето на главата му бе обръснато в самурайски стил — косата му, стегната в обичайния кок, лъщеше, обилно намазана с масло от голтерия. Придружаваше го една стара жена. Скромната й сива дреха скриваше слабо и безформено тяло, досущ като на скелет. Изпъстрената със сребърни кичури черна коса, свита на кок и забодена с гребени от японски лак, обрамчваше тясно лице, чиято дясна страна бе обезобразена, с мускули, свити на топка, а окото й бе наполовина затворено, сякаш я болеше.

— Нищо ли повече не може да се направи за нея? — попита мъжът.

— Нищо, според лекарите. — Дикцията на жената беше ясна, културна. — Казват, че едрата шарка невинаги е фатална, но при Цурухиме тя е в тежка форма. — После добави сприхаво: — Нещо, което би трябвало да си чул, ако се беше прибрал вкъщи през последните няколко дни.

Ядосан, мъжът зае отбранителна позиция:

— Имах много важна работа.

— И какво би могло да е по-важно от това да си до смъртния одър на съпругата си?

Мъжът си пое въздух през зъбите.

— Дано поне не продължи дълго!

— Сигурно ще си много доволен — каза възрастната жена.

— Не мисля за себе си — намусено отвърна мъжът. — Мисля за Цурухиме. Не искам да страда и да се мъчи повече.

— Колко жалко, че не беше толкова загрижен за нея, когато това все още би могло да има някакво значение.

Мъжът хвърли ядосан поглед към старицата.

— Слава на боговете, вече няма да ми се налага да търпя такава дърта сплетница като теб да ми се меси в работите.

Жената стоеше неподвижно, като поразено дърво в буря. Обезобразеното й лице се втвърди от решимост да обуздае гнева си.

— Трябва да благодариш на боговете, ако не те накажат за злините ти някой ден!

Движенията на младата жена в стаята спряха. Стенанията й затихнаха до слаб хленч, после престанаха съвсем. Мъжът и старицата наблюдаваха в жлъчно мълчание. Дишането на младата жена се ускори, стана по-шумно, после спря. Гръдта й се надигна и отпусна за последен път.

Старицата пристиска ръка върху устата си. По пръстите й се стекоха сълзи. Мъжът изду бузи и издаде звук, който изразяваше по-скоро облекчение, отколкото съжаление.

Сестрата вдигна чифт дървени пръчици, обвити с памук в краищата. Натопи памука в чаша вода. Навлажни напуканите, изприщени устни на младата жена, извършвайки свещенодействието на мацугоно-мизу — водата на последния миг, финалния опит за съживяване на мъртвеца. Младата жена не преглътна и не помръдна. Водата покапа от устните й, проблясвайки в светлината на фенера. Сестрата погледна към вратата и поклати глава.

Двамата зрители стояха обединени от мрачни предчувствия. Поне единият от тях знаеше, че тази смърт изглежда по-сложна, отколкото изглеждаше. И двамата знаеха, че тя ще има сериозни последици. Старицата се обърна към мъжа. Плачещите й очи бяха толкова пълни с печал, че той не можеше да ги погледне. Тя заговори с предизвикателен тон.

— Кой иска да каже на шогуна, че дъщеря му е мъртва?

1. ГЛАВА

Пет месеца след земетресението в Едо замъкът представляваше гигантска строителна конструкция, извисяваща се на хълма над града. Нови каменни подпорни стени крепяха възходящите слоеве на терасираната земя. Стражевите кули над стените се катереха все по-високо нагоре, докато зидарите ги поправяха. Сградите вътре в дворовете на всяко ниво бяха опасани от мрежите на бамбукови скелета, които гъмжаха от работници. Оживяван от човешката дейност, замъкът изглеждаше така, сякаш се движи в скелето, като живо същество, борещо се да се измъкне от пашкула си. Навсякъде из осветения от слънцето град отдолу се чуваше звън на триони и чукове — рождените викове на един град, издигащ се от руините с бясно, неистово темпо.

Дворцовият управител Сано Ичиро водеше процесия от служители самураи към двореца, сърцето на замъка, намиращ се на най-високата тераса. Кафявите керамични керемиди, наскоро излезли от пещта, блестяха върху новите, свързани помежду си конструкции, чиито чемберосани стени бяха покрити с ослепително бяла хоросанова мазилка. Нови фиданки бяха заменили изкоренените от земетресението или изгорените от последвалия пожар стари дървета. Нов бял чакъл покриваше пътеките, по които Сано и колегите му вървяха през глъчката, идваща от строежа и другите части на двореца. Въздухът проблясваше от дървените стърготини, които падаха на черните церемониални одежди на мъжете, украсени със златните им фамилни гербове, по избръснатите им темета, по намазаните им с благовонни масла кокове и по двата меча, които всеки от тях носеше на кръста си.

Огами Каору, член на Съвета на старейшините, който представляваше главния управляващ орган на Япония, вървеше до Сано.

— Каква е причината за това спешно събрание?

След земетресението той бе остарял много бързо, както и почти всички други познати на Сано. Тъжните бръчици на доскоро младежкото му лице се съчетаваха с преждевременното побеляване на косите му.

— Колкото ти можеш да отгатнеш, толкова и аз.

Земетресението не бе пощадило и Сано. На четиридесет и шест годишна възраст, той се чувстваше два пъти по-стар. Всяка сутрин, когато се погледнеше в огледалото, виждаше още сиви нишки в черните си коси, а бръснатото му теме блестеше в сребрист оттенък. Бе работил ден и нощ, в продължение на цели пет месеца, за да възстанови града и обширните отдалечени райони, разрушени от земетресението.

— Заместник-главнокомандващият на шогуна е в същото информационно затъмнение, както и всеки друг, а? — каза Огами. — Това е лош знак.

Процесията тръгна нагоре по стъпалата към двореца, мина покрай часовите и влезе в приемната зала. Сладката миризма на свежо дърво и нови татами облагородяваше въздуха. Нова фреска украсяваше стената зад подиума — пурпурни ириси, цъфтящи покрай синьо-сребриста река на златист фон. Покрай стените бяха подредени повече войници от обичайното. Генерал Исогай, командирът на армията на Токугава, бе до подиума. Тялото му бе все така яко и мускулесто, кръглата му глава изпъкваше над дебелия му врат, но цветът му беше прекалено червен.

Докато мъжете коленичеха на местата, определени от ранга им, се надигна ропот.

— Защо са всички тези допълнителни войници? Да не би шогунът да очаква да се стигне до някакви насилнически действия?

— Може, ако става дума за нова серия повишения и понижения.

— Странни времена настанаха. Дори ако си се представял великолепно на поста си в продължение на години, пак има възможност да бъдеш понижен, за сметка на някой, който може да достави провизии от провинциите или да внесе допълнителни данъци в хазната на правителството.

— Колко още подобни катаклизми може да понесе всеки?

Земетресението бе разрушило повече кариери, отколкото Сано си бе дал труд да запомни. Той седеше на издигнатата секция на пода непосредствено под подиума. Огами и другите четирима възрастни мъже от Съвета на старейшините седяха в редица от дясната му страна. Генерал Исогай дойде и тромаво се стовари на колене от лявата страна на Сано. Изхриптя и се хвана за гърдите. Въздухът се изпълни с телесна топлина и с мирис на пот. Нервите на Сано вибрираха от напрежението, което се бе натрупало в атмосферата след земетресението. Непрестанната работа бе подложила на изпитание издръжливостта на колегите му и на него самия, и бе изчерпала физическите и умствените им резерви. Той също не знаеше колко още ще могат да понесат те.

Вратата зад подиума се отвори. Мърморенето мигом стихна при появата на шогуна. Той изглеждаше с десетилетие по стар от петдесет и осемте си години, макар Сано да знаеше, че не си е помръднал и пръста за възстановяването на разрушенията от земетресението. Крехките му рамене под златните брокатени одежди бяха прегърбени. На плешивата му глава, на която едва имаше коса за малък кок, бе поставено цилиндрично черно кепе — знакът на неговия ранг. Кожата на аристократичното му лице приличаше на намачкана, жълтеникава хартия. Облягаше се на дванадесетгодишния син на Сано — Масахиро.

Момчето настани шогуна на възглавниците върху подиума, после коленичи зад него. Косата му бе сресана на дълъг перчем, вързан с лента, в стила на самурай, който все още не е достигнал пълнолетната възраст от петнадесет години. Той бе висок и строен, силен от упоритите упражнения по бойни изкуства, а от хубавото му, зряло лице, гледаха интелигентни очи. Щом погледнеше сина си, всеки път Сано пламваше от гордост. Масахиро заемаше длъжността ръководител на частните покои на шогуна, пост, който си бе извоювал, доказвайки способностите си, след като по-възрастни и по-квалифицирани прислужници бяха загинали в земетресението.

Всички се поклониха на шогуна. Той вдигна ръка във формален, небрежен поздрав и заговори:

— Преживяваме, ъъъ, доста мрачни дни след земетресението. Това беше най-ужасното природно бедствие в моето управление. — Някакъв нов трепет мъчеше тъничкия му глас. — Надявах се, че като се промени името на ерата от Генроку на Хоей, нещата може да се оправят. — Винаги когато някакво нещастие нападнеше Япония, императорът обявяваше нова ера, в ритуален опит да доведе по-добри времена. — Но уви, не стана. Боя се, че имам ужасни новини. Моята дъщеря Цурухиме умря от шарка снощи.

Сано и останалите мъже в стаята свалиха погледи надолу, разтревожени от новината за още една смърт. Жертвите на земетресението надвишаваха сто хиляди души — по-голямата част бяха смазани по време на труса, други изгоряха в пожарите, удавиха се в придошлите цунамита или загинаха от болестите, разразили се впоследствие. Сано си помисли за Фукида, един от любимите му васали, който също бе намерил смъртта си. Чувстваше се късметлия, но същевременно и виновен за това, че съпругата му и двете му деца бяха живи и невредими, и се чувстваха добре. Почувства сигнал за тревога във въздуха, като воал от дим.

Никой не познаваше лично Цурухиме. През целия си живот тя бе живяла в уединение. Присъстващите се разтревожиха не толкова от нейната кончина, колкото от отражението на трагичното събитие върху шогуна, чиито прищевки властваха над живота и смъртта на всички.

— Противоестествено е да надживееш собственото си дете! Как можа да се случи точно на мен? — Гневът запали по едно червено петно на всяка от жълтеникавите бузи на шогуна. — Това не е честно!

Той очевидно бе забравил колко много родители бяха загубили децата си наскоро, по време на бедствието. Сано не се изненада от факта, че шогунът е по-загрижен за своите чувства, отколкото за смъртта на дъщеря си, която бе починала съвсем млада, едва на двадесет и седем години — той бе най-егоистичният човек, когото познаваше.

— Но поне съм доволен, ъъъ, че бях далеч от Цурухиме, когато е заболяла. Защото и аз можех да се разболея от шарка! — Шогунът изглеждаше ужасен от тази мисъл, вместо да съжалява, че не я е посетил или че не се е сбогувал с нея. — Нейната съдба ме накара повече от всякога да осъзная смъртността си. Аз също бих могъл внезапно да бъда отнесен от злия дух на смъртта! И ето заради това… — Той направи пауза, за да предизвика напрежение. — Дойде моментът, ъъъ, да определя моя наследник.

Прокашлянията на присъстващите замаскираха уплашените възклицания. Много години членовете на клана Токугава се състезаваха да манипулират шогуна да завещае шогуната на някое от техните деца. Служителите бяха подкрепяли различни претенденти в надеждата за тяхното благоволение впоследствие, в случай на успех. Същото правеха и даймио — феодалните владетели, които управляваха японските провинции. Сега спекулациите и състезанието бяха на път да приключат. Взрив от ужас избухна в Сано.

Той знаеше какво ще се случи. Беше се борил да го предотврати, но не бе успял.

— От много години отлагам да определя наследник, защото, ъъъ, нямах син — каза шогунът. — Нямах желание да осиновя някой мой роднина като наследник. — Това бе обичайната практика при мъже, които оставаха без синове, но шогунът отчаяно искаше да бъде наследен от плод на собствените си чресла. — Молих се да стана баща на мъжко отроче. Надявах се, че поне Цурухиме, ъъъ, ще ми роди внук, който да е мой пряк потомък. Е, и тази надежда изчезна. Благодарение на боговете, аз повече не се нуждая от нея.

Облекчението в гласа му силно подразни Сано, който безкрайно много обичаше собствената си малка дъщеричка Акико и не можеше да си представи да я третира просто като стока за разплод.

— Но боговете са ме благословили със син, за чието съществуване доскоро нямах никаква представа. Сега ви представям моя официален наследник. — Шогунът плесна с ръце. — Ето, Токугава Йошисато, моят новооткрит син, следващият управник на Япония.

Вратата встрани от подиума се отвори. Един млад самурай излезе от нея и се качи до шогуна. Набитото му, жилаво тяло бе облечено в сребристи одежди със златисто медни оттенъци. Той коленичи от дясната страна на шогуна. Имаше хубаво, широко лице с овална брадичка, а косо поставените му очи бяха сериозни и предпазливи. Публиката реагира на появата му с изражения, вариращи от одобрение до предпазливост и до ужасен гняв, какъвто чувстваше Сано.

— Ако Йошисато наистина е син на шогуна, тогава и китовете ще могат да летят — измърмори генерал Исогай.

Всеизвестен факт бе, че шогунът предпочита секса с мъже, вместо с жени. Това, че имаше дъщеря, беше истинско чудо. Сано не можеше да повярва, че шогунът е баща на Йошисато дори и в най-смелия полет на въображението си.

— Милостиви богове! — прошепна старейшината Огами. — Това наистина се случва. Шогунът ще постави мнимия си син начело на правителството!

Йошисато седеше неподвижен и спокоен, с впечатляващ за седемнадесетте му години самоконтрол. Сано го познаваше съвсем бегло, но подозираше, че е достатъчно умен, за да разбира, че макар да не е лишен от поддръжници, искащи той да наследи режима, има и много политически врагове, които биха искали да видят как изчезва от лицето на земята, включително и приятелите на Сано.

След Йошисато на подиума се качи още един мъж.

— А ето и осиновителя на Йошисато — моя добър приятел Янагисава Йошиасу — каза шогунът.

Янагисава беше единственият познат на Сано, чийто външен вид се бе подобрил след земетресението. Бедствието сякаш бе укрепило неговата висока, стройна фигура и увеличило поразителната му мъжествена красота. Кожата му сияеше от здраве, тъмните му, бистри очи блестяха.

Силна омраза закипя у Сано, докато гледаше как Янагисава коленичи отляво на шогуна. Двамата с Янагисава бяха врагове от петнадесет години, откакто Сано постъпи на служба при шогуна. Янагисава, който по това време бе дворцов управител, видя в негово лице съперник. И започна да прави всичко по силите си, за да унищожи Сано — саботираше работата му, подронваше авторитета му, подливаше му вода пред шогуна. Стандартна практика беше служителите да си служат с интриги, злепоставяне и мошеничества, за да се домогнат до по-висши постове, но Янагисава, освен всичко бе изпратил убийци срещу Сано и бе нападнал семейството му. Докато отбраняваше себе си, рода си и честта си, Сано също бе нанесъл на Янагисава няколко сериозни удара. Съперничеството помежду им вървеше в непрестанен цикъл. Съдбата се усмихваше на единия и изневеряваше на другия, и обратно. Сега Янагисава се смееше безочливо и триумфално в лицето на Сано.

Макар че понастоящем той бе дворцов управител, по-силният в кръвната им вражда, а Янагисава нямаше никакъв пост в правителството, се явяваше осиновител на официалния наследник на шогуна. Той току-що бе спечелил най-голямото си предимство пред Сано: влияние върху следващия шогун, солидна опора за бъдещето. И Сано знаеше, че той го бе постигнал с чиста, възмутителна измама.

— „Осиновител“, задника ми осиновител. — Лицето на генерал Исогай почервеня от яд.

— Ако той не е истинският баща на Йошисато, тогава аз съм императорът на Китай — прошепна Огами.

Шогунът сияеше, седнал като в капан между Янагисава и Йошисато. Всички присъстващи се обърнаха към Сано. Враждебност блестеше в очите на онези, които бяха решили да повярват, че Йошисато е син на шогуна и одобряваха решението за обявяването му за наследник. Сано чувстваше и как надеждата на съюзниците му, които не вярваха и не одобряваха случващото се, го бодеше като игли, забити в кожата му.

— Това е последният ти шанс да попречиш на най-злия си враг и на копелето му да завладеят Япония — прошепна му генерал Исогай.

— Дай най-добрия си изстрел — подтикна го и Огами с тих, трескав глас.

Сано беше лидерът на хората, които се опитваха да отстранят Йошисато. Съюзниците му или се страхуваха твърде много, или бяха достатъчно благоразумни, за да се нагърбят с тази работа. Сано не знаеше дали фактът, че той се е ангажирал с нея, е израз на по-голям кураж или на по-голяма глупост, но той трябваше да обезвреди Янагисава, или Янагисава щеше да вземе не само мястото му в двореца, а и главата му. А и негов дълг бе да предпази своя господар и режима Токугава от заговора на Янагисава за заграбване на властта. Това беше Бушидо, Пътят на война, самурайският код на честта, по който живееше Сано.

Преди да успее да заговори, един мъж в предната редица на по-ниското ниво на пода се изправи на коленете си. Имаше закърняла фигура с гърбица. Това беше Токугава Иенобу, синът на покойния по-възрастен брат на шогуна.

— Чичо, моля те да ме извиниш. — Гласът му звучеше така, сякаш с огромни мъки го изцеждаше от себе си. Горните му зъби стърчаха над ненормално малката му долна челюст. Тези деформации произтичаха от наследствено костно заболяване. — Трябва да кажа, че този момент е изключително неподходящ за определянето на наследник.

Раменете на Янагисава леко се повдигнаха: той очакваше възражение от страна на Иенобу и не се боеше от него. На лицето на Йошисато падна сянка на предпазливост.

— Не те извинявам — сопна се шогунът. — Защо пък да е неподходящ, обясни ми, моля ти се!

— Вие току-що преживяхте трагичната загуба на вашата дъщеря — каза Иенобу. — Емоциите влияят на преценките ви.

— Негово превъзходителство осъзнава, че е от неотложна важност да обяви наследника си — намеси се Янагисава с мек, разумен глас. — Неговият син е законният му приемник.

— Защо не можеш да бъдеш щастлив заради мен, заради това, че имам наследника, който винаги съм искал? — изскимтя шогунът към Иенобу. — Защо искаш да изпариш, ъъъ, удоволствието ми?

— Това е последното нещо, което искам да направя, чичо — каза Иенобу, който толкова отчаяно искаше да избегне гнева на шогуна, колкото и да промени мнението му. — Просто мисля, че би трябвало да обмислите алтернативите, преди да вземете такова сериозно решение за бъдещето на режима.

Шогунът объркано се намръщи:

— Какви алтернативи?

— Почитаеми татко, може би Иенобу иска той самият да бъде номиниран за ваш приемник.

Йошисато говореше с почтителен тон, докато излагаше основните мотиви на съперника си.

— Вярно ли е това, племеннико? — запита шогунът. Той мразеше амбициозни хора, които открито се домогваха до благоволението му.

— Съвсем не, чичо — побърза да каже Иенобу.

Сано обаче знаеше, че Иенобу е положил огромни усилия, за да спечели благоразположението на шогуна. Преди Йошисато да се появи на сцената, Иенобу беше очевидният наследник. Силното желание на племенника да се отърве от младежа и да си възстанови предишния статут бе очевидно за всеки, освен за шогуна.

— Просто вие научихте за Йошисато съвсем наскоро… и при толкова странни обстоятелства.

Иенобу се плашеше да заяви, че не вярва Йошисато да е дете на шогуна. Сано скочи в огъня, въпреки че оспорването на решението на шогуна, дори и за негово добро, го изправяше на тесен път, граничещ с държавната измяна. Да се обяви срещу новопоявилия се наследник на шогуна, означаваше открито да рискува живота си.

— „Странни“ е слабо казано, Ваше Превъзходителство. — Сано повтори историята, която Янагисава бе разказал, когато внезапно бе пробутал Йошисато на шогуна. — Преди осемнадесет години дворцовият астроном разчита пророчество в звездите: Вие ще станете баща на син, но ако той не бъде скрит още от раждането му, вие ще бъдете убит в земетресение, което ще порази Едо през шестнадесетата година на Генроку…

Иенобу хвърли благодарствен поглед към Сано и продължи:

— Астрономът доверява пророчеството си на Янагисава. Янагисава нарежда да му се докладва за всяка бременна жена от женските покои в двореца — на него и на никой друг. Скоро подир това вашата наложница госпожа Сомеко открива, че очаква дете от вас. Тя казва на Янагисава, който я прибира в своя дом. Там тя ражда Йошисато.

— Янагисава осиновява и отглежда Йошисато като свое собствено дете — продължи Сано. — Той крие кой е истинският баща на детето. Преди пет месеца земетресението се случва, точно по разписание. Ваше превъзходителство оцелява. Опасността е преминала. Янагисава разкрива тайната: Йошисато е ваш син.

Янагисава бе вкарал Йошисато на първо място в линията на унаследяване, за да си гарантира, че той — като осиновител — ще бъде мощта и властта зад следващия диктатор.

Шогунът се усмихваше и кимаше, докато слушаше, като дете, което се радва на любимата си приказка за приспиване.

— Не е ли това наистина едно необикновено чудо?

— Толкова е необикновено, че според мен не би трябвало да го приемате безрезервно.

Лицето на шогуна се помрачи от раздразнение.

— Ъъъъ, да, ти каза същото, когато за пръв път чу за Йошисато. И аз помислих, че имаш основание.

— Ето затова посъветвах Негово Превъзходителство да възложи на теб да разследваш произхода на Йошисато — любезно каза Янагисава.

Сано подозираше, че Янагисава е предложил разследването, защото е сигурен, че няма да открие никакво доказателство, което да разобличи лъжата му за Йошисато.

— Разследването ми още не е приключило — отговори той.

— Имахте четири месеца — каза Йошисато. Под младия му мъжествен глас се криеше острие от стомана. — Доказахте ли, че шогунът не е мой баща?

— Не — призна Сано. — Но не съм доказал и че Негово Превъзходителство ви е баща.

Той беше разпитвал служители, наложници, пазачи и слуги в женските покои на двореца, които бяха живели или работили там, когато Йошисато е бил заченат. Обратно на всеизвестния факт, че шогунът почти никога не е спал с жена, свидетелите се кълняха, че той е прекарал много любовни нощи с госпожа Сомеко. Сано подозираше, че те са подкупени или заплашени от Янагисава.

— Моят доктор анализира чертите на Йошисато и откри, ъъъ, поразителни прилики с моите — каза шогунът. Сано хвърли съмнителен поглед към Йошисато. Младежът никак, ама никак не приличаше на шогуна. — И госпожа Сомеко може да свидетелства, че аз съм бащата на Йошисато.

— Тогава защо не го е направила? — обърна се Сано към Янагисава. — Защо я държиш затворена в къщата си, вместо да ми позволиш да я разпитам?

— Тя е прекалено деликатна, за да бъде подлагана на разпит — каза Янагисава.

— И астрономът ли е прекалено деликатен? Не можах да разпитам и него. Изглежда е изчезнал!

Янагисава се усмихна самодоволно.

— При целия си детективски опит, защо не можеш да го откриеш?

Той намекваше за предишната длъжност на Сано като сосакан сама на шогуна — неговия най-почитаем следовател на събития, ситуации и хора. Сано подозираше, че няма да може да открие астронома, защото Янагисава вече го бе убил.

— Ти си единственият свидетел на пророчеството на астронома относно Йошисато и земетресението. — Той се обърна към шогуна. — Склонен ли сте да приемете произхода на Йошисато въз основа на думата на един-единствен свидетел? — Сано вярваше с цялото си сърце, че Йошисато е син на Янагисава, който го пробутва за дете на шогуна.

Шогунът упорито сви тънките си устни.

— Да. Янагисава е мой скъп стар приятел. Аз му вярвам безрезервно. Той иска най-доброто за мен. Той не би излъгал.

— Ако той иска най-доброто, тогава би трябвало с радост да помогне на моето разследване. — Сано отново се обърна към Янагисава. — Защо не посъветваш Негово Превъзходителство да ми даде малко повече време? Защо не ми позволиш да разпитам госпожа Сомеко и астронома? Със сигурност най-доброто би било проучването на произхода на Йошисато да бъде завършено, за да не може никой да оспорва неговото право да управлява Япония.

От публиката се надигна одобрително мърморене. Сано си даде сметка, че неговите съюзници мислят, че той все още има шансове да докаже, че Йошисато е самозванец, а поддръжниците на Янагисава явно бяха убедени, че произходът на Йошисато ще бъде потвърден.

— Би ли предпочел Ваше Превъзходителство да рискува с поставянето на един човек, който не е ваша кръв и плът, начело на диктатурата Токугава? — попита Сано.

Шогунът се сви при този кошмарен сценарий.

— Амиии…

— Добър удар — прошепна старейшината Огами на Сано.

Йошисато докосна ръкава на шогуна.

— Моля да ме извините, но ако има и най-малка вероятност аз да не съм наистина ваш син, то бих предпочел да си тръгна, вместо да наследя място, което не заслужавам.

Поведението му преливаше от искреност.

Публиката зашумя изненадано. Кой би отхвърлил шанса да стане шогун? Сано отвори уста да обяви, че Йошисато блъфира и да каже на шогуна да го пусне да си върви. А също и Иенобу. Но Янагисава изпревари и двамата.

— Колко безкористен и самоотвержен е Йошисато! — почтително каза той. — Готов е да пожертва правото си да управлява Япония, за да няма никакви съмнения и да предпази Ваше Превъзходителство.

— Леле, какъв изпечен измамник е това копеле! — промърмори генерал Исогай.

Шогунът гледаше Йошисато с благоговение и избърса една сълза от окото си. Янагисава продължи.

— Изборът е ясен, Ваше Превъзходителство. Послушайте дворцовия управител Сано и прогонете Йошисато. Или приемете Йошисато за ваш син и бъдете щастлив.

— Това не са единствените възможности — възрази Сано. — Ваше Превъзходителство може да позволи разследването да продължи и ако то потвърди произхода на Йошисато, тогава вие спокойно ще можете да го номинирате за ваш приемник.

Иенобу се вкопчи в шанса да възстанови собствената си надежда да наследи диктатурата.

— А ако произходът му се окаже фалшив, ще предотвратите допускането на ужасна грешка.

Шогунът се разкъсваше от колебание. Никой не помръдваше, никой не издаваше и звук. Напрежението изсмука въздуха в залата. Сано едва дишаше. Шогунът се взираше с проучващ поглед в Иенобу. Видимо отблъснат от физическите недъзи на племенника си — другият му възможен избор за наследник, — той сграбчи ръката на Йошисато и заяви:

— Йошисато е мой син, мой наследник по право и мой приемник!

Присъстващите се поклониха на своя бъдещ господар с доволен шепот и примирени въздишки. Сразен, Иенобу рухна. Йошисато се поклони в знак на признателност. Янагисава отправи самодоволен поглед на Сано. Никоя друга битка, която Сано бе водил с отколешния си враг, не бе имала такъв съдбовен характер като тази, която току-що бе загубил.

— Сега, след като всичко е уредено, аз трябва да обявя още нещо — каза Янагисава. — Ще има някои промени в правителството. — Атмосферата се нажежи от паника, тъй като присъстващите осъзнаха, че е на път да започне чистка. Погледът на Янагисава се фиксира върху Иенобу. — Вие не сте необходим повече.

Мършавата челюст на Иенобу увисна.

— Какво? — извряка той.

Янагисава се усмихна.

— Чухте ме.

— Почитаеми чичо…

Шогунът махна с ръка, сякаш отпъждаше муха.

— Уволнен си. Махай се!

Въплъщение на гнева и неверието, тътрейки крака, Иенобу се изниза от залата. Сано подуши железния мирис на кръв във въздуха, защото всички осъзнаха, че след като роднината на Токугава би могъл да бъде изхвърлен от двора, никой не е в безопасност.

— Огами сан — каза Янагисава, — вие сте освободен от мястото ви в Съвета на старейшините.

Ужасът изравни цвета на лицето на Огами с побелялата му коса.

— Но… аз съм на този пост от двадесет и пет години!

— Двадесет и пет години е предостатъчно време — отвърна Янагисава.

На Сано му беше много неприятно да вижда приятеля си толкова разстроен, но не по-малко неприятно му бе, че губи главния си съюзник в Съвета на старейшините, затова реши да се намеси.

— Старейшината Огами е един от най-компетентните съветници на Негово Превъзходителство.

— Компетентността не е проблемът — каза Янагисава. — Проблемът е лоялността. Негово Превъзходителство иска да бъде сигурен, че може да разчита на висшите си служители да бъдат лоялни към Йошисато. А той не може да разчита на Огами сан в това отношение.

Янагисава посочи към вратата.

Огами закуцука натам като ранено животно.

— Генерал Исогай — продължи Янагисава. — Вие сте понижен в чин капитан на армията, базирана в Езогашима.

Езогашима беше най-отдалеченият северен остров на Япония. Пламналото лице на генерал Исогай доби пурпурен оттенък.

— Не! — изрева той, стискайки юмруци. — Не можеш да ми причиниш това! Няма да отида!

— Той е най-квалифицираният армейски командир — възрази Сано. — Ние се нуждаем от него за отбраната на страната ни.

— На него не може да се разчита, че ще отбранява Йошисато. — Янагисава знаеше, че генерал Исогай е сред тези, които се бяха опитвали да блокират определянето на Йошисато за наследник. Той махна на войниците. — Можете да отидете доброволно, или пък не. Но във всеки случай, ще отидете.

Заплашен от насилствено изхвърляне от своите бивши войници, генерал Исогай се изправи. Той излезе с гордо вдигната глава, мърморейки проклятия. Сано почувства студенина от празните пространства от двете си страни. В този миг Янагисава насочи хищническия си взор към него:

— Аз поемам поста на дворцов управител!

Янагисава сияеше от триумф — той бе измъкнал от Сано поста, за който се бяха борили с години, и вероятно щеше да го задържи през целия си живот, през остатъка от управлението на шогуна и после и при Йошисато.

— Колкото до теб…

Сано знаеше, че няма смисъл да спори, да се гневи или да умолява шогуна, който избягваше да го погледне в очите. Той демонстрира стоическо достойнство въпреки ужаса, който бе сграбчил сърцето му. Янагисава не просто щеше да го уволни или понижи. Прекалено много кръв имаше между тях. Това беше краят.

Янагисава се усмихна на Сано. След всички тези години на кръвна вражда те бяха развили почти мистична връзка; всеки можеше да прочете мислите и емоциите на другия. Сано погледна към сина си Масахиро, коленичил на подиума зад шогуна. Той бе твърде млад, за да скрие страха си, но не чак толкова, за да не разбере, че Янагисава ще прати цялото семейство на баща му на смърт, за да не остане никой, който да отмъсти за тях. Присъстващите на събранието стояха притихнали, напрегнати в очакване да чуят съдбата на Сано. Шум като от свличане на големи скални маси дойде от строителната конструкция отвън.

— Ти ще поемеш поста на главен магистрат по възстановяването — каза Янагисава.

Вълна от изумление премина през множеството. Масахиро зяпна. Сано не можеше да повярва на ушите си. Като главен магистрат по възстановяването той щеше да надзирава процеса на превръщането на купчината руини в нова столица. Янагисава го оставяше жив, и дори го запазваше в режима. Защо?

Янагисава продължи бързо да изрежда имена, понижения, пенсионирани, трансфери, преназначения. Сано наблюдаваше как съюзниците му напускат залата. Повечето крачеха стоически, с високо вдигнати глави; други плачеха. Един възрастен министър припадна и стражите го изнесоха навън. Янагисава обявяваше имената на заместниците, които влизаха в залата и коленичеха на овакантените места. За миг цялото правителство беше реорганизирано. Сано седеше сам сред съюзниците на Янагисава.

Шогунът гледаше безизразно, без да проумява, че под носа му се извършва преврат. Лицето на Йошисато бе хладно, овладяно, спокойно. Изпълнен с доволство, Янагисава каза:

— О, почти забравих. — Той тръсна брадичката си към Масахиро. — Махни се от подиума. Ти повече няма да бъдеш ръководител на покоите на шогуна. Ще служиш като дворцов паж.

Очевидно сломен заради свалянето от досегашния си пост, Масахиро слезе от подиума, посрамен пред цялото събрание. Сано се ядоса повече заради сина си, отколкото заради себе си. Той знаеше колко много се гордееше невинното момче с поста, който бе загубило не по своя вина. Сано едва сдържаше порива си да стане и да започне битка с Янагисава, докато го смаже и превърне в кървава каша.

Шогунът имаше очи само за Йошисато.

— Сега ще настаня сина си в резиденцията, която е запазена за моя наследник и приемник.

Йошисато му помогна да слезе от подиума. Янагисава ги последва. Служителите наставаха и тръгнаха след тримата. Появиха се шинтоистки свещеници в бели роби. Те задумкаха тъпани и поведоха процесията извън вратата. Войниците размахваха знамена, украсени с герба на Токугава — три стилизирани листа от ружа. Ужасени от веселието, което произтече от тази небивала сеч, Сано и Масахиро следваха процесията отстрани. Появиха се музиканти, свирещи на флейти и шамисен. Хората, които бяха уволнени, се мотаеха до входа на двореца, прекадено замаяни, за да решат какво да правят, или твърде уплашени, за да се приберат по домовете си и да кажат на семействата си какво се бе случило. Генерал Исогай и старейшината Огами бяха сред тях. Докато Сано се насочваше към бившите си съюзници, лицето на генерал Исогай посивя. Той се хвана за сърцето и се свлече на земята.

— Някой да доведе лекар — извика Сано, коленичейки до стенещия Исогай, който едва си поемаше дъх.

В този миг Огами коленичи и изтегли късия си меч. Лицето му изглеждаше странно отпуснато, сякаш ударът по честта му бе разбил вътрешните му кости. Изведнъж заби меча в стомаха си.

Сано осъзна с ужас, че двамата му приятели бяха стигнали до границата на издръжливостта си. Но знаеше, че все още предстои да бъде изпитана неговата.

2. ГЛАВА

Дърводелците в имението на Сано в замъка Едо строяха покрив върху новите, недовършени сгради, надстроени върху части от постройката, които не се бяха сринали по време на земетресението. Те бяха издигнали скеле за казармите, които щяха да обградят къща и да служат като домове за войниците на Сано, живеещи временно в палатки, разпънати в градините. Зидарите поставяха нови каменни облицовки върху глинените основи на зидовете около двора. Работата спираше само колкото да могат да хапнат набързо, да пийнат вода и да наплискат потните си лица. Реконструкцията на замъка бе главен приоритет и човешкото изтощение не можеше да бъде извинение за забавянето й.

В градината в центъра на частните покои две малки деца — момче и момиче — тичаха по моста, който минаваше над езерцето и стигаше до един павилион в средата му. Котенце в кафяво оранжево-черни шарки гонеше връвчицата, която момчето развяваше. Момиченцето се смееше радостно. Върху дървените подпори, на мястото на покрива на павилиона, сринат от земетресението, бе метнат един балдахин. Под него се бе настанила госпожа Рейко, облегната на няколко възглавници. Приятелката й Мидори стоеше на колене край нея и бродираше, докато наблюдаваха как децата им си играят. Бебето на Мидори спеше на едно одеяло. Рейко си вееше на влажното чело с копринено ветрило. Бе излязла навън, за да подиша малко свеж въздух и да избяга от думкането и стъргането на чуковете и трионите на дърводелците, но времето беше топло, а и шумът все още се чуваше. А това, че бе бременна в шестия месец, я караше да се чувства още по-неудобно.

— Другите ми две бременности бяха толкова леки. — Рейко потупа закръгления си корем. Тя бе напълняла повече от предишните пъти, краката й се подуваха, а имаше и спорадични контракции, които я изнервяха. — Не знам защо тази е толкова тежка.

— Сега си доста по-възрастна — каза Мидори.

Жегната от този злобничък отговор, Рейко погледна остро Мидори.

— Само на тридесет и четири съм.

После видя как Мидори се намръщи, докато забожда иглата в пояса, който бродираше. Потънала в мисли за своите лични проблеми, тя дори не бе осъзнала какво е казала.

Откъм мостчето долетя писък. Шестгодишният син на Мидори, Тацуо, държеше котенцето за лапите.

— Дай ми го! — Петгодишната дъщеричка на Рейко, Акико, го дърпаше за задните крака и пищеше: — Мое е!

Котенцето мяукаше като обезумяло.

Мидори скочи на крака, хвърли бродерията си и извика:

— Тацуо! Акико! Престанете да се боричкате за котето или ще ви убия!

Стреснати, децата пуснаха котенцето. Погледът на Мидори претърси градината.

— Таеко? Къде си?

Деветгодишната й дъщеря бавно се измъкна от бамбуковата горичка. Момичето бе стройно, със сериозни очи на овалното си лице и с дълга, блестяща черна коса, вързана отзад с оранжева панделка. В ръцете си държеше четка за рисуване. Бледозеленото й кимоно с цветни мотиви бе изцапано с туш.

— Пак ли рисуваш? — Неодобрението загрубяваше гласа на Мидори. — Рисуването не е за момичета!

Таеко овеси глава. — Ти трябва да наблюдаваш брат си и Акико. — Мидори посочи към по-малките деца. — Ела веднага тук!

Бебето се събуди и започна да плаче. Таеко забърза през моста, прибра двете по-малки деца и ги заведе в къщата. Котенцето заподскача след тях. Гневът на Мидори премина в сълзи.

— Не бива да побеснявам така срещу децата. — Тя се отпусна на колене, вдигна бебето и го залюля. — Какво ми става!

Рейко се изправи с мъка и прегърна приятелката си.

— Просто си разстроена заради Хирата.

Хирата беше съпругът на Мидори и главният васал на Сано. Двете семейства бяха по-близки от роднини, но напоследък отношенията им преминаваха през проблеми, и то именно заради Хирата.

Мидори изхлипа.

— Изчезна преди четири месеца! Не знам къде е. Няма ни вест, ни кост от него!

— Може би има сериозни причини — каза Рейко, опитвайки се да я успокои.

— Проклетото му мистично бойно изкуство!

Преди девет години Хирата бе започнал да изучава мистични бойни изкуства при един странстващ свещеник. Оттогава бе прекарал много време далеч от семейството си, за да взима уроци, да практикува нови техники и да прави всичко, което правят другите майстори по мистични бойни изкуства. Честите, необясними изчезвания на Хирата бяха помрачили не само брака му, но и отношенията му със Сано.

— Ще се върне — увери Рейко приятелката си. — Винаги се връща!

— Но може би е попаднал в нова битка? Може би е мъртъв?

Хирата имаше репутацията на един от най-добрите майстори по бойни изкуства в цяла Япония. Другите опитни бойци често го предизвикаха на дуели. Въпреки че все още никой не го бе побеждавал, Мидори се страхуваше, че един ден някой може и да успее да го срази.

— Той може да се грижи за себе си. Не се тревожи. — Двете често провеждаха този разговор. Рейко отново и отново й казваше едно и също нещо.

— Как мога да не се тревожа? Остави ни в такава неразбория. — Мъката на Мидори отстъпи пред нов изблик на гняв. — Никога не е на линия, когато Сано сан има нужда от него. Сано сан му даде отпуск, за да уреди проблемите, които му пречеха да изпълнява задълженията си, но вместо да се поправи, моят чудесен съпруг изчезна отново!

Рейко се натъжи от презрението на Мидори към мъжа, когото някога бе обичала.

— И когато шогунът има нужда от него, той пак не е тук. — Хирата беше сосакан сама — бе наследил този пост от Сано, когато той стана дворцов управител. — И затова шогунът му взе и поста, и заплатата, и имението! — изплака Мидори. — Аз нямам съпруг, децата ми нямат баща и сме бедни и бездомни!

— Можеш да останеш при нас толкова дълго, колкото е нужно — каза Рейко с успокоителен тон.

Мидори заплака от благодарност.

— Толкова си добра! Ние не заслужаваме това. Не и при положение че моят съпруг се държи толкова безчестно към твоя. Накрая Сано ще го изхвърли.

— Не, няма.

Но Рейко знаеше колко е недоволен Сано от Хирата. Ако Хирата не се появеше, Сано наистина щеше да го изостави, без значение, че бяха стари приятели и че му дължеше живота си. Но не само защото Сано беше в правото си на господар, а и заради дълга му да спазва Бушидо, Пътя на война. Хирата щеше да стане ронин — самурай без господар; той и семейството му трябваше да се издържат и да живеят, без да имат никакво място в обществото. Рейко не искаше да каже на Мидори, че това определено е възможно.

— Всичко е заради онези трима негови приятели! — ядно каза Мидори. — Всичко е по тяхна вина.

Сано бе казал на Рейко малкото, което знаеше: Хирата срещнал трима майстори по бойни изкуства, негови съученици от школата на учителя Озуно; те го бяха въвлекли в някаква тайна мистична работа; Хирата не желаеше да каже каква точно. Сано се боеше, че Хирата наистина е попаднал в сериозна беда.

— Съпругът ми иска да помогне — каза Рейко. — Но не може, ако Хирата не му каже какво става. А той не иска.

— И на мен също не иска да ми каже!

Рейко виждаше, че поведението на Хирата застрашава и отношенията й с Мидори, както и връзката му на самурай и господар със Сано. Двете двойки бяха близки приятели от повече от десет години. Рейко щеше много да съжалява, ако това приключеше. Приятелството е рядко нещо и тя го ценеше изключително много в този свят на вечно променящи се политически алианси.

Шумът във фона се промени. Тъпани, флейти и шамисени се присъединиха към звъна на чуковете и трионите. Това бе първата музика в замъка след земетресението. Любопитна, Рейко се приповдигна на колене, после внимателно се изправи. Тя видя, че Сано и Масахиро вървят през градината към нея — две тъмни фигури, облечени в черните си церемониални одежди.

— Каква е тази музика? — извика Рейко. Докато се приближаваха, тя забеляза, че главата на Масахиро е сведена, а челюстта на Сано издаваше гняв. — Какво се е случило?

— Музиката от процесията, съпровождаща Йошисато към резиденцията на наследника. — Сано прекоси моста и дойде при тях в павилиона. — Шогунът обяви Йошисато за свой приемник.

— О, не! — Рейко знаеше колко упорито бе работил Сано, за да докаже, че Йошисато не е син на шогуна. Провалът му я разстрои не по-малко от него самия. Това бе много по-голям проблем, отколкото този с Хирата. Янагисава, най-злият враг на нейното семейство, бе спечелил при своя залог за властта.

Масахиро изтича в къщата. Рейко понечи да го последва, но Сано я спря.

— Разстроен е. Остави го.

— Има ли още лоши новини? — Рейко почувства как ужасът я прободе като с шиш.

Мидори се овладя достатъчно, за да осъзнае, че Сано и Рейко се нуждаят от уединение. Тя вдигна бебето и бродерията си и отиде в къщата. Рейко видя големи червени петна по белите ревери на кимоното на Сано.

— Това кръв ли е? — Та почувства как страхът я сграбчва с ледена ръка и изведнъж получи контракция. — Ранен ли си?

— Не е от мен.

Контракцията отзвуча.

— Старейшината Огами — напрегнато каза Сано. — Извърши сепуку пред двореца. След като се прободе, трябваше да му отсека главата, за да го освободя от болката.

Това бе обичайната процедура при ритуално самоубийство.

— Милостиви богове! — Рейко беше колкото изумена, толкова и ужасена. — Но защо го направи?

— Беше уволнен… А също и генерал Исогай. Той пък получи сърдечен пристъп. Докторите не знаят дали ще живее. — Сано коленичи до Рейко и й описа чистката. — Янагисава завладя правителството. Той замени всичките си врагове със свои съюзници. Рейко бързо схвана ужасяващите последици от случилото се.

— Това включва и теб и Масахиро, нали?

Сано кимна отсечено.

Рейко пламна от ярост. Тя мразеше Янагисава толкова, колкото и Сано го мразеше. Някога той се бе опитал да убие Масахиро. А сега бе придобил безгранична власт. Рейко получи ужасяващо видение за семейството си — прокудени, изпаднали в немилост, осъдени на смърт, екзекутирани.

— Масахиро бе понижен в паж — каза Сано. — А аз вече не съм дворцов управител. Янагисава се настани на този пост. Аз съм новият главен магистрат по възстановяването.

Рейко беше колкото изумена от отлагането на смъртната присъда, толкова и доволна.

— Но защо Янагисава не те е убил или поне не те е изхвърлил от правителството?

— И аз се чудя.

Сано изглеждаше не по-малко объркан от нея.

— Ще трябва ли отново да се местим от дома си?

Това се бе случило последния път, когато Янагисава си бе върнал поста на дворцов управител от Сано.

— Янагисава не спомена, че ще вземе обратно това имение. Предполагам, че не иска да живее тук, докато е в строеж. Той има жилище в къщата за гости на двореца, близо до шогуна.

— Може би съюзниците ти ще те закрилят — каза Рейко.

— Не ми останаха никакви съюзници в правителството, които да имат възможността да ме закрилят.

— Ами даймио? Ти имаш приятели и сред тях.

— Те ще трябва да се съобразяват с Янагисава. Ако му пречат и му се противопоставят, той би могъл да увеличи данъците, които трябва да плащат на правителството, или дори да конфискува феодалните им владения.

— Тогава защо те е оставил?

Сано озадачено поклати глава.

— Само той знае.

Сега, след като първоначалният шок бе стихнал и Сано бе оцелял от чистката, Рейко каза с надежда: — Може би е удовлетворен от това, че те е понижил. Може би отсега нататък ще ни остави на мира.

— Да, но аз не съм удовлетворен от раболепното ми приемане на понижението. — Гласът на Сано бе изострен от яростна съпротива. — Това е удар по честта ми и по честта на Масахиро. Освен това няма да допусна Йошисато да стане следващият шогун. Трябва да отвърна на удара.

Макар и самата тя също да страдаше от нанесения удар, Рейко копнееше за мир.

— Ако шогунът иска Йошисато за свой наследник, може би твой дълг е да го приемеш.

— Никога! Това е покушение срещу режима, който съм се заклел да браня. Освен това Янагисава никога няма да спре да ни напада.

В градината се втурна един часови, размахващ цилиндричен лаков контейнер за документи.

— Почитаеми господарю! На портата има един армейски ескадрон. Донесоха това.

Сано побърза да пресрещне часовия. Взе контейнера, извади свитъка и го зачете. Гневът по лицето му се усили.

— Янагисава ми намалява наполовина заплатата. И мобилизира повечето ми васали. Войските са тук, за да ги отведат до новите им постове в провинциите.

Сано изтича към портата.

Рейко го последва, затруднена от бременността си. Те стигнаха до предния двор. Там гъмжеше от стотици войници, които далеч надвишаваха числеността на охраната на Сано. Те нахлуваха в казармените помещения и в палатките по градините и извикваха имената на мъжете, които бяха дошли да вземат. Повиканите на свой ред викаха и протестираха. Офицерът, който водеше ескадрона, се обърна към Сано.

— Имаме заповед да убием всеки, който не иска да тръгне доброволно.

Разярен, но безпомощен, Сано каза на хората си да се подчиняват. Войниците ги изведоха през портата. Сано остана с около двадесет васали, които не бяха достатъчни дори само за да се управлява имението. Рейко бе толкова разстроена, че й призля. Сано й помогна да се прибере в къщата и я настани в приемната зала.

— Видя ли? Какво ти казах? Янагисава е планирал да ме унищожи.

— Прав си — каза Рейко. — Не можеш просто да оставиш нещата така и да бездействаш. Трябва да има начин да му се попречи и двамата с Масахиро да си върнете постовете. Не можеш ли да говориш с шогуна?

— Ще се опитам — каза Сано без надежда. — Но с Янагисава контролира достъпа до него. А сега, след като генерал Исогай е понижен, вече контролира и армията Токугава.

Рейко внимателно изложи следващото си предложение.

— Представи си, че Янагисава умре. За това не се иска армия. А ако него го няма, Йошисато няма да се задържи дълго.

Сано се намръщи при намека й, че той трябва да убие Янагисава.

— Не мога да го направя.

— Защо не? Янагисава се е опитвал да те убие толкова много пъти, че дори не мога да ги преброя.

— Защото Янагисава е мой началник и представител на шогуна. Моята лоялност към шогуна се простира и над Янагисава. Ако го убия, ще загубя честта си.

— Янагисава никога не е имал подобни скрупули спрямо теб.

Рейко разбираше, че Сано се е заклел да спазва Бушидо, стриктния код, който диктуваше самурайското поведение. И тя го обичаше заради честта му.

Но нейният собствен код бе различен, въпреки че и в нейните вени течеше самурайска кръв. Тя беше майка. Доброто на децата й стоеше над дълга към Янагисава, който бе техен враг, или към шогуна, чиито капризи често поставяха семейството й в опасност.

— А и лоялността ти към шогуна не се простира над Йошисато.

Вътрешната борба, която Сано водеше, се изписа на лицето му.

— Не мисля, че Йошисато е син на шогуна. Убеден съм, че Янагисава му е баща. Но тъй като има вероятност аз да греша, не мога да рискувам да убия детето на господаря ми.

— Твоята чест ще бъде нашата гибел! — възкликна Рейко.

— По-добре гибел с чест, отколкото живот без чест — остро каза Сано. — Трябва да намеря начин да победя Янагисава и да попреча на Йошисато да стане шогун.

Рейко трябваше да е наясно, че независимо колко много се обичаха двамата, имаше някои неща, по които никога нямаше да постигнат съгласие. А сега, когато бяха лишени от средства, изправени пред най-голямото предизвикателството на живота си, те се нуждаеха от сплотеност.

В този миг в стаята влетя Масахиро. Скръбта му бе изместена от вълнение.

— Татко! Дошъл е някой, който иска да те види. Съпругата на шогуна!

3. ГЛАВА

— Какво за Бога търси госпожа Нобуко тук? — попита Рейко.

Но Сано беше не по-малко озадачен и изненадан.

— Нямам представа. — Той беше виждал съпругата на шогуна само веднъж, в края на разследването за отвличанията и изнасилванията на няколко жени. — Нека разберем.

Сано помогна на Рейко да се изправи на крака и двамата последваха Масахиро в гостната.

На почетното място, близо до нишата, украсена с калиграфски свитък и порцеланова ваза с бели азалии, имаше две жени, облечени в сиво. По-възрастната лежеше по гръб, обутите й в чорапи крака сочеха към тавана, а скованите й ръце лежаха на покрития с татами под встрани от тялото й. По-младата бе коленичила до нея и притискаше платнена кърпа на челото й. Кърпата бе всъщност лапа — вързопче с билки, които излъчваха мухлясала медицинска миризма. При влизането на Сано, Рейко и Масахиро по-младата жена помогна на полегналата да седне.

Сано и семейството му коленичиха и се поклониха на гостите си.

— Поздрави, господарке Нобуко — каза Сано. — Вашето посещение е голяма чест за нас.

— Моите извинения за неподобаващото ми поведение. — Болката изкривяваше изискания, ясен говор на възрастната жена. При лежането на пода кокът на прошарената й коса се бе развалил. — Днес главоболието ми е особено силно.

Макар да бе една от най-високопоставените жени в Япония, тя бе кльощава като уличен просяк. Кокалестите стави на раменете й стърчаха под коприненото кимоно. Сухожилията на врата й приличаха на провиснали въжета. Аленият руж по бузите и устните й придаваше известна жизненост, но мускулите около дясното око се свиваха в спазъм, който обезобразяваше тясното й, остро, кокалесто лице и го превръщаше в страдална маска.

— Съжалявам, че не се чувствате добре — каза Сано и й представи Рейко и Масахиро.

Здравото око на госпожа Нобуко ги проучваше с тънък, многозначителен интерес. Другото сълзеше от неволен рефлекс. Изглежда, че остана доволна и кимна.

— Позволете да ви представя моята компаньонка, Корика.

— За мен е чест да се запозная с вас — каза Корика с мек, притаен глас.

Тя бе към края на четиридесетте и имаше приятно закръглена фигура. Косите, все още почти черни, бяха сресани в бухнала прическа, която подчертаваше широчината на лицето й. Челото й бе толкова ниско, че веждите й бяха изрисувани почти на линията на косата. Широката й усмивка и очите, черни и блестящи като боровинки, имаха напрегнато, угодническо изражение.

— Може ли да ви предложа да ви почерпя с нещо? — попита Рейко.

— Не, благодаря ви. — Госпожа Нобуко направи гримаса, сякаш само от мисълта за храна и напитки й прилоша. — Сигурно се чудите защо съм тук, затова ще карам направо по въпроса. Трябва да говоря с вас за Цурухиме.

Гласът й пресекна от ридание. Сълзи се стекоха и от двете очи. Корика утешително я потупваше по ръката. Въпреки че шогунът не жалееше за смъртта на дъщеря си, съпругата му истински скърбеше за нея.

— Много съжалявам — каза Рейко с тихо съчувствие. — Разбирам, че вие и Цурухиме сте били много близки.

Госпожа Нобуко кимна и се овладя.

— Аз бях с нея, когато тя почина. Аз съм й само мащеха, но я обичах като мое собствено дете.

— Майка й не беше ли убита по време на земетресението?

Сано помнеше, че майката на Цурухиме беше една от наложниците на шогуна.

— Да, когато част от Големия интериор се срина — отговори госпожа Нобуко. Големият интериор бе част от секцията на двореца, в която живееха жените — наложници на шогуна, техните роднини, компаньонките и прислужниците им. — Но дори и преди това Цурухиме винаги се обръщаше към мен за съвет и подкрепа.

— Родната й майка беше глупава, вятърничава жена, която не можеше да възпитава дъщерята на шогуна — каза Корика.

— Не говори лошо за мъртвите — злостно я сряза госпожа Нобуко. Откъм частта на къщата, която бе в строеж, долетя силно чукане. Тя трепна и това още по-силно разкриви лицето й.

Сано понечи да стане.

— Ще им кажа да спрат за малко работа.

— Не. — Госпожа Нобуко нервно вдигна ръка, за да го спре. — Шумът няма да позволи да ни подслушват. Не искам никой извън тази стая да чуе какво ще кажа. — Тя понижи глас, така че едва се чуваше над шума. — Цурухиме бе убита.

Изненадата шокира Сано и се изписа и на лицата на Рейко и Масахиро.

— Мислех, че е умряла от едра шарка — каза Сано.

— Да, така беше — каза госпожа Нобуко. — Но това не беше естествена смърт.

— Как разбрахте? — попита Сано.

Госпожа Нобуко се обърна към компаньонката си.

— Разкажи им какво се случи.

Изнервена от това, че е поставена в центъра на вниманието, Корика започна да говори.

— Беше няколко дни преди Цурухиме да се разболее. Моята господарка и аз отидохме на посещение. Решихме да се разходим из градината. Цурухиме ме помоли да й донеса плаща от стаята. Докато търсех в шкафа, видях един стар памучен чаршаф, поставен над кимоната. Беше изцапан със засъхнала кръв и имаше жълтеникави петна. — Носът й се набръчка от отвращение. — Почудих се какво прави този мръсен чаршаф там. Исках да кажа на прислужницата да го изхвърли, но забравих. Сетих се чак на другата сутрин и когато го потърсих, той беше изчезнал.

— Корика ми каза за чаршафа — намеси се госпожа Нобуко. — Помислих, че е принадлежал на някой, който е имал шарка, и затова е бил изцапан с кръв и гной, от пришките. Сигурна съм, че е бил поставен там, за да се зарази Цурухиме.

— Чувал съм, че замърсени дрехи могат да пренесат зараза на хора, които ги пипат — каза Сано, заинтригуван, макар и да си запазваше известни съмнения. — Но как бихте могли да сте сигурна, че този чаршаф действително е бил заразен с шарка?

— Интуицията ми го подсказва — каза госпожа Нобуко.

Сано я погледна подозрително. Рейко му се смръщи. Тя вярваше в надеждността на женската интуиция, но той бе скептичен по този въпрос.

— Да предположим, че чаршафът е бил заразен — каза Рейко. — Имаше ли някой друг болен от шарка сред всички обитатели на къщата?

— Не — каза госпожа Нобуко, а в гласа се долавяше яд, защото логиката поставяше под съмнение нейното убеждение.

— Ако Цурухиме е била предумишлено заразена — каза Рейко, — каква би могла да е причината?

— За да бъде елиминирана, без да се прибягва до открити насилнически действия, или дори до убийство — отговори госпожа Нобуко.

Корика побърза да се намеси, изгаряйки от желание да подкрепи господарката си.

— Беше чиста случайност, че аз видях чаршафа. Ако не го бях намерила, никой нямаше да заподозре, че е била убита.

— Да предположим, че сте прави. — Сано чувстваше, че увереността на госпожа Нобуко подкопава обективността му. — Но кой тогава е убил Цурухиме?

— Права съм — заяви госпожа Нобуко. — Уби я Янагисава.

Чукането спря за миг. Във внезапната тишина Сано усети как през него, Рейко и Масахиро премина вълна на силен шок. Сърцето му задумка.

— Мислите, че Янагисава е поставил заразения с шарка чаршаф в стаята на Цурухиме? — Изумление и съмнение се преливаха в гласа на Рейко.

— Не — каза госпожа Нобуко, — Янагисава не би рискувал самият той да се зарази или да бъде хванат. Но той стои зад извършеното. Ето заради това съм тук. Искам да докажете, че е виновен.

Сано си спомни, че тя има основателни причини да смята Янагисава за способен на такова злостно престъпление, като убийството на дъщерята на своя господар. А тя имаше и всички основания да иска да му навреди. И не беше сама в желанието си.

— Това е нашият шанс да сразим Янагисава! — възкликна Масахиро.

— Доказателството, че той е убил дъщерята на шогуна, ще бъде перфектното оръжие срещу него — съгласи се Рейко.

— Съпругата и синът ви са наистина много интелигентни, точно както съм чувала. — Незасегнатата страна на устата на госпожа Нобуко се усмихна. — Те осъзнават, че интересите ни съвпадат, почитаеми дворцов управителю. Или би трябвало да кажа, господин почитаем главен магистрат по възстановяването.

— Значи знаете какво се е случило днес — смутено каза Сано.

— Имам си хора, които ме държат в течение на всичко, което се случва в двора. Знам и че моят съпруг е обявил така наречения осиновен син на Янагисава за свой наследник и приемник, и че вие далеч не сте доволен от това.

— Вярно е. — Сано се изкушаваше да се вкопчи във възможността да унищожи Янагисава. Но въпреки жаждата си за мъст, той се опитваше да остане сдържан и трезвомислещ. — Но нека не се увличаме, преди да обясним вашата теория. Защо мислите, че Янагисава е искал смъртта на Цурухиме?

— Янагисава се бори яростно, за да уреди Йошисато за бъдещ управник на Япония — каза госпожа Нобуко. — Твърде много хора не са убедени, че той е син на шогуна. Янагисава не може да сдържа вечно всички, които не са съгласни. Последното нещо, от което се нуждае, е конкурент на Йошисато. Моят съпруг едва ли ще има повече деца. — Госпожа Нобуко очевидно познаваше характера му, въпреки факта, че бракът им бе политически алианс между кланове, а не интимен съюз, и Сано знаеше, че те почти не разговарят помежду си. — Ако Цурухиме бе останала жива, тя можеше да роди син, който да бъде неоспорим наследник на шогуна.

Никой никога не бе оспорвал нейния произход.

— Един неин син би станал обединяващ фактор за хората, които не приемат Йошисато за истински Токугава и не искат Янагисава да доминира над правителството — продължи госпожа Нобуко. — Ако се случеше това, какво щеше да стане след смъртта на шогуна? Противниците на Янагисава щяха да започнат война срещу Йошисато, в името на сина на Цурухиме, и вероятно щяха да завладеят режима. Янагисава беше наясно с това. Той е поръчал да убият Цурухиме, защото тя бе потенциална заплаха за неговото бъдеще.

— Това е силен мотив за убийство — каза Рейко. Сано трябваше да кимне. — А и Янагисава е достатъчно безжалостен, за да поръча убийството на Цурухиме.

— През целия си живот тя винаги се е радвала на цветущо здраве — каза госпожа Нобуко. — Не ви ли се струва странно, че хвана шарка само няколко месеца, след като Йошисато се появи в двореца?

Сано се съгласи, но продължи да оспорва теорията й.

— Би могло да е съвпадение.

Рейко кимна неохотно, но устата на госпожа Нобуко се изкриви в презрителна гримаса.

— Сигурна ли сте, че не придавате прекомерно значение на ситуацията заради това, което Янагисава ви стори? — попита я Сано. — Може би се вкопчвате в слабата надежда за отмъщение?

— Аз бях отвлечена и изнасилена. — Лицето на госпожа Нобуко се изостри от гняв при мисълта за страданията, които бе понесла. — Аз не мога да докажа, че Янагисава го е наредил, но знам, че го е направил. И този път, както и преди, не си въобразявам.

Сано се чудеше дали действията на Янагисава я бяха тласнали дотам, че да си измисли убийство и да обвини него за извършването му. Той се обърна към компаньонката й.

— Вие сте много предана на госпожа Нобуко, нали?

— Да — гордо каза Корика. — Аз й служа от двадесет и осем години.

— Наистина ли видяхте чаршаф, изцапан с кръв и гной?

Широкото лице на Корика помръкна при предположението му, че може да си е измислила цялата история.

— Тя не би излъгала само за да ми угоди — възмутено каза госпожа Нобуко.

— Добре — отвърна Сано, макар все още да бе резервиран в оценката си. — Но не е задължително поставянето на чаршафа да е дело на Янагисава. Кой друг би могъл да иска да убие Цурухиме?

— Никой — каза госпожа Нобуко. — Тя беше мила, безобидна млада жена. Никой не би имал полза от смъртта й, освен Янагисава.

— Ами Йошисато? — намеси се Масахиро.

Сано се почувства горд от проницателността на сина си.

— Със смъртта на Цурухиме на Йошисато вече няма да му се налага да се тревожи, че ако тя роди син, той ще бъде изтласкан от линията на унаследяването.

— Йошисато би могъл да е съучастник в убийството, но Янагисава е инициаторът — заяви госпожа Нобуко.

— Татко — Масахиро се колебаеше дали да обяви една теория, в която сам не се чувстваше уверен, — дори и ако Янагисава наистина е убил Цурухиме, и ти го докажеш, пак може да не изпадне в немилост. Шогунът каза, че сега, след като има Йошисато, вече няма нужда от дъщеря си. Дали ще го е грижа, дори и да е била убита? Дали ще накаже Янагисава за това, че я е убил?

— Ти си умно момче, но не познаваш съпруга ми толкова добре, колкото мен — каза госпожа Нобуко. — Него не го е грижа за Цурухиме, но той няма да понесе някой да нарани нещо или някой, който му принадлежи. — Тя се обърна към Сано: — Вашата майка е доказателство за това.

Преди време майката на Сано бе обвинена в убийството на един братовчед на шогуна по време на друго известно бедствие — Големия пожар. Шогунът почти я бе осъдил на смърт, въпреки че едва познаваше братовчед си и приемайки, че е загинал в пожара, изобщо не се бе сетил за него, докато останките му не се бяха появили след повече от четиридесет години. Единствено щастливото стечение на обстоятелствата бе спасило живота й.

— Шогунът няма да допусне на Янагисава или на Йошисато да им се размине за убийството на дъщеря му — съгласи се Сано. — Ако бъде убеден, че те са го направили, той ще се отрече от Йошисато и ще осъди и двамата на смърт.

— И така — каза госпожа Нобуко, — ще разследвате ли смъртта на Цурухиме, или не?

Сано се чувстваше така, сякаш след като бе прекарал петнадесет години, бъхтейки се на все същото бойно поле на кръвната си вражда с Янагисава, изведнъж бе попаднал на нов път. Може би той щеше да го отведе до възмездие, триумф и бъдеще, в което Йошисато нямаше да е шогун, а Янагисава нямаше да управлява Япония чрез него. Но пътят беше тъмен и пълен с опасности, досущ като джунгла в полунощ.

— Разследването може да стане опасно, ако Янагисава чуе за него — каза Сано.

— Вярвам, че ще бъдете дискретен — отговори му госпожа Нобуко.

— Други мои разследвания са били раздухвани, въпреки всичките ми усилия. И макар човек да си мисли, че шпионите му са добри, те са нищо в сравнение с тези на Янагисава. Само да научи, че разследвам смъртта на Цурухиме и че е заподозрян в убийство, ще нанесе безмилостен ответен удар.

От изненада веждата над здравото око на госпожа Нобуко се повдигна.

— Мислех, че вие сте единственият мъж в Япония, който не се бои да застане срещу Янагисава.

Сано се намръщи при намека й, че е страхливец — най-лошата обида, която някой можеше да хвърли срещу самурай.

— Не за себе си се тревожа — каза той и погледна към Рейко и Масахиро. Семейството му бе по-ценно за него от живота му. Той би рискувал собствената си безопасност, но не и тяхната.

— Аз не се боя — каза Масахиро с куража на момче, което вече е влизало в битки като мъж и след като е оцелял, си въобразява, че е безсмъртен. — Аз искам да разследвам. А ти, майко?

— Да — каза Рейко. — Това може да бъде единственият шанс за двама ви да възстановите постовете си и да унищожите Янагисава. След като той се махне, ще бъде много по-лесно да се отстрани Йошисато и да му се попречи да стане шогун.

Но Сано видя как тя си спомни, че същия ден Янагисава вече бе намалил наполовина дохода му и десетократно — армията му. Те не бяха във форма за война с Янагисава. Нямаха достатъчно войници дори за охрана на имението си. Видя и страха й за Масахиро и Акико. Ръката й потупваше бременния й корем.

— Едно разследване би могло да бъде опасно и за вас, ако Янагисава открие, че вие сте го поръчали… — каза Сано на госпожа Нобуко.

— На една жена не може да се направи нищо по-лошо от това, което той вече ми направи. — Тя придоби трагичното изражение на мъченица. — А и моят живот е толкова пълен със страдание, че с радост ще рискувам да умра срещу възможността да унищожа Янагисава.

Силата на нейната жажда за мъст тласкаше Сано към първата стъпка по опасния път, но каза:

— Доказателството, че смъртта на Цурухиме е резултат на убийство, е много крехко. Изцапаният чаршаф, видян само от един свидетел, преди да изчезне, не може да бъде проследен до Янагисава. Разследването може да ни постави в огромна опасност, без да доведе до никакъв резултат.

— Аз мисля, че това е убийство. И знам, че ти ще намериш доказателство. — Очите на Рейко блестяха от вярата й в Сано.

— Може да открия доказателство, което да ни отведе до някой друг, а не до Янагисава — каза Сано. — Ако стане така, няма да обвиня него и няма да оставя истинския убиец да се измъкне.

— Аз съм наясно с репутацията ви, що се отнася до търсене на истина и правда — каза госпожа Нобуко. — Не бих ви молила да направите компромис с честта си. Искам истината за смъртта на Цурухиме. Искам справедливост за нея, дори и ако Янагисава излезе чист като сълза от всичко.

— Добре тогава. Веднага ще започна разследване.

Но Сано не й вярваше. Той бе убеден, че силната й жажда за мъст я заслепява до такава степен, че не можеше да допусне някой друг, освен Янагисава, да бъде виновен. Но Сано съзнаваше, че бе решил да поеме разследването веднага щом бе чул подозрението й, че дъщерята на шогуна е убита от Янагисава. Той имаше и допълнителни мотиви, освен това да попречи на Йошисато да наследи режима и да осигури бъдещето на семейството си. Трябваше да отмъсти за приятелите си, чиито животи Янагисава бе унищожил.

Госпожа Нобуко изглеждаше удовлетворена, явно изобщо не се бе съмнявала, че Сано ще приеме. Корика се усмихна с облекчение.

— Ще ме държите в течение за напредъка на работата ви, нали? — каза госпожа Нобуко, докато двете с компаньонката й се изправяха.

— Да. — Сано се чудеше дали няма да съжалява за решението си. Обстоятелствата го тласкаха по опасен път. — Всички помнете, това трябва да се пази в най-пълна тайна.

Но той вече се бе посветил на разследването и нямаше връщане назад.

4. ГЛАВА

Първата пощенска станция на Токайдо — главния път, водещ към западните части на страната, — бе разположена в периферията на Едо. Там имаше дълга опашка от пътници на коне, пеша и във волски каруци, паланкини и ракитови столове, носени от носачи, които се движеха едва-едва към малка постройка. От вътрешната страна на прозореца й четирима служители разпитваха пътниците един по един.

„Име? Местоживеене? Защо идвате в Едо?“

Служителите записваха информацията в регистрационни книги. Чиновници претърсваха пътниците, багажа им и превозните им средства за скрити оръжия, тайни съобщения и контрабандни стоки.

Хирата чакаше, яхнал коня си. Беше дванадесети поред в опашката. Остра тъмна четина покриваше лицето и темето му, явно скоро не бяха видели бръснач. По намачканите му дрехи имаше кал и мръсотия. Собствената му миризма на пот, урина, омазнена коса и лошият му дъх го отвращаваха. Кожата го сърбеше от ухапвания на бълхи.

По време на четиримесечното си отсъствие от Едо той отсядаше в евтини ханове иди лагеруваше из горите. Не се бе къпал от дни. Приличаше на беглец, какъвто всъщност си беше, и чувстваше същото безпокойство, подозрителност и страх, каквито чувства всеки беглец.

Докато проучваше хората пред себе си, Хирата видя четири жени, накипрени в пищни кимона, с ярък грим. Те флиртуваха с мъжете край тях — селяни, каращи волските каруци, собственост на правителството, натоварени с камъни, дървен материал и керемиди, и с войниците на коне, охраняващи каруците. Зад Хирата имаше селяни, носещи раници; самураи — телохранители, ескортиращи търговци, придружавани от носачи, влачещи стоки и сандъчета с пари. Сред хората, стичащи се в Едо от цяла Япония, водени от желанието да натрупат състояние от строителния бум, имаше и много бегълци от селата, разрушени от цунамито. Едо беше като отворен чувал и хората го пълнеха със себе си, с мускулите си, с богатството си, с амбициите си, с болестите си и с пороците си. Хирата хвърли поглед към заобикалящата обстановка.

Отвъд пощенската станция се издигаше сводестата конструкция на новия мост, простиращ се над река Нихонбаши; старият бе рухнал при земетресението. Дърводелците работеха с пълна пара. Лодкари в малки лодки прекарваха пътниците през реката. Нова конюшня подслоняваше конете, давани под наем. Хамали, носачи на паланкини и ракитови столове, които също бяха предназначени за отдаване под наем, стояха на специална площадка в очакване на клиенти. Сред палатките, които служеха като временен подслон за пътниците, се строяха нови ханове. Когато Хирата бе напуснал Едо, този район беше напълно разрушен. Удивен от напредъка, постигнат за толкова кратко време, той тревожно се питаше какво ли още се е променило.

Концентрира вниманието си върху аурата на едномилионното население на града — енергията, която всички живи създания излъчват. Неговите мистични сили му позволяваха да долавя уникалната аура, която притежава всяко отделно човешко същество и която разкрива неговата или нейната индивидуалност, здравето, емоциите. Пейзажът на мозъка на Хирата вибрираше и пращеше от всички тези аури. Някои принадлежаха на хора, които познаваше. Умът му се отдръпна уплашено от аурата на семейството му и на господаря му, с които се бе разделил в лоши отношения. Несигурен дали ще бъде добре дошъл, той копнееше за тях, но и се боеше да ги види отново. Търсеше една конкретна аура — обединената енергия на тримата мъже, от които бе избягал, когато напусна Едо.

Не можа да открие Тахара, Китано и Дегучи. Но това не означаваше, че те не са наблизо. За разлика от повечето хора те можеха да изключват и включват аурата си по свое желание.

Опашката се придвижваше. Накипрените жени пред Хирата стигнаха до станцията.

— Ние сме прислужници и си търсим работа — казаха те на служителите.

Беше съвсем очевидно, че са проститутки. Служителите ги опипваха и им подмятаха неприлични, похотливи намеци, докато ги претърсваха, после ги пуснаха да минат. Едо се нуждаеше от проститутки, за да се подсигурява щастието на търговците и работниците.

Дойде редът на Хирата. Като слезе от коня си и застана пред прозореца, той позна самурая вътре.

— Араи? — Той беше неговият главен васал. — Какво правиш тук?

— Хирата сан! — Араи бе не по-малко изненадан, като видя Хирата. — Работя тук.

— Какво говориш? — каза Хирата, колкото озадачен, толкова и ужасен. Той не искаше да среща никого, когото познава, докато все още е толкова мръсен и неспретнат. — Не те ли оставих да ръководиш моя детективски корпус, преди да напусна града?

— Да. Но оттогава насам се случиха много неща.

— На Араи очевидно му бе неприятно да е носителят на лошите вести. — Шогунът побесня, защото не бяхте на линия, когато той имаше нужда от вас. Взе ви поста. Вие вече не сте сосакан сама.

Хирата бе потресен, макар да го бе очаквал и да знаеше, че случилото се не е по-лошо от това, което е заслужил.

— А какъв съм?

— Все още сте главен васал на дворцовия управител Сано. Като изключим това, че Сано вече не е дворцов управител. Янагисава зае поста. Той накара шогуна да обяви Йошисато за свой наследник. И понижи или уволни още много хора, освен Сано.

— Кога стана това? — посърнал попита Хирата.

— Днес.

— Какво се случи със Сано?

— Той вече е главен магистрат по възстановяването — каза Араи.

— А моят детективски корпус?

— Разформирован. Заплатата ви бе отнета и нямаше пари за издръжката. Един приятел ми намери тази служба. Другите войници не извадиха такъв късмет. Има доста свободни държавни постове, защото много хора умряха при земетресението, но режимът не може да си позволи да плаща заплати за тях. Някои от нашите хора отидоха сред работниците и живеят в палатковите лагери.

— Защо не са останали в имението ми?

— Имението ви също бе отнето.

Паника обхвана Хирата.

— А къде са съпругата и децата ми?

— Сано сан ги прибра — каза Араи.

Вината увеличи страха на Хирата от срещата със семейството му и със Сано. Мидори вероятно беше бясна, защото бе превърнал нея и децата им в бездомници. А Хирата не само бе изоставил дълга си към Сано, а го бе натоварил и с отговорността за семейството си. Хирата се изкуши да се обърне и отново да напусне града, но не можеше. Освен че имаше да урежда някои сметки, той трябваше да се извини и да изкупи вината си. Може би щеше да успее да започне отначало.

— Съжалявам — каза той на Араи. — Не съм искал да става така.

— Няма нужда да се извинявате — искрено каза Араи.

Хирата видя, че макар Араи да е нещастен от ситуацията, той не таи злост и обида към него. Един господар може да прави каквото си поиска, а васалът му трябва да го приема, без да се оплаква. Това беше Бушидо. Хирата се почувства още по-виновен: Араи бе по-добър самурай от него.

— Може ли да попитам къде бяхте?

— Пътувах из страната.

Хирата не можеше да каже: „Бягам от трима мъже, които се преструват на мои приятели. Разбрах, че те са крадци и убийци. Където и да отида, Тахара, Дегучи и Китано откриват аурата ми и ме следват. Аз едва успявам да се движа на една стъпка пред тях. И съм безкрайно уплашен, защото техните бойни умения са по-добри от моите и знам, че рано или късно те ще ме открият“.

Араи се намръщи озадачено.

— Защо напуснахте?

Хирата не можеше и да каже: „Тахара, Дегучи и Китано ме подведоха с хитрост да вляза в тяхното тайно общество“. Те го бяха заклели да пази това в пълна тайна. „Те казаха, че целта на обществото е да се извършват магически ритуали, за да се осъществи предречената космическа съдба на света. Но те излъгаха. Нашите ритуали извикаха призрака на войн, който ни обеща свръхестествени сили. Цената, която трябва да платим за тях, е помощта за унищожаването на неговия враг. А врагът му е режимът Токугава. Аз предпочетох да избягам, вместо да извърша държавна измяна заедно с Тахара, Дегучи, Китано и призрака.“ Наказанието за държавна измяна бе смърт за предателя, семейството му и всичките свързани с него висшестоящи. А Тахара, Дегучи и Китано щяха да убият Хирата, семейството му и Сано, ако той проговореше или им се противопоставеше. Те искаха да го вкарат обратно в кошарата, срещу волята му.

— Имах работа, за която трябваше да се погрижа — каза Хирата.

След известно неудобно мълчание Араи проговори отново.

— Извинете ме за любопитството.

Бушидо повеляваше, че господарят не дължи обяснение на васалите си, но Хирата виждаше, че Араи е обиден от неговото увъртане.

— Ами — каза Араи, — аз по-добре да не карам другите хора да чакат. — Той топна четката си в мастило и вписа името на Хирата в регистъра.

В този момент ценната връзка между господар и васал се скъса.

— Защо идвате в Едо?

„Защото никъде не съм в безопасност от Тахара, Дегучи и Китано. Вече няма полза да бягам. Време е да се изправя срещу последствията от това, което направих, и да оправя нещата с моя господар.“

— По официална работа — каза Хирата.

Араи записа отговора в регистъра и понечи да посочи на Хирата вратата, построена напряко на главния път, където стражите оглеждаха пътниците, които минаваха през отворените порти и влизаха в града.

— Чакайте! Току-що си спомних. Един самурай дойде вчера и пита за вас. Името му беше… — Араи прерови регистъра. — Тахара.

Ужасът се надигна толкова бързо и силно в Хирата, че го замая. Тахара вече беше тук. Дегучи и Китано не биха могли да са далече.

— О! Какво каза този Тахара? — попита Хирата, опитвайки се да звучи нехайно, сякаш не се сеща кой е този човек.

— Искаше да знае дали сте влезли в Едо. Питаше всички служители. Ние казахме „не.“

Но те явно бяха предположили, че той ще се върне. Чакаха го. Той трябваше да сложи край на тайното общество и да отпрати призрака в небитието завинаги, преди те да успеят осъществят заплахите си, но не знаеше как. Хирата мина през вратата, която му се стори като портал на ада.

5. ГЛАВА

Веднага след като госпожа Нобуко и компаньонката й напуснаха къщата, Рейко се обърна към Сано и Масахиро.

— Това може да се окаже най-важното ни разследване от всички досега. Откъде ще започнем?

Сано виждаше вълнението, искрящо в очите й. Почувства как го пробожда ужас.

Рейко му помагаше в разследванията от самото начало на брака им, вече цели четиринадесет години. Тя в никакъв случай не можеше да бъде наречена обикновена съпруга — беше единствено дете на единия от двамата съдебни магистрати на Едо и овдовелият й баща й бе дал образование, каквото по правило получаваха само синовете. Тя бе изучавала бойни изкуства, наред с четене, писане, история, литература и аритметика. На практика Рейко бе израсла и съзрявала в неговия съд, слушайки процесите, които той провеждаше. Разследванията на Сано често имаха полза от нейния безспорен талант за детективска работа, но този път той трябваше да се оправи без нейната помощ.

— Няма да започнем разследването — каза Сано. — Не и в твоето положение.

— О! — каза Рейко слисано, сякаш бе забравила за бременността си.

— Не е безопасно. Ти трябва да си почиваш — добави Сано.

— Точно така! — каза Масахиро. — Не можеш да излизаш.

— Ти си дете. Не можеш да ми казваш какво да правя — възрази Рейко.

Сано се усмихна, с полуразвеселена, полутревожна усмивка.

— Детето ни е пораснало достатъчно, за да проявява покровителствено отношение към теб. Трябва да го слушаш.

Хубаво беше да има още един мъж на своя страна, но последното нещо, което искаше, беше разногласие вътре в семейството.

— Но може би ще има жени, които трябва да бъдат разпитани. — Силата на Рейко като детектив беше това да извлича информация от жени, които биха могли да я скрият от мъж следовател, да проучва техния интимен свят и да открива невидими следи за Сано.

Сано не можеше да не се наежи при намека й, че той няма да може да проведе разследването.

— Ще се справя.

— Не трябва ли да започнеш новата си работа като главен магистрат по възстановяването?

— Да. — Сано се постара да прикрие колко е обезкуражен от тази отговорност. — Но ще намеря време да разследвам твърденията на госпожа Нобуко.

— Аз мога да потърся улики — каза Масахиро, изгарящ от нетърпение. — Пажовете могат да ходят навсякъде, без никой да ги забележи.

— Това е добре.

Сано се зарадва, като видя, че Масахиро намира нещо положително в понижението си. Но момчето, при цялата си интелигентност, все още бе само на дванадесет години. Сано не можеше да очаква твърде много от него, въпреки че той винаги се бе държал впечатляващо по време на предишните кризи.

Подобни опасения помрачиха и очите на Рейко: тя не искаше да поставя Масахиро в ситуация, в която едно дете няма да може да се справи.

— Кой друг ще помолиш да ти помогне?

Нямаше полза да се крие истината.

— Моите бивши съюзници може би биха искали да помогнат, но ако ги вкарам в разследването, ще бъде трудно да го запазим в тайна. — Като видя разтревожените лица на Рейко и Масахиро, Сано се опита да представи нещата откъм положителната им страна: — Все още разполагам с детектив Маруме. — Маруме служеше като негов главен васал в отсъствието на Хирата. — Той, Масахиро и аз можем да успеем да проведем сами разследването.

Масахиро кимна, доволен, че е включен на равна нога с мъжете. Рейко вплете ръцете си една в друга и ги стисна, преизпълнена от желание да не бъде изолирана.

— А как бих могла да помогна и аз, ако не излизам от вкъщи?

— Какво можеш да направиш вкъщи? — скептично попита Сано.

— Мога да говоря със свидетели. Може те да идват при мен.

— Може би, ако са жени. Но при все това ще бъде опасно. Невинаги е лесно да се установи разликата между свидетел и убиец. Знаеш, че преди си била нападана от жени.

— Все още имаш достатъчно войници, за да ме предпазиш. — Рейко сграбчи рамото на Сано. — Не мога да седя и да бездействам, докато Янагисава и синът му възнамеряват да заграбят управлението на Япония и бъдещето на семейството ни е изложено на риск.

В миналото тя му бе помагала при разрешаването на много трудни казуси. Този път Сано не можеше да се откаже и от най-слабото преимущество.

— Добре тогава — каза той, макар и неохотно, защото никак не му се искаше да изложи и на най-малкия риск съпругата си и нероденото им бебе. — Но трябва да обещаеш: няма да напускаш тази къща.

Свидетелите и уликите ще трябва да идват при теб. И моите войници ще бъдат с теб във всеки момент, в който разпитваш някого.

Рейко го възнагради със сияйна усмивка.

— Обещавам.

В коридора пред приемната зала стоеше Таеко, облегната на стената от летви и хартия. Съпругата на шогуна и компаньонката бяха напуснали преди малко. Тя слушаше как Сано, Рейко и Масахиро си говорят, докато прелистваше тефтерчето, което сама си бе направила от малки правоъгълни парченца оризова хартия, вързани с червена панделка през две дупчици. На страниците имаше рисунки, направени от нея — коте, бор, пеперуда и клонче вишневи цветчета. Те не изглеждаха съвсем като обектите, използвани за модел, нито бяха толкова добри като изображенията им, които тя виждаше в ума си. Таеко искаше да може да рисува като истинските художници. Но майка й казваше, че тя не може да взима уроци по рисуване като брат си.

Таеко не можеше да схване значението на всичко, което чуваше, но разбра, че дъщерята на шогуна е била убита от Янагисава — лошия човек, който винаги причиняваше проблеми на семейството на Масахиро. Тя разбра, че Масахиро и баща му имат проблеми и че ще се отърват от тях, ако докажат, че Янагисава е убил дъщерята на шогуна. Явно щяха да се случват интересни неща.

Масахиро се втурна навън от стаята. Таеко почувства как сърцето й започна да пее и танцува. Тя се усмихна. Откак се помнеше, тя харесваше Масахиро повече от всеки друг на света.

— Масахиро! — извика му тя и пъхна тефтерчето си под пояса на кимоното си.

Той спря и се обърна.

— Какво?

Таеко изведнъж почувства срам, макар че го познаваше, откакто се бе родила. Той беше толкова висок и силен, и хубав!

— Къде отиваш?

— Да направя някои разследвания.

Таеко изпълзя на крака.

— Може ли и аз да дойда?

— Не.

— Защо не?

— Много си малка, пък си и момиче — безцеремонно каза Масахиро.

Таеко знаеше, че Масахиро не чувства към нея същото, което тя изпитва към него. За него тя бе като по-малка сестричка — другарче в игрите, когато искаше такова, и досада, когато не искаше. Наранена, тя се извърна от него.

— Е — каза Масахиро, нетърпеливо, но загрижено.

— Какво ти е?

Таеко поклати глава. Ако се опиташе да заговори, щеше да заплаче, а ако заплачеше, той щеше да си помисли, че тя е още по-малка, отколкото вече си мислеше.

— Нещастна си, защото не можеш да дойдеш с мен — каза Масахиро, сякаш доволен като си го опредстави, макар и притеснен, защото неговият отказ я бе наскърбил. — Но там, където отивам, може да бъде опасно. Защо толкова много искаш да дойдеш?

Таеко не можеше да си признае, че просто иска да бъде с него, да споделя това, което той прави, защото го харесва.

— Искам да помогна — успя да произнесе тя.

Масахиро се разсмя. Това беше приятелски смях, но Таеко се сви от срам.

— Добре, но няма нищо, което да можеш да направиш. Затова по-добре остани у дома.

Докато той вървеше по коридора, Таеко почувства изблик на онзи инат, която я караше да продължава да рисува, въпреки че картините й не бяха хубави и че майка й казваше да престане. Масахиро можеше да й каже какво да прави, но тя не бе длъжна да го слуша, нали? Ако успееше да му помогне, той вероятно щеше да промени чувствата си към нея, нали?

Нищо, което бе правила досега, не бе променило отношението й към нея. Трябваше да опита нещо ново.

И затича след Масахиро.

6. ГЛАВА

Сано излезе, яхнал коня си, през вратата на замъка, заедно с детектив Маруме и двама войници — всичко, което можа да вземе от дома си, за да остави достатъчно охрана на семейството си. Булевардът над рова бе претъпкан с просяци, които шумно просеха подаяния. Монахини, свещеници и монаси се състезаваха с бездомните бежанци, принудени да дойдат в градовете от цунамитата, които бяха наводнили крайбрежните села. Сано забеляза едно семейство, лагеруващо навън, само на едно одеяло, обградено от малкото си покъщнина. Жена, малки деца — момче и момиче, и мъж с дървени протези вместо крака. Сано почувства как в него се надига вълна на съжаление и отклони поглед.

Двамата с Маруме прекосиха булеварда и тръгнаха с конете си през квартала на даймио. Минаваха покрай нови сгради, изникнали на местата на именията, които земетресението бе изравнило със земята. Улиците бяха задръстени от волски каруци, прекарващи дървен материал и камъни. Копелетата дълбаеха дълбоки коловози; около изпражненията, вдигащи остра миризма под горещото слънце, се рояха мухи. Носачи мъкнеха бали ориз, бурета с вода и бохчи с храна за селяните, които чукаха, режеха с триони, мажеха с хоросан и поставяха керемиди. В именията, принадлежащи на някои от по-дребните даймио, които управляваха малки провинции, през дупките в неремонтираните стени се виждаха кофражни скелета върху голи основи. В тези на могъщите господари на големите, богати провинции, имаше великолепни нови къщи, заобиколени от почти готови казарми. Владетелят Цунанори, даймио на провинция Кий — а също и бивш съпруг на Цурухиме и зет на шогуна — беше в тази щастлива категория. Но неговата крепост бе погълната от мрачна тишина. Черна траурна драперия висеше над вратата с двуетажен покрив, при която Сано и войниците му слязоха от конете си.

— Къде са роднините, приятелите и съседите? — попита Маруме. — Не трябва ли да дойдат да отдадат почит пред мъртвата дъщеря на шогуна?

— Тази къща е била навестена от едрата шарка. Хората не искат да поемат риска от заразяване.

Сано беше доволен, че Маруме е преодолял загубата на Фукида, неговия партньор, който бе загинал по време на земетресението. Двамата бяха като братя. Напоследък Маруме бе започнал да си възвръща яката физика и да говори повечко.

— Какво е малко шарка между приятели? — каза Маруме с оттенък от старото си чувство за хумор. — Аз във всеки случай ще рискувам с теб.

— Доволен съм, че все още те имам до себе си.

— Чудя се защо Янагисава ти позволи да ме запазиш. Вероятно защото знаеше, че ще му причиня прекалено много главоболия, ако се опита да ме отстрани.

Сано приближи към двамата часови, представи се и каза:

— Дошъл съм да видя владетеля Кий Цунанори.

Слуга съпроводи Сано и Маруме през имението към площадката за практикуване на бойни изкуства. В единия й край стояха сламени мишени за стрелба с лък. Дрезгав смях долетя откъм другия край, от тълпата, събрана около двама души, които подмятаха помежду си едно перце за федербал с дървени ракети. Ракетите бяха ярко изрисувани, с портрети на кабуки актьори, перцето беше изработено от твърдо, обло парченце от сапунено дърво, набодено с червени пера. Сано позна играта ханецуки, която по традиция се играеше от момичета на Нова година. Но играчите тук бяха един широкоплещест самурай с дълъг торс и къси крака, облечен само в препаски на слабините, и хубава млада жена в бяло долно кимоно. Жената пропусна един удар.

— Сваляй! — крещеше публиката, състояща се от още един самурай и друга млада жена.

Хилейки се, жената смъкна дрехата си. Тя изложи на показ голите си гърди и обръснатия си пубис. Публиката зарева. Обичайната глоба за пропускане на удар при ханецуки беше мастилена марка на лицето, но тази двойка бе извратила невинната игра: тяхната глоба беше махане на някоя от дрехите.

— Изглежда сякаш са към края на играта — каза Маруме. — Всичко, което е останало, са нейните чорапи и неговата препаска.

Мъжът, който играеше, крещеше и размахваше юмрук във въздуха. Жената явно нямаше нищо против да се разголи. Обръснатият й пубис я определяше като проститутка, тя вероятно беше навикнала на такива вулгарни забавления.

Сано прочисти гърлото си и каза:

— Владетелю Кий Цунанори?

Публиката замлъкна. Играчът се обърна. Сано позна владетеля Цунанори; те се бяха срещали няколко пъти. Арогантната поза на феодала говореше за голямата му горделивост. Сано знаеше, че той е отличен майстор на меча и често участва в турнири и ги печели. Но главата му не съответстваше на яката му физика. Тя имаше тумбеста форма с вълнообразна тлъстина на задната част на врата. Обикновените му черти бяха отпуснати, кожата му висеше около големите му, нагли очи.

— Уважаеми дворцов управителю!

Устата на владетеля Цунанори се отпусна, сякаш мускулите му нямаха достатъчно сила, за да държат дебелите му устни затворени. Сега те зееха ужасено, защото Сано го бе хванал в неподобаващо за един вдовец поведение на сутринта след смъртта на съпругата му. Той се престори, че сцената, на която Сано току-що бе станал свидетел, изобщо не се е случила.

— Добре дошли. Да влезем вътре.

Сано не каза на владетеля Цунанори за понижението си. Остави го да си мисли, че все още е заместник-главнокомандващ на шогуна, с цялата сила на държавната власт зад гърба си. Владетелят го поведе заедно с Маруме към къщата. Голата жена му метна дрехата и той я навлече. Беше от тежка коприна, щампована в дисхармонични червени, оранжеви и пурпурни мотиви, типично за модерен, богат даймио. Сано подуши миризмата на пот, на алкохол и на благовонно масло, идваща от него. Влязоха в приемната зала. На погребалния олтар имаше приношения от плодове, цветя и вино, сложени до портрета на Цурухиме. Виждаше се, че е била обикновена жена. И имаше безхарактерната брадичка на шогуна. Изглеждаше самотна.

— Дойдохме да поднесем нашите съболезнования — каза Сано, след като представи детектив Маруме.

— Не дойдоха много хора. — В гласа на владетеля Цунанори звучаха обида и възмущение. — Страхуват се да стъпят тук. Не сме правили и обичайните погребални ритуали. — Те включваха бдение край затвореното в ковчег тяло. — Тленните останки бяха кремирани снощи. — Труповете на жертвите на едрата шарка се изгаряха незабавно, за да се предотврати заразата.

Владетелят погледна към подноса, на който имаше гарафи и чаши.

— Забравих добрите си маниери. Извинете. Желаете ли питие?

Сано и Маруме учтиво отказаха.

— Разбира се — каза владетелят Цунанори. — Никой не иска да пийне или да хапне каквото и да било тук.

— Той коленичи, наля си чаша саке и я пресуши. Сано забеляза пламналото му лице и непохватните му движения — той вече беше пиян. — Обичаите излетяха през прозореца, защото Цурухиме умря от шарка.

Сано видя възможност да започне разследването си.

— Как хвана тази шарка? Това не е толкова просто.

Шарката поразяваше предимно бедните, които живееха в нездравословни условия и многолюдни общности.

— След земетресението навсякъде се ширят всякакви болести — каза владетелят Цунанори. — Чух, че имало шарка в палатковия лагер. Тя сигурно се е докоснала до някой в града.

— Излизаше ли често извън дома ви в дните преди да се разболее? — На Сано не му се вярваше да го е правила — след земетресението дамите стояха най-вече вкъщи. Условията в Едо бяха отвратителни заради останките от развалините и строителните работи, а и престъпленията се бяха увеличили в резултат на обедняването — отчаяни граждани нападаха и ограбваха богатите.

— Не знам. Трябва да питате слугините й.

Сано го планираше.

— Има ли някой друг в домакинството, който да се е заразил от шарка?

— Не, слава на боговете!

— Защо само Цурухиме?

— Просто нямаше късмет, предполагам — каза Цунанори. — Веднага щом се изприщи, накарах да я изолират.

— Кой се грижеше за нея? — попита Сано.

— Една сестра.

— Тя защо не се е заразила от шарка?

— Прекарала я е като малка.

Нямаше опасност шарката да се повтори при хора, които я бяха преболедували и оцелели.

— Кой имаше достъп до стаята на Цурухиме?

— Компаньонката й, слугите.

— Можеше ли всеки да пипа нещата й?

— Да пипа, как така да пипа? — Владетелят Цунанори погледна озадачено, после тревожно. — Имате предвид, да сложи нещо в тях, което да е заразено с шарка?

Сано и Маруме размениха изненадан поглед. Колко бързо бе стигнал до идеята, че съпругата му е прихванала шарка от някой заразен предмет, поставен сред вещите й!

— Просто се чудя — каза Сано. — Чувал съм, че е с възможно човек да се разболее от шарка при докосване на предмети, използвани от някой болен.

— Да не би да намеквате, че някой предумишлено се е опитал да разболее съпругата ми? — попита Цунанори.

Колко бързо стигна и до идеята, че в смъртта е замесена нечиста игра!

— Винаги е възможно да е налице атентат, когато някоя важна персона умира внезапно и по неестествени причини — каза Сано. — Мислите ли, че някой е убил съпругата ви?

— Дали мисля, че някой е убил съпругата ми? — владетелят Цунанори заговори с приглушен глас. — Той се намръщи и заекна: — Не. Изобщо не съм го мислил. — Отпуснатата му уста се смъкна още по-надолу. — Вие мислите, че аз съм я заразил с шарка. Ето накъде биете.

— А направихте ли го? — попита Сано.

Владетелят Цунанори реагира със същия тон, смръщване и заекване като преди.

— Не! Никога не бих го направил! Какво ви наведе на тази нелепа идея?

Зад гърба му Маруме вдигна единия си пръст, после два, после три, изброявайки колко пъти отрича.

Сано забеляза колко бързо владетелят бе интерпретирал въпроса му като обвинение. За да запази договорката си с госпожа Нобуко в тайна, Сано понечи да каже, че е чул слухове.

Владетелят го изпревари с ядосано възклицание.

— Сигурно е била госпожа Нобуко.

— Защо мислите, че е била тя? — учуди се Сано.

— Тя ме мрази. Мислеше, че съм бил лош съпруг.

— Гласът на владетеля Цунанори придоби скимтяща, обидена нотка. — Задоволявах всички луксозни прищевки на съпругата си. Но госпожа Нобуко очакваше от мен да боготворя земята, по която стъпваше Цурухиме. Госпожа Нобуко винаги ме критикуваше. За да й угодя, трябваше да целувам задника на Цурухиме, за да покажа колко съм благодарен, че към женен за дъщерята на шогуна.

— Звучи така, сякаш изобщо не сте бил благодарен — каза Сано.

— Никой нормален мъж не би бил благодарен. Плащах прескъпо за тази привилегия. Трябваше да давам огромни данъци на правителството. — Владетелят Цунанори обърна още едно питие и си избърса уста с ръкава си. Очите му имаха изцъклен поглед. След земетресението аз бях първият даймио, при когото шогунът дойде за пари, за да ремонтира Едо. — Той протегна длан, която бе загрубяла от тренировките с меча и размърда пръсти. — Защото бях негов зет.

Смутен от чутото, Сано попита:

— Цурухиме не ви ли донесе голяма зестра?

— Беше като пилешка курешка в сравнение с това, което аз харчех за нея. Нещата не се развиха по начина, по който бях очаквал, когато се съгласих на този брак. Цурухиме трябваше да роди от мен внук на шогуна. Аз трябваше да имам шанса да стана баща на следващия шогун. Но тя така и не зачена. След няколкогодишни опити аз спрях да спя с нея. Кучка!

Сано бе потресен, като чу колко грубо злослови за мъртвата си съпруга този бъбривец, па макар и да бе пиян. Той изпитваше съжаление към Цурухиме, въпреки че тя вече нямаше нужда от него.

— Не е било по нейна вина, че сте загубили много пари заради нея!

… Или че не му е родила дете. Сано знаеше, че владетелят Цунанори няма незаконни деца, въпреки че имаше наложници. Обикновено вината за безплодието пада върху съпругата. Съпрузите не желаеха да признаят, че е възможно те да са отговорни. Същото беше и при шогуна. Неуспехът му в сдобиването с наследник бе приписан на съпругата му, на наложниците му, на предпочитанията му към мъже, на грехове, извършени в предишен живот, но горко на този, който би дръзнал да предположи, че семето му е негодно. Именно и затова на Сано му беше безкрайно трудно да дискредитира Йошисато — той беше доказателство за неговата мъжественост.

— Цурухиме влоши нещата още повече — каза владетелят Цунанори. — Тя ме третираше като боклук. А и не беше особено красива. — Гневът се обърна в отвращение. — Госпожа Нобуко беше разглезила Цурухиме. Тя я учеше, че тъй като е дъщеря на шогуна, трябва да очаква от хората да се отнасят с нея като с богиня и да ги наказва, ако не го правят. Слугите се бояха от нея. Тя ги биеше с четката си за коса. Трябваше да им плащам безбожни надници, за да работят за нея. По дяволите, и аз се страхувах от нея. Тя все ме заплашваше да каже на баща си, че съм лош съпруг. Шогунът би могъл да й даде развод, но можете да сте сигурни, че щеше да ми вземе цяло състояние, за да се отърва от нея.

— Благодарение на шарката, сте се отървали от нея — каза Маруме.

— Ей, не ми харесва поведението ти. — После владетелят осъзна, че и неговото поведение не е особено порядъчно. — Не би трябвало да говоря лошо за Цурухиме. Но съм доволен, че вече не съм женен за нея.

— А госпожа Нобуко знаеше ли какво чувствате към Цурухиме? — попита Сано.

— Да. Винаги, когато ме поучаваше какво дължа на Цурухиме за честта да бъда неин съпруг, аз ясно й давах да разбере, че не съм съгласен.

Сано втрещено изпусна дъх. Бе дошъл, за да докаже, че Янагисава е виновен за смъртта на Цурухиме, но тук имаше друг заподозрян. И госпожа Нобуко знаеше, че Цунанори е имал сериозен мотив да убие жена си, но го бе премълчала. Тя бе тласнала Сано в опасна кампания срещу Янагисава, макар да е била наясно, че той може да е невинен и че ако Сано започне разследване, може да влезе в конфликт с Цунанори, който бе могъщ даймио и зет на шогуна. Но Сано вече не можеше да спре разследването само защото то би могло да оневини Янагисава, или защото ще му създаде нови врагове.

— Бих искал да говоря с членовете на вашето домакинство — каза Сано.

Изненадан от смяната на темата, владетелят Цунанори се отдръпна от Сано, осъзнавайки с ужас накъде вървят нещата.

— Вие не сте дошли тук, за да ми поднесете съболезнования, нали? Това беше само претекст. Вие мислите, че Цурухиме е убита и възнамерявате да натопите мен за това!

— Вие ми давате основания да мисля, че сте виновен. — Сано лесно можеше да си представи, че на владетеля Цунанори му е дошло до гуша от Цурухиме и му се е приискало да я убие, като последно средство, за да се отърве от нея. — Нямам друг избор, освен да разследвам. — Той бе длъжен да намери истината за дъщерята на своя владетел, без значение, че този, когото щеше да разобличи, нямаше да е Янагисава. — Ще разговарям с членовете на домакинството ви. И ще инспектирам стаята на Цурухиме.

Владетелят Цунанори застана, олюлявайки се пред Сано, насочи пръст към него и изкрещя:

— Разкарай се от къщата ми или аз ще те изхвърля!

Войниците му се втурнаха вътре. Те се струпаха около него и загледаха кръвнишки Сано и Маруме. Сано подуши раздразнението, разпалено от алкохола, лъхащ от тях. Лицето на владетеля Цунанори пламтеше и мускулите му се напрегнаха от стръв за битка. Самурайският инстинкт подтикваше Сано да се бие, но една разпра с владетеля беше прекадено опасна и по други причини, освен факта, че той разполагаше с огромна армия. Други даймио вече мразеха правителството, защото бе пресушило техните богатства, за да плаща за възстановяването на Едо. Сано едва бе успял да предотврати един бунт след земетресението. даймио можеха да използват неговия сблъсък с Цунанори като претекст да вдигнат нов.

За да разсее напрежението, Сано заговори с по-мек тон.

— Ако сте невинен, би трябвало да сте доволен да сътрудничите на моето разследване. Ако не искате да сътрудничите, означава, че има нещо, което трябва да криете.

Владетелят Цунанори местеше тежестта си от крак на крак, разкъсван от противоречиви емоции. Очите му святкаха от гняв, защото Сано го бе натоварил с тази дилема, а той не бе толкова пиян или толкова тъп, та да не предвиди сериозните последствия от насилие срещу правителствен служител. Обеднелият режим с удоволствие щеше да приеме това като повод да конфискува имуществото му.

— Чудесно! — Доволен, че е избягнал битката и същевременно е запазил достойнството си пред хората си, Цунанори направи жест, сякаш изхвърляше боклук в краката на Сано. — Разпитайте всички в домакинството ми. Претърсете стаята на съпругата ми. — Той говореше с такава увереност, че Сано се почуди дали наистина е невинен, или просто е сигурен, че е прикрил следите си. После се обърна към войниците си: — Идете и доведете всички, за да може дворцовият управител Сано да говори с тях.

Те тръгнаха. Агресията отново пламна в очите на владетеля Цунанори.

— Ако почнете да разнасяте насам-натам слухове, че жена ми е убита и че аз съм заподозрян, горчиво ще съжалявате.

Той не беше толкова пиян или толкова тъп, та да не разбере колко опасно би било едно такова подозрение за него, нито пък да не знае какви проблеми могат да създадат той и другите даймио на Сано и на режима Токугава.

— Много добре. — Сано се престори, че отстъпва неохотно, криейки облекчението, че може да разчита на владетеля Цунанори да си мълчи за разследването.

Това беше единственото светло петънце в неговото начинание, което вече бе тръгнало накриво, водейки встрани от Янагисава.

7. ГЛАВА

Резиденцията на наследника на шогуна беше изолирана в западното укрепление на замъка Едо, на една тераса на хълма точно под двореца. Сградата, обградена от каменни зидове, на върха, на които имаше покрити коридори и часови кули, беше миниатюрна версия на двореца. Разрушенията от земетресението бяха поправени. Резиденцията беше сигурно гнездо, от което накрая щеше да се излюпи новият диктатор на Япония. Янагисава крачеше през стаите, плъзгаше вратите между тях, наслаждаваше се на пейзажите по позлатените фрески, душеше новите, сладко ухаещи татами и ликуваше в територията, която бе завладял в този рунд на своята битка за властта.

— Направих го. Най-сетне сме тук. Скоро ние ще управляваме Япония.

В отсрещния край на сградата, в новата си стая, бе Йошисато. Той пренареждаше книгите и дрехите, които слугите бяха разопаковали.

— Какво имаш предвид с това „ние“? Аз съм този, който ще наследи диктатурата.

Жегнат от неговата неблагодарност, Янагисава го погледна:

— Ти не би могъл да стигнеш сам дотук. Чия беше идеята да те пробутаме за син на шогуна?

— Твоя — неохотно призна Йошисато. Той тръсна книгите върху полиците.

— Ами добре тогава. — Янагисава се гордееше с брилянтната схема, която измисли, след като загуби любимия си син и след като Иенобу скрои заговор за изгонването му от двора. Йошисато, един от останалите му четирима синове, се оказа неговото спасение. — Не забравяй колко усилия положих, за да убедя шогуна, членовете на клана му и висшите му служители, че ти наистина си негов син. Не забравяй колко много пари дадох за подкупи, за да убедя хората да подкрепят твоя залог в борбата за унаследяването.

— Не забравяй, че това не бяха твои пари. Те дойдоха от издръжката, която шогунът ми отпусна.

— Без мен ти нямаше да имаш тази издръжка. Така че не би трябвало да имаш нищо против, ако празнувам нашия успех.

— Празнувай си го сам. Сега, когато съм наследник на шогуна, не се нуждая повече от теб.

Страх прободе Янагисава. Той знаеше, че в деня, в който ще постави Йошисато на мястото на следващия диктатор, най-вероятно щеше да се окаже, че вече няма да му е от полза. Те бяха в много лоши отношения и постоянно се караха през четирите месеца на сътрудничеството им. Цяло чудо беше, че стигнаха толкова надалеч заедно.

— Имаш нужда от мен. — Янагисава трябваше да убеди Йошисато. Една лоша дума от него и шогунът щеше да го изхвърли от режима. Враговете на Янагисава щяха да се спуснат върху него като глутница вълци. — Аз съм човекът с най-дългия опит в политиката. Ти си само едно седемнадесетгодишно момче. Без мен ще бъдеш изяден жив.

— Няма да съм вечно на седемнадесет години — каза Йошисато, раздразнен, защото Янагисава беше прав. Той педантично сгъваше дрехите си и ги подреждаше в чекмеджетата. — А и вече научих доста.

— С моето наставничество — напомни му Янагисава. — И именно аз се отървах от свидетелите, които биха могли да кажат, че майка ти никога не е спала с шогуна.

Той бе преровил града, за да го прочисти от служители и слуги, които бяха работили в замъка по времето, в което, според твърденията на Янагисава, госпожа Сомеко е била наложница на шогуна. Той бе разчистил и хората от собственото си домакинство, които знаеха, че тя е споделяла неговото легло по времето, в което Йошисато бе заченат. Подкупваше свидетели, за да си мълчат, заплашваше ги, изпращаше ги в отдалечени места и дори поръча да убият най-опасните.

— Нямаше да можеш да направиш това без мен. Ти се нуждаеш от мен и за да се справяш с фалшивите свидетели, които със сигурност ще изникнат.

Как негодуваше само, че трябваше да доказва стойността си и качествата си пред този арогантен младеж. Йошисато го изгледа гневно, недоволен от това, че наистина се нуждаеше от него.

— Добре. Можеш да останеш, докато шогунът умре и аз взема властта. Тогава ще си тръгнеш.

„Диктатурата щяла да бъде изцяло в ръцете на Йошисато някога си!“ Янагисава се изсмя презрително.

— Ако мислиш, че няма да имаш никакви проблеми, ако действаш напълно самостоятелно, щом станеш шогун, то тогава си глупак. Има много от рода Токугава, които искат те самите да управляват Япония. Когато шогунът не е край теб, за да те предпазва, те ще се надигнат срещу теб. А аз имам могъщи съюзници, които могат да те подкрепят с техните армии.

— Имаш също така и могъщи врагове. Докато ти си с мен, те ще бъдат и мои врагове. Когато те изритам, те ще ме приемат за техен господар.

— Чувал съм сакатите ти политически теории и преди: отърваваш се от мен и враговете ми ще ти бъдат толкова благодарни, че ще те оставят да управляваш дълго и щастливо! Това, което не разбираш, е, че кръвната вражда има дълбоки корени. Моите врагове няма да забравят, че си мое протеже. Те ще те унищожат, за да си отмъстят на мен. И Сано ще поведе атаката. Не трябваше да настояваш да го запазим в режима.

— Това е цената, която плащаш за моето сътрудничество в твоя заговор — каза Йошисато, подсмивайки се. — Нека Сано остане — или ще кажа на шогуна, че не съм негов син и ти си ме накарал да се преструвам на такъв.

Янагисава закипя от ярост при този ултиматум.

— Няма да кажеш на шогуна сега.

— Пробвай ме. Убий Сано. И виж какво ще се случи.

Янагисава изгледа кръвнишки Йошисато, чието подсмихване се бе превърнало в гадно хилене. Не смееше да направи дори най-малък опит да доказва, че младежът блъфира. Не вярваше, че няма да изложи на риск и двамата, за да спечели победа в тяхната лична война. Момчето беше точно толкова безпощадно, колкото бе и той самият. Във вените им течеше една и съща кръв. Янагисава го знаеше, без значение, че бе убедил половината свят, че Йошисато е син на шогуна.

— Търсиш си белята, като оставяш тоя Сано само за да ми правиш напук — каза Янагисава. — Ако той не може да докаже, че не си кръвен наследник на шогуна, ще го изчака да умре и ще те убие, преди да си управлявал Япония и един ден.

— Няма да го направи — уверено каза Йошисато. — Сано не е такъв.

Янагисава не можеше да повярва на ушите си.

— Познавам Сано много по-отдавна от теб — презрително каза той. — Ще го направи. На негово място и аз бих го направил.

Йошисато изгледа Янагисава с язвителна усмивка.

— Твоят проблем е, че съдиш Сано и мен, и всички останали по твоите мерки. Това те прави сляп за реалността.

Янагисава направи гримаса. Нямаше полза да спори. И той, и Йошисато бяха еднакво големи инати. Какъвто бащата, такъв и синът.

— Много добре. Запази Сано в двора, сякаш си малко момче със змия в кошница за домашен любимец. Някой ден ще разбереш, че съм бил прав.

Йошисато се разсмя.

— Ако Сано ме убие наистина, ще си струва — значи най-накрая ще те е победил.

Величината на неговата омраза наскърби Янагисава — той обичаше сина си, въпреки че се дразнеше от поведението на младежа.

— Защо ме мразиш толкова много?

Йошисато го изгледа с яростни, твърди очи.

— Не се ласкай. Не бих хабил толкова емоции за теб.

— Добре.

Янагисава се престори на безразличен, но всъщност копнееше Йошисато да му отвърне с любов. Той се чувстваше ужасно самотен, откакто любимият му син Йоритомо загина. Искаше му се отново да има някой, на когото искрено да му пука за него. Проклинаше се, че копнее да получи от Йошисато повече, отколкото той е в състояние да му даде.

— Тогава защо не можем да бъдем приятели? Това ще направи нещата по-лесни и за двама ни.

— Извини ме, че не изпитвам особено приятелски чувства към теб. Ти ме пренебрегваше през целия ми живот, а после моят полубрат умира, ти се нуждаеш от нова политическа пионка и идваш да ми се подмазваш. Каква прекрасна основа за приятелство!

Янагисава знаеше, че Йошисато е наранен, защото той всъщност се бе отказал от него, пробутвайки го за син на шогуна.

— Да, аз не се суетях над теб като квачка, докато растеше. Не са много бащите, които го правят. — Бащата на Янагисава беше студен, амбициозен мъж, който го бе представил на шогуна веднага щом бе станал достатъчно голям, за да предизвика сексуалния му апетит. Дългогодишната афера на Янагисава с шогуна бе донесла много политически и икономически ползи на неговото семейство. — Но аз ти дадох нещо далеч по-ценно от вниманието си — шанса да управляваш Япония. И сега съм тук. Можем ли да оставим миналото зад нас и да започнем отначало?

Копнеж, болка и объркване се смесваха в погледа на Йошисато. Беше ясно, че той държи на Янагисава повече, отколкото показва. После лицето му се втвърди.

— Твърде късно е. Аз вече не съм твой син. А на шогуна. И ти няма да се навърташ край мен, когато оглавя режима. Можеш да ме прободеш в гърба, както си правил с други хора, които са ти се противопоставяли.

Янагисава се чувстваше така, сякаш бута див кон нагоре по стръмна планина, докато той хапе, мята се, рита и се опитва да го бутне надолу. Твърде ядосан, за да се извини за миналите си грехове, той сграбчи Йошисато за предницата на кимоното му, разтърси го и изкрещя:

— Ти, неблагодарен, проклет, дързък негодник! Няма да ме лишиш от заслуженото участие в управлението на Япония.

— О, да, ще го направя! — Йошисато стисна китката на Янагисава. — Махни си ръцете от мен!

Изведнъж се чу треперещ гласец.

— Ехо!

Янагисава и Йошисато замръзнаха. И двамата знаеха, че не трябва да се карат пред никого, особено пък пред шогуна. Те старателно пазеха кавгите си в тайна.

Шогунът пристъпи на пръсти в стаята, нервен и колеблив, сякаш беше нарушител, а не господарят на всичко, което виждаше.

— Аз, ъъъ, да не се натрапвам?

— Съвсем не, Ваше Превъзходителство! — Янагисава поглади дрехата на Йошисато в нежен жест, преди да пусне младежа. — Моля, присъединете се към нас.

Той вече бе изчистил изражението си от вътрешното вълнение и зае отпусната, спокойна поза. Йошисато все още не бе привикнал да крие емоциите си. Безпокойството избиваше през изкуственото му хладнокръвие.

Шогунът се разхождаше през жилището, а Янагисава и Йошисато го следваха.

— Ъъъ, това място изглежда по-различно, отколкото го помня. Но аз живях тук съвсем кратко, докато моят по-възрастен брат беше шогун. Той внезапно заболя и ме обяви за приемник. Няколко дни по-късно почина. И аз станах шогун. — Тревогата задълбочи бръчките по челото му. — Брат ми чакаше, докато наближи краят му, за да избере наследника си. Може би и аз би трябвало да избера да направя същото.

Янагисава и Йошисато размениха тревожни погледи. Те мислеха, че позициите на Йошисато са стабилни, но сега шогунът май бе премислил.

— Вашият брат изчака, защото знаеше, че диктатурата ще премине във ваши ръце независимо дали той ще ви посочи за наследник или не. — Янагисава подозираше, че по-възрастният брат се бе надявал по-младият да умре пръв и синът му Иенобу да наследи режима. Това би се харесало на Иенобу. — Вашето въвеждане във властта бе просто формалност, която той отлагаше. Но за вас не е нужно да чакате, докато легнете на смъртния си одър, за да обявите сина си за свой наследник, с всички церемонии, почести и удоволствие, което и двамата заслужавате. — Янагисава протегна ръце и придърпа Йошисато и шогуна един до друг.

Шогунът се отдръпна от Йошисато.

— Проблемът е, че… Напоследък аз, ъъъ, започнах да се питам дали, ъъъ, наистина си мой син.

— Разбира се, че съм ваш син!

Йошисато изглеждаше толкова разтревожен, че Янагисава потрепна. Уплашен да не бъде наказан за измамата си, Йошисато се превърна от брилянтното протеже на Янагисава в неопитен седемнадесетгодишен младок, какъвто си беше.

Янагисава трябваше да хване корена на окъснялото опасение на шогуна и да го изтръгне веднага. Той заговори високо, за да отвлече вниманието на шогуна от Йошисато.

— Защо за Бога, трябва чак сега да се питате дали Йошисато е наистина ваш син?

Шогунът се въртеше, сякаш беше кукла в театър бунраку и Янагисава мърдаше пръчките, за да контролира движенията на тялото му.

— Миналата нощ се събудих и чух двама души да си шепнат пред спалнята ми. Те казаха, че аз не съм баща на Йошисато. — По едно червено, гневно петно оцвети двете му бузи. — Казаха, че ти си му баща.

Янагисава прокле наум. Беше издал заповеди, подкрепени от заплахи, никой да не говори за бащинството на Йошисато в близост до шогуна. Двамата се бяха опитали да вземат всички мерки един от тях да бъде с него по всяко време, за да попречат на клюките. Но напоследък шогунът страдаше от безсъние; не можеше да заспи, освен ако не е сам в стаята си. И очевидно бе чул през тънките стени някакви хора да си шепнат.

— Кой беше? — попита Янагисава, прикривайки ужаса си с ярост. — Кой посмя да изрече това скверно предположение, че аз съм баща на вашия син?

Овчедушието отслаби гнева на шогуна.

— Аз, ъъъ, не им познах гласовете.

Вероятно бяха от охраната или лични прислужници — единствените хора, на които бе позволено да стоят близо до шогуна, докато спи.

— Това са били само празни спекулации — каза Янагисава с успокоителен, снизходителен тон. — Трябва да ги игнорирате.

— Но не мога! — Шогунът плесна с ръце. — Това се случва всяка нощ, от месеци. — Той зашепна: „Йошисато е син на Янагисава. Той не е син на шогуна. Янагисава е баща на Йошисато.“ — Засрамен, той добави: — Не го забелязвах преди, защото се страхувах, ъъъ, да го приема сериозно.

Янагисава осъзна, че в ход е нещо много по-зловещо от небрежни клюки. Шепненето представляваше преднамерен опит да бъде накаран шогунът да повярва, че Йошисато е самозванец и мошеник. И Янагисава можеше да отгатне кой стои зад този опит.

— Това са просто невежи глупаци, които дрънкат празни приказки — насмешливо каза Йошисато. — Не ги слушайте, почитаеми татко.

Шогунът се извърна към него.

— Не ме наричай „татко“, когато не съм сигурен дали имаш правото да говориш така.

Йошисато зяпна ужасен. Шогунът се намръщи на Янагисава, сочейки младежа.

— Искам истината: той мой син ли е, или съм сложил кукувиче яйце в гнездото си?

Янагисава разгърна цялата си мъдрост, уменията и инстинктите си, натрупани от дългата му връзка с шогуна. Той нагласи чертите на лицето си в изражение на загриженост и съчувствие.

— Истината е, че май имате проблем със здравето.

— Здравето ми? — Както винаги, лесно податлив на объркване при споменаване на любимата му тема и както винаги, ужасен от евентуално заболяване, шогунът зяпна.

— Какъв проблем?

— Ами, да видим — каза Янагисава. — Напоследък страдате от безсъние, нали така?

Шогунът кимна, а сключените му ръце се протегнаха към Янагисава, ужасен, и все пак, жаден за лоши новини.

— А главоболие?

— Много често.

— Ами замайване?

Йошисато се намръщи, опитвайки се да разбере какво прави Янагисава.

— Не — каза шогунът. Както винаги, податлив на внушения, той промени мнението си: — Ммм, малко.

— Замъглено зрение? — попита Янагисава.

Бледата кожа на шогуна стана напълно бяла. Той кимна, убеден, че зрението му е замъглено, независимо дали наистина беше такова или не.

— И сте започнали да чувате гласове. — Янагисава потупваше брадичката си във върха на пръста си и кимаше велемъдро, както бе виждал да правят лекарите, когато обмислят симптомите на пациентите. — Хммм. — Внезапното просветление, озарило лицето на Йошисато, беше толкова комично, че Янагисава за малко не се изсмя. — Като вземем предвид другите ви симптоми, бих могъл да заключа, че гласовете са халюцинации. Проблемът е точно такъв, какъвто очаквах.

— Милостиви богове! — Шогунът са вкопчи в Янагисава. — Какво ми е, кажи ми, моля те!

— Нищо сериозно. — Тонът на Янагисава опровергаваше думите му. — Приливът на енергия към мозъка ви е блокиран.

Очите на шогуна се оцъклиха от ужас.

— Какво трябва да правя!?

— Веднага идете при вашия лекар. Той ще ви оправи.

— Да, да. — Шогунът бързо се изнесе от стаята.

— Ти го измисли всичко това — презрително каза Йошисато.

— Измъкнах и двама ни от критична ситуация — отговори му Янагисава. — Ти просто направи нещата по-лоши.

Йошисато го изгледа с обида и неверие.

— Как ще трябва да лекува докторът въображаемата болест на шогуна?

— О, ще му даде нещо безобидно. Това прави винаги, когато шогунът си фантазира, че е болен.

— Но тези гласове са реални. Как ще може някакво лекарство да накара шогуна да спре да ги чува?

— Той не може, но аз мога! Шогунът ще получи нов отряд охранители и нови слуги още преди денят да е свършил. Те ще бъдат мои хора, които ще попречат на когото и да било да каже и дума пред стаята на шогуна. Аз ще спра насочената срещу теб кампания, целяща да отрови ума на шогуна.

Гневът на Йошисато премина в смут и страх.

— Шепненето е част от кампания ли? Не просто празни клюки?

— Това би трябвало да е очевидно за теб, ако знаеше нещичко за методите на двора.

— Кой стои зад това? Иенобу?

Янагисава насочи пръст към Йошисато.

— Много проницателно от твоя страна, макар и малко бавно. Ако бъдеш дискредитиран, Иенобу ще наследи диктатурата. Той ще ни прати на смърт още преди мастилото на документа за унаследяването да е изсъхнало.

Осъзнаването на факта, че съперникът му е по-хитър, отколкото си мислеше, промени вида и поведението на Йошисато — сега той изглеждаше по-млад и по-уязвим от допреди малко.

— А ние… Какво ще правим ние с този Иенобу?

— Какво имаш предвид с това „ние“? — каза Янагисава със саркастична усмивка. — Признаваш ли, че в крайна сметка се нуждаеш от мен и искаш да остана?

Същите гняв, фрустрация и безпомощност, които Янагисава бе почувствал и по-рано, и сега се появиха в изражението на Йошисато. Младежът изпъна рамене и стисна челюсти, стремейки се да запази достойнство.

— Да.

Тонът му издаваше гордост от факта, че е достатъчно умей, за да разбере, че това не е лъжица за неговата уста и че е по-добре да приеме помощ от баща, когото мрази, отколкото да погине, отстоявайки независимостта си.

Сърцето на Янагисава се изпълни с гордост от Йошисато. Какъв прекрасен син! Дано шогунът никога да не повярва, че прекрасните качества на Йошисато са дошли от някой друг, а не от него самия. Той скри мислите си зад покровителствена усмивка и каза:

— Радвам, че, че го разбра.

Той предчувстваше окончателния сблъсък с Иенобу. Благодарение на Боговете, шогунът нямаше друг по-близък роднина, който да претендира за унаследяването! Янагисава предвиждаше още спречквания с Йошисато, но имаше поне една утеха.

Дъщерята на шогуна със сигурност беше мъртва. Тя не можеше да роди съперник на Йошисато.

8. ГЛАВА

Стаята на съпругата ми е в тази посока. — Скован от неохота, владетелят Цунанори водеше Сано и Маруме по коридора, през женските помещения на имението си.

Силна миризма на тамян и соден сапун изпълваше въздуха. Очите на Сано се насълзиха. Маруме се закашля.

— Доволен съм, че мястото е дезинфекцирано, но са прекалили малко — каза той.

Владетелят Цунанори отвори вратата на хартиената стена и се отдръпна.

— Тук умря Цурухиме — каза той.

Докато прекосяваше антрето, Сано се опитваше да не диша. Почувства гадене, въпреки че бе ставал свидетел на толкова много смърт, толкова много пъти, че бе загубил броя, а тук дори нямаше труп. Не можеше обаче да не изпитва страх от заразяване, макар че не бе възможно каквито и да е духове на болестта да са устояли на такова пълно прочистване. Стаята беше опразнена от всякаква мебелировка, вратите на шкафовете зееха отворени, разкриващи празни полици и чекмеджета, подът бе гол. Влажно, издаващо остра миризма петно тъмнееше на дървените дъски, където бе стояло болничното легло.

— Тук няма какво да се види, но погледнете, щом искате.

Владетелят Цунанори явно изпитваше злорадо удоволствие да разочарова Сано.

Сано погледна в шкафовете. Не се появиха никакви замърсени чаршафи. Нищо, освен пищна фреска с пейзаж на мочурище, не показваше, че някога тук е живяла богата, привилегирована жена.

— Наредих да изгорят всичко. — В гласа на владетеля Цунанори се долови по-голямо съжаление, отколкото когато бе говорил за смъртта на съпругата си. — Дори само дрехите й струваха цяло състояние. Но имаше вероятност да са заразени, затова трябваше да се унищожат.

— Свърши ли? — обърна се Маруме към Сано, с глас, заглушен от ръката, която държеше на носа и устата си. Коравият детектив се страхуваше от шарката не по-малко от Сано.

— Да.

След като излезе от стаята, Сано се почувства извънредно облекчен. Владетелят Цунанори ги поведе към по-отдалечените части на сградата.

— Казахте, че искате да разговаряте с хората ми. — Той въведе Сано и Маруме в огромна стая, създадена чрез отварянето на преградите между три съседни приемни зали. — Е, ето ги тук.

Огромна тълпа преливаше от отворените врати, върху верандите и в градината. В именията на даймио живееха хиляди. Владетелите имаха дори още по-големи имения и свити в провинциите си. В Едо те поддържаха хора, достатъчни само за подсигуряването на охраната, за поддръжката на собствеността им и които да ги обслужват, когато пребивават в града през половината от годината, така както налагаше законът Токугава, а също и да се грижат за техните жени и деца, за които същият този закон повеляваше да стоят целогодишно в Едо като заложници за доброто поведение на феодалите. Сано хвърли поглед към войниците, смесени със слугите, и към служителите, наредени до жени с копринени кимона. Беше наистина впечатляващо, такъв огромен кръг от свидетели.

— Ще започна с личната прислуга на съпругата ви — каза Сано. — Детектив Маруме и аз ще разпитаме всеки от тях индивидуално, насаме.

Неудоволствие помрачи лицето на Цунанори.

— Аз имам правото да присъствам, когато разговаряте с тях.

— Това не е ваше право по закон — каза Сано. — Това е благоволение, което аз мога да ви окажа. А аз избирам вие да не присъствате.

В момента, в който владетелят Цунанори избухна, един самурай от коленичилите в предната редица на тълпата служители му махна. Той се наведе. Служителят му прошепна нещо в ухото. Владетелят се обърна към Сано със самодоволна, отмъстителна усмивка.

— Изглежда вече не сте заместник-главнокомандващ на шогуна. Моят служител ми каза, че сте били понижен до главен магистрат по възстановяването. Забавно е — вие не споменахте факта, че сте изпаднали в немилост в двора.

Сано почувства горещото жило на унижението и сърцето му се сви. Лошите вести го бяха настигнали в най-злочестия му миг.

— Моят пост няма значение — язвително каза той.

— О, има. Вие нямате власт да ми казвате какво да правя. — Владетелят Цунанори се ухили самодоволно. — Всъщност промених мнението си. Няма да ви позволя да говорите с хората ми.

— В такъв случай, аз ще променя мнението си да запазя разследването в тайна — каза Сано. — Ще кажа на шогуна за подозренията си относно смъртта на Цурухиме.

Владетелят Цунанори прехапа провисналите си устни, колебаейки се между страха от това, че може да бъде обвинен в убийството на дъщерята на шогуна, и желанието си да победи Сано.

— Добре — каза той враждебно. — Можете да разговаряте с тях. Но само в мое присъствие.

— Добре — каза Сано, благодарен, че владетелят Цунанори не разкри блъфирането му. Той не можеше да позволи Янагисава да чуе за разследването му, когато то едва бе започнало.

Владетелят Цунанори събра личната свита на Цурухиме от тълпата. Имаше шестима телохранители, двама носачи на паланкин и десет прислужнички. Три от жените се перчеха със сложни прически и модни копринени одежди — те бяха компаньонките. Памучните дрехи на другите говореха, че са обикновени слугини. Една от тях носеше бял шарф, който покриваше главата й и хвърляше сянка върху лицето й. Владетелят Цунанори заведе прислугата, заедно със Сано и Маруме, в малка приемна зала. Той настани гостите на подиума. Васалите му подредиха слугите в редица на пода отдолу, после застанаха до вратата. Владетелят Цунанори коленичи до Сано и каза:

— Давайте!

Сано махна на първата свидетелка, слугиня с червендалесто лице. Тя излезе напред и се поклони.

— Виждали ли сте някога изцапан стар чаршаф сред вещите в шкафа на вашата господарка? — попита Сано.

Владетелят Цунанори поклати глава. Жената каза: „Не“.

— Престанете да й влияете — каза Сано.

— Не го правя.

Сано сподави въздишка и се обърна отново към слугинята.

— Виждали ли сте изобщо някога някой, който да се държи странно, докато държи дрехите или принадлежностите на вашата господарка.

— Не — каза слугинята.

— Знаете ли някой, който да е имал шарка напоследък, освен вашата господарка?

— Не.

Личеше си, че се стреми повече да даде отговора, който владетелят Цунанори би счел за приемлив, отколкото да каже истината. Той я възнагради с усмивка и леко кимване.

Маруме избели очи.

— Това е всичко — каза Сано и извика следващия в редицата, един як телохранител.

— Вие ли ескортирахте съпругата на вашия господар, когато излизаше извън имението?

— Да — каза той.

— Тя често ли излизаше през десетте дни преди да заболее от шарка?

Телохранителят погледна към Цунанори, който кимаше енергично.

— Да, непрестанно.

Сано трудно можеше да си представи Цурухиме като някакво миткало, което се шляе насам-натам из разрушения от земетресението град.

— Ходила ли е на места, където би могло да има хора болни от шарка?

— Да, мисля, че ходеше в палатковите лагери. Всъщност сигурен съм, че ходеше.

Сано помисли, че телохранителят вероятно би се заклел, че Цурухиме се е въргаляла и в помийни ями. Той го освободи. Докато разпитът продължаваше по този начин, васалите на владетеля Цунанори се мотаеха из стаята, по всяка вероятност, за да подскажат на хората от домакинството му въпросите, които Сано задава и отговорите, които Цунанори иска те да дадат. После дойде ред на жената с белия шарф на главата. Кимоното й на кафяви и лавандулови цветни мотиви беше ушито от памук, но по-фино от обикновените дрехи, боядисани в индигов цвят, носени от слугите. Докато вървеше към подиума, тя държеше стройната си, изваяна фигура с необичайно за простолюдието достойнство.

— Как се казвате?

— Намиджи — поклони се жената.

Сано видя какво криеше сянката, хвърляна от бялата драперия. Кръгли белези, нашарени с дупчици, останали от шарка, обезобразяваха кожата. Те загрозяваха видимата половина от устата и носа й, макар окото й да бе чисто и добре оформено, а изражението — интелигентно. Това беше жената, боледувала от шарка в младостта си — сестрата, която бе обслужвала Цурухиме. Инстинктът подсказа на Сано, че тя е най-важният свидетел тук и че не трябва да допуска владетелят Цунанори да се намесва по време на нейния разпит.

Той стана и каза:

— Арестувам тази жена.

Отпусната уста на владетеля Цунанори се смъкна още по-надолу.

— Защо?

Жената се дръпна от Сано и уви шарфа си по-плътно около лицето си.

— Тя е издирвана от закона заради подозрение в кражба — импровизира Сано. — Познах я по името и описанието.

Той слезе от подиума и я хвана за лакътя. Тя се дърпаше, протестирайки.

— Не съм направила нищо лошо.

Гласът й беше дрезгав, сякаш шарката бе надраскала гърлото й.

— Измислихте си го! — извика владетелят Цунанори, приклещен между неверието и обидата. — Не можете да ходите насам-натам и да прибирате слугите на хората.

— Вижте ме само!

Маруме я хвана за другата ръка и помогна на Сано да я издърпа към вратата. Владетелят Цунанори и васалите му се втурнаха след тях. Сано се страхуваше, че може да го принудят да спре и тогава щеше да избухне схватка, нещо, което той искаше да избегне, защото това можеше да провокира цялата класа на даймио към бунт. Но той трябваше да запази свидетеля си.

Владетелят Цунанори изпревари Сано и Маруме в коридора, разпери ръце, за да блокира пътя им, и изломоти:

— Няма да ви оставя да направите това!

— Защо сте толкова уплашен? — контрира го Сано. — Какво мислите, че ще каже тя, когато не е под ваш контрол?

Владетелят Цунанори въртеше език в устата си. Погледът му се движеше от Сано съм сестрата. После заговори с обичайната си нагла самоувереност.

— Добре, давайте, вземете я. Вижте дали ми пука!

Сано и Маруме придружиха сестрата навън от къщата. Тя излезе, без да се съпротивлява. Владетелят Цунанори не ги последва навън. Часовите му наблюдаваха как Сано и Маруме се присъединяват към техните войници на улицата. Сано видя двама носачи, носещи паланкин под наем. Той им махна да дойдат. Когато поставиха покрития дървен стол на земята, той каза на Намиджи:

— Влезте вътре.

Все още държейки шарфа на лицето си, тя се настани в сенчестата вътрешност на паланкина. Сано заговори на войниците си с тих глас, за да не може тя да го чуе.

— Отведете я в моето имение. Кажете на съпругата ми, че това е Намиджи, сестрата, която се е грижила за дъщерята на шогуна. Съпругата ми знае какво трябва да прави с нея. — Рейко щеше да е щастлива да я разпита и да открие какво знае тя за убийството — Не й казвайте къде я водите или защо.

Войниците тръгнаха с конете си, ескортирайки паланкина към замъка. Сано и Маруме се качиха на своите коне.

— Къде отиваме? — попита Маруме.

— Да започна работата си като главен магистрат по възстановяването. По-добре да оставим Янагисава да мисли, че съм се преклонил пред властта му, отколкото да подозира, че работя срещу него зад гърба му.

Докато яздеха край една група волски каруци, натоварени с камъни, Маруме каза:

— И какво научихме от този противен владетел Цунанори? Нищо и половина.

— Напротив — каза Сано. — Той ни показа, че е имал причина да убие съпругата си. А кой би могъл да има по-добра възможност за това от него, владетеля на имението?

— Но се оказахме с празни ръце, що се отнася до Янагисава.

Сано кимна със съжаление.

— Искаше ми се да попитам владетеля Цунанори дали Янагисава или някой от хората му е бил в имението му малко преди Цурухиме да се разболее. Но той щеше да се досети, че се опитвам да свържа Янагисава със смъртта й.

— И веднага щеше да изтича право при Янагисава и да му каже — съгласи се Маруме. — После разследването вече нямаше да бъде тайна.

— И владетелят Цунанори нямаше да се тревожи, че то може да му навреди, защото аз щях да съм прекалено зает да се боря с Янагисава. — Сано се върна отново към сблъсъка си с Цунанори. — Научихме и че владетелят Цунанори крие нещо. Защо иначе ще се намесва, докато разпитвам хората му?

— Да, и доста бързичко стигна до заключението, че жена му е убита и че той е заподозрян — каза Маруме. — Това прилича на гузна съвест. Когато госпожа Нобуко дойде да ви посети, тя спомена ли, че той е мразел жена си и искал да се отърве от нея?

— Не. — Сано почувства прилив на гняв към госпожа Нобуко. Не само че не се бе сдобил с доказателства срещу Янагисава, а имаше съучастник, който го лъжеше.

— А защо?

— Това е добър въпрос — каза Сано.

9. ГЛАВА

Имате посетител, господарке Рейко.

— Кой е? — Рейко миеше косата на дъщеря си Акико, приседнала на колене в банята. Наведена над легена с вода, Акико се извиваше, докато Рейко търкаше скалпа й.

— Мамо, вкарваш ми сапун в очите!

— Стой мирна! — каза Рейко.

Акико пищеше и махаше с ръце.

— Не обичам да си мия косата!

— Една жена на име Намиджи.

Прислужницата отстъпи извън вратата, за да избегне плискането.

— Нямаше да има нужда да я мием, ако не си беше играла в конюшните. Колко пъти съм ти казвала да не го правиш? — Рейко се бореше да удържи дъщеря си и самообладанието си — Коя е тази Намиджи? — попита тя прислужницата.

— Но аз обичам конете — възрази Акико.

И Рейко ги обичаше, когато беше дете, а баба й вечно й казваше да стои далече от тях, защото са опасни. Акико беше младата версия на нея самата — храбра, авантюристична, смела бунтарка.

— Конете могат да те ритнат — каза Рейко. — Извади късмет, че само си изцапа косата, като падна в купчината с тор. Сега спри да се боричкаш с мен!

— Някаква сестра — каза прислужницата.

— Нямаме нужда от сестра — отговори Рейко. — Никой не е болен. — Юмручето на Акико удари стомаха й. — Ох! Спри! Не прави така! Ще нараниш братчето или сестричето си!

— Не искам братче или сестриче. — Акико започна да плаче.

Рейко си даваше сметка, че Акико вече ревнува от бъдещото бебе. Двете с нея имаха трудни взаимоотношения — и не само защото твърде много си приличаха. Акико явно много копнееше за любовта на майка си, макар да се преструваше, че я отхвърля, и правеше всичко възможно, за да я ядоса. Тя отказваше прислужниците да мият косата й и настояваше Рейко да върши тази непосилна задача. Сигурно усещаше, че бебето ще открадне вниманието на майка й, което тя искаше за себе си.

— Сестрата се е грижила за Цурухиме, дъщерята на шогуна — успя да се намеси сестрата. — Съпругът ви я е изпратил. Казал е, че вие знаете какво да правите.

Сега Рейко разбра, че Сано е изпратил свидетелка, за да я разпита. Въодушевена, защото имаше възможност да му помогне, тя уви една кърпа около чистата, мокра глава на Акико и се изправи.

— Не тръгвай! — изскимтя Акико.

— Ще се върна скоро.

Рейко се изскубна от вкопчилите се в нея ръчички на дъщеря си. Все изглеждаше така, като че ли винаги напускаше Акико, и Акико винаги се чувстваше изоставена. Рейко си припомни времето, по което Масахиро бе отвлечен и двамата със Сано напуснаха дома си, за да го спасят. Акико бе твърде малка, за да го помни, но на някакво ниво тя все пак знаеше, че майка й я е изоставила и още не й бе простила. Но нямаше какво да се направи с този проблем. Рейко забърза към приемната.

Близо до нишата бе коленичила една жена в кафяво кимоно с щамповани лавандулови цветове. Голям бял шарф обвиваше косата й и падаше диагонално върху лицето й, а краят му бе увит около врата. Двама от войниците на Сано стояха облегнати на стената вътре в стаята. Рейко приближи до жената, която бе видимо притеснена.

— Добре дошла, Намиджи сан — каза Рейко, като коленичи срещу гостенката си.

Жената се поклони с механична, но изискана учтивост.

— Коя сте вие?

В дрезгавия й глас, приглушен от шарфа, се смесваха съблазнителност и грубост. Рейко можеше да види само дясното й око. То имаше форма на цветно венчелистче, с дълги мигли и подсказваше за хубост.

— Името ми е Рейко. Аз съм съпруга на Сано сан. Предполагам, че сте се запознали с него с него в имението на владетеля Цунанори.

— Да. Защо бях доведена тук?

Рейко предположи, че Сано не е казал на сестрата, че тя трябва да я разпита за смъртта на господарката й. Сигурно е искал да я свари неподготвена.

— За да се запознаете с мен — каза Рейко. — Може ли да ви предложа някакви закуски?

Намиджи прескочи обичайния вежлив отговор.

— Арестувана ли съм?

— Не.

— Тогава ще си вървя.

Намиджи понечи да стане.

— Не и преди да поговорим — каза Рейко. Войниците застанаха пред вратата.

Намиджи отново се отпусна на колене. Въздишка издуха бялата тъкан на шарфа й.

— За какво да говорим?

— За нещо важно, което би било по-добре да обсъдим лице в лице. Моля ви, бихте ли махнали шарфа си?

Ръцете на Намиджи се стрелнаха към шарфа, сякаш се боеше, че Рейко ще го отскубне от главата й.

Тя носеше памучни ръкавици в цвета на кожата си. Видимото й око се присви хитро.

— Имах шарка, когато бях на седемнадесет. Вече не съм болна, но кой знае? Ако си сваля шарфа, може да заразя вас… и бебето ви.

Рейко почувства пробождане от интуитивен страх, който й причини контракция. Макар да бе невероятно да хване шарка от някого, боледувал преди много години, тя осъзна, че това разследване създава опасности за нея, дори и без да напуска дома си.

— Добре, оставете шарфа на главата си — каза тя, ядосана, защото разбираше, че Намиджи й се подиграва. Опита се да прояви съчувствие към жената, която сигурно бе изживяла ужасни страдания. — Съжалявам, че сте преживели шарка.

— Просто сте доволна, че вие не сте я прихванали.

Рейко видя, че съчувствието няма да предизвика съдействие от страна на Намиджи.

— Права сте. Доволна съм. Така, както и вие би трябвало да сте доволна, че шарката е убила господарката ви, а не вас.

Изненадата от намека на Рейко разшири тъмната зеница на видимото око на Намиджи.

— Значи мислите, че би трябвало да съм доволна, че съм жива? Е, просто не знаете за какво става дума.

— Не, не знам. — Любопитна, и с желание да постигне разбирателство с Намиджи след лошото начало, Рейко продължи: — Ще ми разкажете ли?

Намиджи се разсмя, и от това гласът й прозвуча още по-грубо.

— Откъде да започна? С децата, които хвърлят камъни по мен на улицата? Жените, които си шушукат и се кискат зад гърба ми? Мъжете, които ми крещят обиди? Или с факта, че никой никога няма да се ожени за мен?

Рейко бе виждала колко лошо се отнасят хората с ближните си, които имат физически или умствени недъзи. Това сигурно е много по-нараняващо, отколкото си бе мислила. Тя почувства вина, защото никога не се бе опитвала да спре подобни изтезания. Никой не го правеше, това беше просто нещо обичайно.

— Заради това ли съм тук? — попита Намиджи. — За да ровите в раните ми? Съпругът ви ме е изпратил тук, за да си имате играчка?

— Със сигурност не. — Рейко почувства силна обида от несправедливото й обвинение. — Изпратил ви е тук, за да ви разпитам за Цурухиме.

— Аха! — В окото на сестрата проблесна насмешливост. — Самият той не можеше да го направи, защото владетелят Цунанори му пречеше.

Рейко започна да се досеща какво се е случило в имението. Владетелят Цунанори се е месил в разследването на Сано — защото сигурно се е уплашил. Дали всъщност той, а не Янагисава, беше убиецът на съпругата си?

Намиджи гледаше Рейко с любопитство и явно се забавляваше.

— Чувала съм за вас, помагате на съпруга си да разкрива престъпления. Той мисли, че Цурухиме е била убита. Сигурно иска да откриете дали аз знам нещо за това.

— Знаете ли?

— И да знам, няма да ви кажа — надуто каза Намиджи. — Владетелят Цунанори не обича хората му да приказват за неговите работи.

— Вие няма да си тръгнете оттук, докато не отговорите на въпросите ми — предупреди я Рейко. — Харесвахте ли Цурухиме?

— Да. Тя беше приветлива, добра и не особено взискателна. — Поведението на Намиджи изведнъж стана дружелюбно и мило. — Тя много ще ми липсва.

Позата й щеше да заблуди Рейко, ако Намиджи вече не си бе показала неприятната страна.

— Лъжете.

— Добре, признавам — отсече Намиджи, неспособна да продължи да се преструва. — Не харесвах Цурухиме. Когато се омъжи за господаря Цунанори, тя отказа да ме вземе за своя компаньонка, въпреки че семейството ми му е служило с поколения. Каза, че белезите ми били толкова грозни, че й се повдигало от тях. — Намиджи стисна скритите си от ръкавиците ръце. — Тя не ме допускаше в женските помещения, където бях работила през целия си живот. Искаше да ме изхвърли, за да не й се налага да ме гледа.

Госпожа Нобуко бе описала Цурухиме като мила, безвредна жена. Сега Рейко зърна една различна страна на дъщерята на шогуна. Може би бе станала жертва на убийство заради жестокостта си, а не заради политическа изгода. Сърцето на Рейко се сви, като осъзна, че сестрата е имала много силен мотив, за да иска Цурухиме да умре, и че първият въпрос я бе отвел в погрешна посока.

— Но господарят Цунанори не позволи — самодоволно каза Намиджи. — Трябваше да работя в кухнята, да живея при слугите и да не й се мяркам пред очите, но той ме остави в домакинството си.

— Но защо?

Рейко бе изненадана от факта, че владетелят Цунанори е взел страната на една слугиня, вместо на съпругата си.

— Винаги има недостиг на верни слуги, в случай че не сте го забелязали.

— Ако Цурухиме не ви е допускала до себе си, тогава как станахте нейна сестра?

— Защото хвана шарка. Аз бях единственият човек в цялото имение, който можеше да стои до нея, без да се зарази. — Намиджи се засмя с грубия си смях. — Умря от същата болест, която ме бе направила толкова отвратителна за нея. И всеки път, когато погледнеше към мен, докато седях до леглото й, виждаше как ще изглежда, ако оцелее. Което не стана. Не е ли забавно?

Рейко си помисли, че тук има нещо по-съмнително от едно обикновено съвпадение.

— Знаете ли дали е имало някой, който да се е разболял от шарка малко преди Цурухиме?

— Не.

— Виждали ли сте един изцапан чаршаф сред нещата на Цурухиме?

— Изцапан с какво?

— Кръв и гной, от нечии други рани от шарка.

— Как така? Имало ли е такъв?

Рейко анализира озадаченото, невинно поведение на Намиджи. Тя не можеше да разбере дали е искрена. Макар жената да бе говорила свободно за своята обида, тя би могла да бъде дори още по-добра при укриване на информация, отколкото изглеждаше.

— Вие ще ми кажете.

— Не знам нищо, което да ви кажа. Да не би да е хванала шарка от чаршафа на някой заразен?

— Да предположим, че е така — каза Рейко. — Вие сте я мразили. Очевидно сте доволна от смъртта й. Вие ли поставихте чаршафа сред вещите й?

— Не бих могла. — Намиджи говореше сякаш обвинението е толкова тъпо, колкото и обидно. — Казах ви, Цурухиме не ме допускаше в покоите си чак докато не се разболя и тогава вече нямаше избор.

— Тогава кой би могъл да го е направил? Владетелят Цунанори?

— Не и той — заяви тя.

— Тогава защо се е месил в разпитите на съпруга ми?

Намиджи игнорира въпроса.

— Ако ви кажа кой може да го е направил, ще ме пуснете ли да си вървя?

Рейко се слиса, като разбра, че докато тя се е опитвала да подведе Намиджи да се издаде, сестрата е криела карта, с която сега се пазареше за свободата си — самоличността на нов заподозрян. Намиджи бе схванала, че става дума за разследване на убийство още когато Сано бе започнал да разпитва хората на Цунанори в имението му. Но може би тя е знаела отпреди, че Цурухиме е била убита, и си е скътала малко информация, в случай че попадне под подозрение и й е нужно да се защити.

— Кой може да го е направил?

— Ще ме пуснете ли, ако ви кажа?

— Как бих могла да разбера дали този човек наистина е заразил Цурухиме? Или ще ми поднесете някоя лъжа, за да отклоните подозрението ми от вас.

Намиджи се изкиска.

— Не бихте могла да разберете.

Макар да не вярваше на Цурухиме и да беше вбесена от нейната наглост, Рейко се нуждаеше от всяка улика, до която можеше да се докопа.

— Добре. Но ще е по-добре да ме убедите, че информацията ви си струва. Ако реша, че просто обвинявате някого, когото не харесвате, ще кажа на съпруга си, че подозирам вас в убийството на Цурухиме. Той ще ви изправи на процес за убийство.

Всеки знаеше, че всички процеси свършват с осъдителни присъди, а наказанието за убийство бе смърт чрез обезглавяване.

— О, струва си — уверено каза Намиджи. — Осем дни преди Цурухиме да се разболее, тя имаше посетител. Аз го видях. Беше новият син на шогуна.

Изненадата разтърси Рейко. Детето в нея зарита. Това беше първата следа, свързваща Йошисато — и Янагисава — с Цурухиме.

— Продължавайте — каза тя, стараейки се да не издаде вълнението си.

— Йошисато дойде в имението. Цурухиме го прие в покоите си. Тя обикновено не допуска мъже там, но той й бе полубрат. Донесе й декоративен сандък, пълен с подаръци. Останаха заедно почти час. Насаме.

— Намиджи постави облечения си в ръкавица пръст до главата си, сякаш току-що й бе хрумнала някаква идея. — Чудя се, дали в този сандък не е имало мръсен чаршаф. И дали не го е пъхнал сред вещите й, докато тя не е гледала.

Рейко едва щеше да дочака връщането на Сано, за да му каже какво е чула. Но той трябваше да провери историята на Намиджи.

— Може ли и някой друг да се закълне в това, което току-що ми казахте?

— Прислужниците на Цурухиме и компаньонките й. Те също го видяха. Може ли да си вървя сега?

Задължена от честта да спази своята част от сделката, Рейко каза на телохранителите:

— Върнете я в имението на владетеля Цунанори.

— В случай че мислите да ме докарате обратно да си побъбрим още веднъж…

Намиджи се наведе по-близо към Рейко, дръпна шарфа от устата си и се изкашля в лицето й.

Рейко изкрещя от ужас, отскачайки от влажния, кисел дъх на Намиджи. Макар да знаеше, че не е заразна, тя се уплаши много и изтри лицето си с ръкава. Намиджи избухна в злостен смях.

— Това ще ви научи да стоите далече от мен!

Пазачите я сграбчиха и я издърпаха от господарката си.

Рейко чуваше смеха й по целия й път през коридора.

10. ГЛАВА

Масахиро тичаше през замъка Едо — бе тръгнал да помага на баща си в най-важното разследване в техния живот. Той носеше кожена чанта през рамо и прикрепен на гърба му прът, на който се развяваше знаме с отпечатания герб на Токугава — три стилизирани листа на ружа — стандартната униформа на пажовете. Един офицер го спря.

— Занеси това послание до северния команден пост — каза му той и пъхна един цилиндричен контейнер за ръкописи в ръцете му.

Той не можеше да откаже, защото позицията му в режима вече се бе разклатила, и затова отиде и достави ръкописа. След това срещна двама свои колеги — пажове.

Те му препречиха пътя по пасажа.

— Я да видим, какво имаме тук? — каза единият от тях, невъзпитано, яко момче на име Укио.

— Това е великият Масахиро, който някога беше началник на личните покои на шогуна — каза другото момче, Гизаемон. Лицето му наподобяваше муцуна на плъх, с малки, черни очички, които блестяха от злобно удоволствие. — Но днес задникът му бе изритан от двореца.

Тези момчета, а и останалите го мразеха, защото шогунът го бе избрал за началник на частните си покои и ги бе прескочил. Масахиро не помръдна, макар Укио и Гизаемон да бяха с по две години по-големи, по-високи и по-силни от него.

— Махнете се от пътя ми!

— Махнете се от пътя ми — подигравателно повтори Укио с момичешки фалцет.

Гизаемон се изкикоти.

— Кажи „Моля!“

Масахиро знаеше, че може да ги победи в бой с мечове. Беше го правил на тренировките по бойни изкуства — още една причина да злорадстват от понижението му. Но изваждането на оръжие в замъка Едо беше забранено от закона и се наказваше със смърт.

— Моля — каза Масахиро през стиснати зъби.

Двете момчета се отместиха встрани. Докато минаваше покрай тях, те го сграбчиха. Смъкнаха го на земята, хванаха косата му и удариха лицето му в камъните на паважа. После го пуснаха и си тръгнаха, заливайки се от смях.

Масахиро стана. Избърса лицето си с ръка, която почервеня от кръвта, потекла от разбития му нос. Гореше от срам и гняв. Спомни си как бе понижен пред цялото събрание в двореца и преглътна сълзите си.

Това, заедно с момента, в който видя как баща му бе сразен от Янагисава, беше най-лошото преживяване в целия му живот. А тази атака беше само бледа прелюдия към проблемите, които предстояха. Янагисава никога нямаше да остави семейството му на мира.

Масахиро държеше главата си високо изправена, докато крачеше през замъка, и избягваше погледите на хората, покрай които минаваше. Като излезе от големия портал, се закле да разкрие убийството на дъщерята на шогуна и да докаже, че Янагисава е виновен.

В момента, в който стигна многолюдния, оживен и шумен район на даймио, храмовите камбани започнаха да бият обедния час. Слънцето грееше със сила, която обещаваше горещо лято. Работниците от именията се бяха съблекли по препаски. Голите им крака и торсове блестяха от пот. Дървени стърготини задръстваха въздуха. Масахиро се помота около имението на владетеля Цунанори, докато обмисляше какво да направи.

Часовите нямаше да го оставят просто да влезе и да започне да пита хората: „Случайно да сте видели Янагисава да убива дъщерята на шогуна?“ Масахиро бръкна в чантата си, извади контейнера за ръкописи и приближи към часовите.

— Нося съобщение от шогуна за владетеля Цунанори.

— Благодаря, аз ще му го предам — каза единият от войниците.

— Инструкциите ми са да го предам лично в неговите ръце — излъга Масахиро.

— Аз ще се погрижа да го получи. — Войникът дръпна контейнера от Масахиро.

Масахиро се зачуди какво ли ще си помисли владетелят Цунанори, като види празния контейнер. Той обходи имението, надничайки над заобикалящите го казарми, докато стигна до задната порта. Тя беше отворена и неохранявана. Група дърводелци, носещи дъски на раменете си, влязоха през нея, без много-много да бързат. Масахиро ги последва.

Макар ремонтът на господарската къща и на част от имението, виждаща се отвън, да бе приключил, новите обори и жилищата на слугите все още бяха в строеж и оттам се чуваха звън на чукове и стъргане на триони. Дим на талази се носеше от печките под огромните палатки, където готвачите приготвяха храна за свитата на даймио. Волски каруци, тезгяси, купчини дървен материал, камъни и камари боклук заемаха голяма част от терена. Масахиро видя доста бръснати темета и кокове сред работници. Нямаше достатъчно селяни за реконструкцията и възстановяването на Едо. Самураи, които обикновено прекарваха времето си в шляене, сега трябваше да работят за прехраната си. Докато се оглеждаше наоколо, чудейки се откъде да започне разследването, Масахиро чу викове, а после силен звук, сякаш нещо се трошеше.

Четирима самураи стояха на покрива на една постройка. Те се бяха качили там, за да поставят керамични керемиди на покрива. Отдолу под тях, сред натрошени керемиди, лежеше сандък. Двама от самураите ругаеха ядосано. Третият крещеше: „Виж какво направи, ти, непохватен идиот такъв! Добре, че нямаше никой отдолу. Иди да разчистиш тези керемиди!“

Четвъртият мъж, който бе изпуснал сандъка от покрива, слезе по една стълба. Той беше по-млад от останалите, малко над двадесетте, и за разлика от техните корави, мускулести тела и грубовати лица, имаше по-стройно телосложение и хубави, деликатни черти.

— Запази тези, които не са счупени! — нареди единият от покрива. — Керемидите са дефицитни.

Масахиро се втурна да помогне.

— Благодаря ти — измърмори младежът, докато двамата с Масахиро отделяха годните керемиди в сандъка и изхвърляха парчетиите върху купчината с боклуци.

Другите мъже седяха на покрива и ги наблюдаваха. Недоволни, защото бяха принудени да извършат физически труд, те изливаха гнева си върху своя другар и говореха за него така, сякаш той не беше там.

— Никога не съм виждал по-небрежен човек от него.

— Изобщо не внимава какво прави.

Чувствителната уста на младежа се стисна, докато подреждаше керемидите.

— Хвърчи в облаците.

— Мислиш ли, че е заради господарката?

Мъжете се закикотиха.

Масахиро наостри уши. Господарката — мъжете сигурно имаха предвид съпругата на владетеля Цунанори, Цурухиме. Той огледа внимателно мъжа, на когото помагаше. Би ли могъл да има нещо общо с дъщерята на шогуна и с убийството?

Младежът метна последната здрава керемида в сандъка. Бузите му бяха станали яркочервени. С бързи, ядосани движения вдигна сандъка на дървена платформа и завъртя скрипеца на подемния механизъм. Мъжете на покрива поеха товара и продължиха разговора си.

— Всеки следобед прекарваше в стаята й, преди да се разболее.

— Дали не си мисли, че господарят няма да разбере?

— След като тя умря, наистина си загуби ума.

— Млъкнете! — избухна младежът, гледайки яростно към другарите си. — Веднага млъкнете, дяволите да ви вземат!

Те избухнаха в смях.

— О, Джиносуке е в лошо настроение — каза единият.

— Неговите малки топки сигурно го сърбят, защото не е хванал котенце — добави другият.

Масахиро бе чувал достатъчно разговори в Едо, за да разбере, че тези мъже говореха за секс. Коментарите им подсказваха, че младежът е имал афера с Цурухиме. Масахиро се развълнува, защото това би могло да има връзка с нейното убийство.

Джиносуке се устреми към портала, с очи блестящи от гневни сълзи.

— Ей, върни се и се хващай за работа — извикаха другите двама подире му.

Масахиро се втурна след Джиносуке. Пред вратата се блъсна в едно малко момиченце в зелено кимоно.

— Таеко? — каза стреснато той. — Какво правиш тук?

— Дойдох да те видя. — Тя го поглеждаше плахо и тревожно.

— Как разбра къде съм?

— Проследих те.

— Проследила си ме? — каза Масахиро, съвсем объркан и изненадан. — През целия път, от вкъщи до тук?

Таеко кимна и присви рамене.

Масахиро се разтревожи, защото не я бе видял. Ако не можеше да забележи едно момиченце зад себе си, какво щеше да стане, ако го следи някой по-опасен? Можеше ей така да си загине. Таеко сигурно бе видяла как другите пажове го набиха. Лицето му пламна от срам.

— Мисля, че ти казах да си стоиш у дома — каза той.

Тя гледаше в земята.

— Исках да ти помогна в разследването.

Масахиро погледна по улицата. Джиносуке вече не се виждаше. Той изтича до пресечката, огледа се наляво, после надясно. Видя само носачи, волски каруци, войници на коне и пешеходци. Изтича обратно до Таеко.

— Загубих свидетеля си! — Целият гняв и неудовлетворение, които се бяха натрупали в него през деня, се изляха върху нея. — Заради теб!

Таеко го гледаше с тревога.

— Съжалявам. Не исках да…

— Ето заради това не исках да идваш — каза Масахиро, давайки воля на емоциите, които се бе борил да скрие от други хора. — Защото ще ми пречиш. А сега трябва да отложа разследването си, за да те заведа у дома.

Сълзи изпълниха очите на Таеко.

— Извинявай. Повече никога няма да те безпокоя.

Тя се обърна и затича по улицата.

Масахиро съжали, че й се накара. Тя не разбираше какво му е на главата. А той бе направил същото, което и онези самураи — изля си гнева на невинен човек. При това Таеко бе негов приятел. Как съжаляваше, че нарани чувствата й!

— Чакай, Таеко! — извика той.

Но тя беше изчезнала.

11. ГЛАВА

В административния район Хибая, южно от замъка Едо, във великолепни сгради, обградени от високи стени, някога живееха и работеха висшите служители на режима. Земетресението и пожарите бяха разрушили почти всичко, но докато Сано и Маруме яздеха през него, той забеляза носачи, мъкнещи дървени стволове, а тук-там улиците бяха задръстени от волски каруци, пълни с мебели. Обитателите на района се връщаха в ремонтираните се домове. Но все още се виждаха фрапантни следи от бедствието. Барикади, направени от дървени и други останки заместваха оградите, които все още не бяха възстановени. Зад тях имаше палатки, където продължаваха да живеят много от жителите на района.

Сано и Маруме слязоха пред една нова порта. Часовият ги пусна до къщата, чиято дървена конструкция миришеше остро на прясна кедрова смола. Хоросанът по каркасно-панелните стени изглеждаше толкова пресен, че Сано би могъл да остави отпечатък от ръката си, ако искаше.

— Не живееше ли тук събирачът на данъци? — попита Маруме.

— Той извърши сепуку — каза Сано. — Сега тук е централата на магистратите по възстановяването.

Земетресението бе предизвикало вълна от самоубийства, която едва бе започнала да стихва. Много хора, докарани до пълно отчаяние, защото бяха загубили роднини и приятели, домове, работа и доходи, предпочитаха да умрат, вместо да посрещнат бъдеще, което изглеждаше толкова мрачно и безнадеждно. Сано си помисли за старейшината Огами.

Вътре в сградата стаите бяха пълни със служители, които седяха на бюра, отрупани с тефтери, счетоводни книги и свитъци. Карти и архитектурни чертежи покриваха стените. Чиновниците обсъждаха крайни срокове, пътни проекти, нови мостове. Те преговаряха за цени на труд и материали и за заеми с търговци, които изчисляваха сумите със соробан. Сано и Маруме срещнаха един самурай в салона. Усмивката му бе толкова сияеща, а тенът толкова лъщящ, че лицето му сякаш грееше, но помръкна леко, когато позна Сано.

— Поздрави, Сано сан — каза той и се поклони. — Аз съм Мориваки, един от магистратите по възстановяването. Другите четирима са навън по работа. Чух, че ще дойдете.

— Поздрави.

Сано веднага схвана, че Мориваки не е особено доволен да има нов началник. Той представи Маруме. Мъжете размениха поклони.

— Готов ли сте вече да започнете изучаването на новата си работа? — попита Мориваки.

— Да.

След четиринадесет години на върха във вътрешния кръг на режима Сано се оказа в позиция да бъде обучаван от подчинен. Това нанесе още един унизителен удар по самурайската му гордост.

— Елате оттук.

С бърза и енергична походка Мориваки повече Сано и Маруме към кабинета, обзаведен с метални сандъци за документи и пари, с големи тефтери по полиците и нови лакирани шкафове. Той коленичи зад едно бюро в малка издигната ниша.

— Изглеждате ми познат — каза Сано, докато двамата с Маруме коленичеха на пода. — Не служехте ли в стражата на контролно-пропускателната кула?

— Да. — Мориваки се засмя при споменаването на, бившия му скромен ранг. — След земетресението организирах бригади за разчистване на развалините в замъка. Надзиравах реконструкцията на пътищата и каналите около града. Началниците ми бяха впечатлени. Ето така получих тази работа. — Той хвърли грейнал поглед към Сано. — Никога не съм мислил, че ще стоя с вас.

В Сано се надигна неприятното чувство, че двамата с Мориваки се бяха разминали — Мориваки по своя път нагоре, Сано по своя път надолу. Той отново се замисли за колегите си, които се бяха самоубили. Колко още можеше да понесе?

Мориваки започна да им показва карти и строителни планове, бюджети и разписания и бързо им обясняваше подробностите. Детектив Маруме придоби сънено, празно изражение на тъповат ученик в училище. Главата на Сано се замая от технически подробности, за които предишният му опит не го бе подготвил особено добре. Почувства, че има опасност да стане просто фигурант — точно от този тип служители, които винаги бе презирал.

— Много правителствени пари се изливат във възстановяването на разрушенията от земетресението и много хора се облагодетелстват от това — каза Мориваки. — Имаме шпиони, които следят за корупция. Разследваме сведенията и провеждаме процеси срещу хора, които са хванати в кражба или измама.

Най-сетне Сано видя нещо, с което бе квалифициран да се справи.

— Аз ще поема това.

— Едно нещо трябва винаги да имате наум: когато дворцовият управител Янагисава си взима от фондовете за възстановяването, ние трябва да си затваряме очите — ухили се Мориваки. — Не е нужно да ви казвам какво е способен да направи, когато се ядоса, нали?

Сано изведнъж пламна от гняв и негодувание. Дори и земетресението не бе спряло Янагисава да краде от правителството. Той си помисли за бездомните семейства, лагеруващи извън замъка. Парите, предназначени да помогнат на тях и на други страдащи хора, отиваха за купуването на политическа подкрепа за Янагисава и Йошисато. Това бе още една причина Сано да не допусне да превземат Япония.

Мориваки подаде на Сано един голям тефтер.

— Ето тук е списъкът на шпионите, сведенията, които трябва да разследваме, и планираните процеси. Разследваме също и инциденти по време на строителните работи.

Един чиновник подаде глава на вратата.

— Има инцидент на моста Риогоку.

Сано трябваше да се махне, преди да избухне.

— Отивам да го разследвам.

* * *

Докато яздеха през търговския квартал „Нихонбаши“, покрай ремонтирани сгради и други, които се намираха в процес на строеж или все още бяха в руини, Сано и Маруме срещнаха продавачи на новини, разнасящи листовки, изпълнени с истории за сбивания между банди на воюващи села, дошли в Едо след земетресението. Бизнесът на лихварите процъфтяваше — те трупаха купища пари, а кредитополучателите затъваха до гуша в дългове. Една двойка бежанци се опита да продаде на Сано дъщеря си — обичайна практика в тези дни. Каналите бяха претъпкани от лодки, чакащи да бъдат разтоварени на рибния пазар. Хората, докарани до отчаяние от недостига на храна, шумно настояваха да купуват направо от рибарите. Сано усещаше как крехкият град се пука по шевовете, стигнал почти до границата на количеството хора, които може да побере. Покрай реката имаше складове, от които провизиите се изкарваха в момента, в който влезеха вътре. Нови докове подслоняваха баржи, плаващи къщи, салове и фериботи. Сано видя моста Риогоку пред себе си, едно от най-зле пострадалите от земетресението места.

В опитите си да избягат от разрушенията и пожарите в града хората се бяха струпали на моста и той рухна под тежестта им. Стотици се удавиха в река Сумида, която почти бе завряла от отломките на горящите складове. Там, където мостът се бе срутил, сега се издигаха нови високи дървени подпори, укрепени от кръстосани греди. Три нови свода се простираха високо над реката и отвеждаха до квартала Хонджо на отсрещния бряг. Покрай пътя, на кея и около масивната каменна основа в началото на моста се стичаха тълпи, вдигаше се глъч. Рибарите стояха в лодките, струпани под последната арка на моста, и се взираха във водата.

— Какво се случи? — извика Сано, докато двамата с Маруме скачаха от конете си.

— Ами поставяха една нова секция на моста — каза едни възрастен селянин. — И тя рухна. Петима мъже загинаха. Търсят още един.

— Инцидентите са твърде обичайни тези дни — каза Маруме. — Колко хора са ранени или загинали?

— Стотици. Загубих им броя — отговори Сано. — С това притискане да се възстанови градът колкото е възможно по-бързо, инженерите и работниците трябва да карат по кратката процедура, за сметка на сигурността. Не само в града, а и в замъка.

Маруме кимна.

— Чудя се, колко ли здрави са тези нови стени и кули?

Откъм водата до лодките се чуха плисъци — гмурканите излязоха на повърхността.

— Заклещил се е под пилоните — извикаха те. — Не можем да ги мръднем, много са тежки.

От инцидента сигурно бе минал повече от час. Сано се съмняваше, че изчезналият работник е все още жив. Маруме смушка Сано с лакът.

— Виж какво довя вятърът току-що.

През тълпата по кея си пробиваше път Хирата.

Сано го гледаше като втрещен, безкрайно изненадан да види главния си васал след цели пет месеца. Хирата приличаше на бродяга с обраслата си брада и рошавата си коса. Той остави мечовете си на края на кея, гмурна се в реката и изчезна. Водата под моста се размъти. Сано, Маруме и цялата тълпа гледаха в притихнало очакване.

— Как може да задържа дъха си толкова дълго? — промърмори Маруме.

Хирата изскочи на повърхността и задъхано пое въздух. Държеше неподвижното тяло на изчезналия човек. Тълпата шумно го приветства. Гмурканите гледаха смаяно. Рибарите качиха мъжа на една лодка и започнаха да натискат гръдния му кош, за да изкарат водата от дробовете му. Накрая поклатиха глави и се предадоха.

Въздишки на разочарование се надигнаха от тълпата. Хирата доплува до кея. Хората го издърпаха, подадоха му мечовете и го тупаха по гърба, докато вървеше, олюлявайки се, по речния бряг. Очевидно разстроен, че не можа да спаси пострадалия, той се насочи право към Сано и Маруме, сякаш знаеше през цялото време, че те са там.

— Къде беше? — настойчиво запита Маруме.

Сано знаеше, че Маруме е ядосан на Хирата заради отсъствието му и че когато гледа към него, не вижда стария си приятел, а самурай, който е изоставил господаря си.

Задъхан от усилията, Хирата изтри водата от лицето си с ръка. Погледът му, пълен със срам и терзание, срещна погледа на Сано.

— Да не мислиш, че можеш просто да влезеш в града и да очакваш Сано сан да те приеме обратно, сякаш нищо не се е случило? — каза Маруме, ядосан, защото Хирата подмина въпроса му.

— Дължа ти обяснение — каза Хирата на Сано.

Сано гледаше Хирата с недоверие, чудейки се дали възнамерява да му каже истината или да изфабрикува някакво оправдание.

— Няма да е зле да го направиш — изропта Маруме.

— Може ли да поговорим насаме? — обърна се отново Хирата към Сано.

— Добре.

Сано искаше да даде на Хирата възможност да си върне доверието му. Може би той имаше основателна причина за отсъствието си. Може би връзката между васал и господар би могла да се възстанови? Маруме неодобрително поклати глава. Сано и Хирата го оставиха и тръгнаха покрай реката. Те застанаха встрани до каменната дига и се загледаха над водата.

— Слушам — каза Сано.

Хирата му разказа как Тахара, Дегучи и Китано, бивши ученици на неговия учител, го бяха подмамили в тайното им общество. Каза му и за демонстрацията, която Тахара бе направил, за да го убеди да се присъедини и която бе довела до смъртта на сина на Янагисава, Йоритомо.

Сано се обърна и зяпна изумено към Хирата. Не можеше да повярва на ушите си!

— Те са убили Йоритомо? Като са направили едно такова малко нещо?

— Ти не ми вярваш!

Изражението на Хирата беше едновременно отбранително и скръбно.

Сано реши, че Хирата не лъже. Той беше много лош лъжец — можеше да задържа информация, както бе правил толкова дълго време, но не можеше да скрие измама. Хирата си вярваше на това, което казваше. Сано отново се обърна към реката, сещайки се за онази ужасна сцена отпреди петнадесет месеца, когато неговото разследване на едно скандално убийство бе довело до смъртта на Йоритомо. Тогава то бе изглеждало съвсем ясно и разбираемо. Събитията просто бяха излезли от контрол. Съдбата бе следвала своя собствен, необясним курс.

А дали наистина беше така?

Сано си спомни тревожното чувство, което изпитваше оттогава — подозрение, че е имало нещо повече, отколкото той бе могъл да види, да чуе или да обясни логически. Той знаеше, че майсторите по бойни изкуства от древните легендите могат да направляват свръхестествени сили. А защо и съвременните да не го могат? Сано си позволи да премисли възможността приятелите на Хирата по някакъв начин да са и причинили смъртта на Йоритомо. Ако го бяха направили, тогава самият той не носеше никаква вина за случилото се. Можеше да спре да се чувства виновен.

— Продължавай — каза Сано.

Хирата разказа за книгата с магически заклинания, за ритуалите и за призрака войн, който му се бе появил в състояние на транс и бе прогорил едно послание върху кожата на ръката му. Описа му и как посланието бе изчезнало, след като бе изпълнил предписанията, съдържащи се в него.

Яростта разтърси Сано като гръмотевица.

— Ти си поставил Масахиро в онази рискована ситуация? — На времето Сано си бе помислил, че има нещо странно в сблъсъка на Масахиро с Иенобу. Всъщност Хирата е дърпал конците зад сцената. — Изложил си сина ми на опасност?

— Нямах намерение да го правя — каза Хирата отбранително и разкаяно. — Не знаех какво ще се случи.

Сано обузда гнева си.

— Разкажи ми повече за този призрак войн.

— Приятелите ми казват, че той е дух на върховния военачалник, убит в битката при Секигахара.

Сано знаеше, че воалът между човешкия свят и царството на духовете е тънък. И той самият бе срещнал призрак веднъж.

— Разкажи ми повече за тези твои приятели.

— Тахара е васал на даймиото на провинция Ига. Той работи в охраната на правителството. Китано е войник в армията на владетеля Сатаке. А Дегучи е будистки монах в храмовия район Зоджо.

— И призракът е загинал геройски на бойното поле. И всички те са чудесни, честни и почетни граждани. Какво друго?

Хирата стисна треперещите си устни. В очите му имаше толкова тъмно страдание, което сякаш бе пресушило светлината на деня в тях. Сано бе виждал този поглед у хора, които вървят към лобното място на екзекуцията си.

— Те са убили Озуно. Откраднали са книгата с магическите заклинания от него. Призракът се е борил срещу Токугава Иеасу и е загубил. Иска да отмъсти за смъртта си, като унищожи режима Токугава. Вербувал е Тахара, Китано и Дегучи, защото той е просто безплътна енергия и не може да действа сам. А те вербуваха мен. — Хирата преглъщаше тежко, сякаш от думите, които изричаше, му се повръщаше. — Целта на нашето общество е унищожаването на режима.

Ето най-сетне, това бе причината за потайността на Хирата, естеството на неговите проблеми. Сано се разяри толкова много, че избухна.

— Ти си се въвлякъл в предателски заговор! — изкрещя Сано, сграбчвайки Хирата за раменете. — Къде ти беше умът?

Хирата хапеше устни и примигваше. Сано никога не бе вдигал ръка на хората си, но простъпката на Хирата го докара отвъд точката, в която простите думи можеха адекватно да изразят гнева му. Сано го удари с юмрук по бузата. Хирата се олюля, но не му отвърна.

Самураят не може да посяга на своя господар.

— Никаква лоялност ли нямаш към нашия господар? — Сано го удари отново, и отново по лицето. — Съвсем ли си загубил уважението към своята собствена чест?

От устата и носа на Хирата закапа кръв. Сълзите му се смесиха с нея, и той безропотно остави Сано да го наказва. Сано бе ужасен, че тяхното приятелство е стигнало дотук. Желанието му за насилие замря. Изцеден от енергията си, сякаш беше преминал през десет рунда на бойни тренировки и бе загубил всичките, Сано седна долу на дигата. Хирата приседна на няколко крачки от него. Той държеше ръкава си до кървящите си уста и нос. Сано погледна ръката си. Кокалчетата й бяха насинени, ожулени от зъбите на Хирата и кървави. Гневът му стана твърд и хладен.

— Кога откри целта на тайното общество? — попита той.

— Преди четири месеца — каза Хирата с глух глас.

— Значи, не си знаел какво е това общество, пред да се присъединиш към него?

Хирата кимна нещастно.

— Ако знаех, никога нямаше да приема да сътруднича на Тахара, Китано и Дегучи.

Извинението му мъничко стопи гнева на Сано.

— Не трябваше ли да си направиш труда да разбереш, преди да се забъркаш с тях?

— Предполагам, просто им имах доверие — смутено каза Хирата.

Макар Сано да осъждаше решението на Хирата, той осъзна и своята грешка. Изучаването на бойни изкуства не бе променило Хирата чак толкова, колкото си мислеше. То му бе дало само висши бойни умения, дълбок спиритуален опит и познания за свръхестествения свят, а Сано бе взел това за мъдрост и съзряване. Но вътрешно Хирата си бе същият простодушен, лековерен и импулсивен младеж, който бе постъпил на служба при Сано преди четиринадесет години.

— Как си могъл да бъдеш толкова глупав?

Сано поклати глава, съжалявайки за своята грешка не по-малко, отколкото за тази на Хирата. Той би трябвало да разбере, че мистичните бойни изкуства и възможностите и изкушенията, идващи с тях, са повече от това, с което Хирата би могъл да се справи.

— Знаех, че Тахара, Китано и Дегучи са опасни. Помислих си, че ако се присъединя към тяхното тайно общество, ще мога да получа известен контрол над него. — Хирата замълча, после призна: — Исках да придобия и знанието, което те можеха да ми дадат.

Сано трябваше да си признае, че и неговите собствени мотиви не бяха толкова благородни. Той не се възпротиви, когато Хирата отиде да изучава мистични бойни изкуства при Озуно. Беше доволен, че е намерил надежда, след като бе осакатен от ужасното нараняване, когато бе поел острието, предназначено за него. Измъчваше се от чувство на вина заради неговото страдание и не му се искаше да мисли дали бойните изкуства наистина ще бъдат чак толкова полезни за Хирата. Беше доволен, че те го направиха по-силен от всякога и че вече не му се налагаше да се чувства виновен. Като господар Сано не дължеше на васалите си нищо, но като приятел той би трябвало да се опита да защити Хирата.

— Защо този призрак е искал да се забъркаш с Иенобу? — попита Сано.

— И аз не знам — каза Хирата, — но той иска Иенобу да бъде следващият шогун.

Сано се запита какво ли би си помислил Иенобу, ако разбере, че един призрак работи за него.

— Но как това, че Иенобу ще стане следващият шогун, ще унищожи режима Токугава? И как изправянето на Масахиро срещу него би могло да помогне?

Хирата поклати глава засрамен и озадачен.

— Призракът не обясни.

— Защо не ми каза всичко това по-рано?

— Защото Тахара, Дегучи и Китано заплашиха да ме убият, ако проговоря.

Сано хвърли недоверчив поглед към Хирата.

— И защо това те е уплашило? Ти можеш да победиш, които и да са трима мъже наведнъж. Виждал съм те.

— Не и тези тримата. — Хирата говореше със сигурност и с отчаяние. — Освен това те заплашиха да убият и теб.

— Не си измисляй оправдания за измяната — каза Сано. — Аз мога да се грижа за себе си.

— Не, не можеш. Тахара успя да се приближи достатъчно до теб, за да те убие, стига да искаше, а ти дори не забеляза. Ето затова напуснах града — не само за да спася себе си, а да ги накарам да преследват мен, вместо да нападнат теб.

— Защо ми казваш всичко това сега?

— Защото повече не мога да го пазя в тайна от теб.

Мъката в гласа на Хирата напомни на Сано младия мъж, който преди четиринадесет години го бе помолил за привилегията да служи като негов васал.

— Защото не е редно.

— Няма да споря — каза Сано. — Защо се върна?

— Време е да се изправя срещу моите грешки — отговори Хирата. — Време е да оправя нещата.

— Добре — каза Сано. — Как?

Те се обърнаха един към друг.

— Аз ще ти помогна да разгромиш Янагисава.

— Не. Аз ще се справя сам с него. — Сано със сигурност имаше нужда от помощ, но не вярваше достатъчно на Хирата, за да го включи в разследването на убийството. — Но какво ще правиш с тези твои приятели? — Сърцето на Сано се свиваше, като гледаше объркването и нещастието в изражението на Хирата. — Не знаеш, нали?

— Ще намеря начин — храбро каза Хирата.

Сано шумно изсумтя.

— Боя се, че нещата са стигнали твърде далече. Ти си влязъл в заговор срещу режима. — Той стоеше и изричаше думи, които никога не си бе представял, че ще каже. — Аз трябва да арестувам теб и приятелите ти и да ви повдигна обвинение в държавна измяна.

— Не! — Хирата скочи на крака и протегна ръце, за да спре Сано. — Не ме е грижа дали ще ме арестуваш и дали ще ме осъдиш на смърт. Аз го заслужавам, но не се захващай с тях. Те ще те убият!

Той наистина изглеждаше по-загрижен за Сано, отколкото за себе си. На Сано му беше безкрайно неприятно да изпрати Хирата на процес, който със сигурност щеше да завърши с осъдителна присъда и смъртно наказание, а той се съмняваше в мъдростта на една конфронтация с тримата мъже, които дори Хирата мислеше за толкова опасни, но каза:

— Сам призна, че ти и твоите приятели сте съучастници в заговор, който представлява държавна измяна. Мой дълг е да пазя режима Токугава.

— Просто ми дай малко време — помоли го Хирата. — Аз ще сложа край на тайното общество. Ще елиминирам Тахара, Дегучи, Китано и призрака. После ще се предам. — Той стисна ръце. — Обещавам!

Сано пое дълбоко дъх, борейки се с тази трудна дилема. Бушидо изискваше от него да спазва закона. Четиринадесет години приятелство и огромният му дълг към Хирата изискваха снизхождение.

— Колко време?

Хирата въздъхна с облекчение.

— Няколко дни. Може би пет?

Звучеше така, сякаш щеше да помоли за повече, но не посмя.

— Добре. — Сано си помисли за случаите, в които шогунът му бе давал краен срок за приключване на някое разследване. — Пет дни.

12. ГЛАВА

Таеко притисна гръб на стената на имението на даймио и надникна зад ъгъла. Тя наблюдаваше как Масахиро тича надолу-нагоре по улицата и я търси сред тълпата. Храмовите камбани бяха ударили два пъти, преди тя да избяга от него. Беше като игра на криеница, но той явно не се забавляваше, дори напротив — изглеждаше ядосан. Това, че се бе помъкнала подире му, просто го бе накарало да я харесва по-малко.

Накрая той се умори да я търси и си тръгна, като си мърмореше нещо под носа. Таеко не го последва. Ако го направеше, той щеше да й се кара още повече. После съжали, че го е оставила да си отиде. Тя не трябваше да напуска имението им сама. Докато следваше Масахиро, не можеше да бъде обвинена точно в неподчинение, но сега трябваше да си отиде у дома сама. Майка й щеше да побеснее. Таеко мрачно бродеше по улиците, докато наближи вратата, пред която бе срещнала Масахиро.

Тя все още беше отворена, но отпред се помайваше един войник. Кое беше толкова важно за Масахиро вътре, зад тази врата? Какво имаше предвид той, като каза, че е загубил свидетеля си?

На вратата се струпаха седем деца. Четири момичета, горе-долу на нейната възраст, и три малко по-големи момчета. Тласкана от любопитство, Таеко се промъкна зад тях. Всичките бяха кльощави, с рошави коси и мръсни лица, с парцаливи дрехи и боси крака. Бяха сираци, предположи Таеко. След земетресението имаше много повече сирачета. Те живееха на улиците, просеха и правеха какво ли не, за да заработят малко пари.

— Търсим работа — каза едното от момчетата.

— Влезте. — Часовият извика на някого вътре в имението. — Заведи тези деца при икономката.

Докато те влизаха през вратата на Таеко й хрумна блестяща идея. Ако тя успееше да открие свидетеля на Масахиро, може би той повече няма да й се ядосва. И тръгна след децата. Пазачът не й обърна внимание — помисли си, че е с тях. След като влезе в имението, Таеко се почувства несигурно и се изплаши. Имаше сгради в строеж, и палатки, и работници, и шум, също като у дома, но тук всичко беше много по-голямо. А какво беше свидетел? Таеко се надяваше, че ако види някой такъв, ще го разпознае.

Един слуга отведе децата при някаква жена, която бе сресала сивата си коса на стегнат кок и носеше бяла престилка върху индиговосиньото кимоно. Икономката строи децата в редица. Таеко остана в края. Тя мина по редицата, оглеждайки внимателно всяко едно дете поотделно. Брадичката й стърчеше към носа й, който бе извит надолу като кука.

— Тази група е по-лоша от последната — недоволно измърмори тя на слугата. — Но с този недостиг на работна ръка след земетресението и с толкова много работа за вършене, трябва да приемам каквото има. — Икономката стигна до Таеко. Тя се поклони — другите деца не го бяха направили. — Работила ли си някога преди в самурайска къща, малко момиченце?

Таеко кимна. Тя бе помагала в грижите за малкото си братче и за сестра си. Това би трябвало да се брои.

— Добре, тази поне има някакви маниери и изглежда чиста — каза икономката. — Тя става. Отърви се от останалите. — Слугата поведе другите деца навън. — Ела с мен — каза икономката на Таеко.

Тя се подчини смирено, устоявайки на порива да избяга. Независимо от страха си, тя искаше да впечатли Масахиро. Това беше нейният шанс.

Икономката я отведе в една голяма палатка. Жени и момичета от село перяха дрехи и чаршафи в големи корита с гореща вода. Планини от още мръсно пране ги чакаха. Пара изпълваше въздуха, който миришеше на сапун и запари на очите на Таеко.

— Изпери ето тези. — Икономката посочи няколко коша, подредени около едно корито.

Кошовете съдържаха мъжки препаски. Дългите ленти от бял памук бяха мръсни и вонящи. Стомахът на Таеко се обърна. Тя предпазливо вдигна дрехите, пусна ги във вдигащата пара вода, но не знаеше какво да прави по-нататък.

— Те няма да се изперат сами, идиотче такова! — Икономката взе едно керамично шише, сипа сапун в коритото и перна силно Таеко по тила. После пъхна една дъска за пране в ръцете. — Започвай да търкаш!

Таеко зяпна от болка и възмущение. Никой никога не беше я удрял преди, с изключение на брат й, когато си играеха. Другите жени се изсмяха. На Таеко й се прииска да каже на баща си, че икономката я е ударила. Той беше най-добрият боец в Едо и щеше да й даде хубав урок на гадната стара жена. Но баща й бе далеч. А Таеко трябваше да помогне на Масахиро.

Тя преглътна гордостта и отвращението си, пъхна ръце в топлата, разяждаща содена вода, извади една препаска и започна да търка.

* * *

Докато се отдалечаваше с коня си от моста Риогоку, бузите и устата на Хирата го боляха там, където Сано го бе ударил. Искаше му се да го беше ударил по-силно; толкова се ядосваше на себе си. Успя да направи нещата още по-лоши! Със закъснение осъзна, че не трябваше да се доближава до Сано, преди да се е разправил с Тахара, Дегучи и Китано. Проклинаше грешката си!

А ето ти ги и тях! Аурата им пулсираше леко, като прошепната подигравка в далечината. На Хирата му се прииска да подкара коня си в галоп в обратна посока. Но беше обещал на Сано и на себе си, че ще оправи нещата.

Имаше пет дни.

Ритмичният такт на аурата започна да пулсира по-отчетливо, лазеше и барабанеше по нервите му. Хирата я проследи през квартала „Нихонбаши“. Тримата го водеха към мястото, което бяха избрали за първия им сблъсък преди четири месеца, когато той им бе казал, че знае истината и иска да напусне тайното общество.

В един беден квартал, който все още не бе възстановен, аурата се усили до такава интензивност, че умът на Хирата трепереше от всеки неин пулс. Цветни светкавици набраздиха зрението му. Той едва виждаше камарите руини, които все още обграждаха улиците, и почти не чуваше шума от строителството в другите части на града. В края на улицата, там, където вратата на квартала се бе сринала под две рухнали къщи, от земята се издигна вятър, който се завъртя във вихрушка от отломки. Хирата спря коня си. Аурата изведнъж спря. Вихрушката се разсея. Отломките паднаха около трима мъже, застанали рамо до рамо.

Паника стегна дробовете на Хирата, той едва си поемаше дъх. Конят му се изправи на задните си крака и зацвили. Докато го успокояваше, Тахара, Дегучи и Китано приближиха към него, така небрежно, сякаш току-що излизаха от някоя чайна. Хирата слезе от коня си и тръгна да ги пресрещне. Нужен му беше целият кураж, който можеше да събере.

— Здрасти, страннико — каза Тахара, водачът на обществото, който вървеше между двамата си другари. Гласът му беше едновременно мек и груб, като бързей, течащ над назъбени речни камъни. Атлетичната му фигура бе облечена в къса черна връхна дреха, с широки еполети, надиплено, лъскаво копринено кимоно и широки шалвари. Искрицата в дълбоките му черни очи и лявата вежда, която винаги бе по-високо от дясната, придаваха на твърдите му, правилни черти екстравагантен чар.

— Виж какво довя вятърът.

Хирата повтори като ехо думите, които Маруме бе казал за него преди малко.

Дегучи, свещеникът с бръснатата глава, облечен в шафраново расо, се усмихна. Той никога не говореше — беше ням. Първият път, когато тримата с Тахара и Китано се бяха промъкнали при Озуно, за да откраднат книгата с магически заклинания, учителят се бе опитал да го удуши и бе унищожил гласните му струни. Овалното му лице нямаше възраст и излъчваше мистериозна, сияйна красота, въпреки че беше обикновено, с плосък нос и сбръчкана уста. Под тежките клепачи очите му блестяха хем приветливо, хем заплашително.

— Весела гонитба беше! — каза Китано. Сивокос, но як, макар и минал петдесетте, той носеше железен шлем и войнишка ризница. Очите му бяха набръчкани от усмивка, но останалата част на лицето му бе неподвижна маса от белези. При битката с Озуно той бе нарязал лицето му, увреждайки нервите. — Обаче се справи много добре! И ето че се върна отново тук, при нас, в стадото.

— Не, не съм се върнал — каза Хирата, докато тримата го обграждаха. Те бяха чисти, спретнати, свежи. По време на преследването през цяла Япония вероятно бяха спали в хубави ханове и се бяха хранили добре, докато го докараха до пълно изтощение. Ядосан заради това, че си играят с него, той продължи: — С вас съм само за толкова време, колкото ще ми отнеме да ви кажа следното: напускам. Закривам тайното общество.

— О, моля те! — Тахара направи гримаса. — Пак ли тази глупост!

— Не си ли го наби в главата вече? — каза Китано. — Влязъл ли си веднъж в обществото, не можеш да го напуснеш.

Дегучи прекара показалеца си по гладкото си гърло. Хирата почувства как мускулите на неговия собствен врат се свиват. При втория си опит да откраднат книгата с магическите заклинания, те бяха успели да убият Озуно и сега тя беше тяхна. Можеха да убият и Хирата. Но той познаваше един човек, който бе напуснал тайното им общество и при все това бе оцелял — странстващ монах, с когото се бе запознал благодарение на насоките на свой приятел. Хирата се вкопчи в надеждата, че и той също би могъл да се махне от тях и да оцелее.

— Променям правилото — каза Хирата.

— Как? — каза Тахара подигравателно и весело.

— Твоят господар ще бъде силно заинтересуван от това какво кроиш — каза му Хирата и премести погледа си към Китано. — А също и твоят — каза той на Дегучи. — А също и властите в храма Зоджо. Освен ако не се съгласите да разтурим обществото и никога повече да не призоваваме призрака. Ще кажа на господарите ви. На тях няма да им хареса, ако ги забъркате в неприятности с режима. — Ако заговорът на Тахара, Дегучи и Китано се разкриеше, техните господари щяха да бъдат остро порицани и глобени, ако не и осъдени на смърт, за това, че са приютили при себе си предатели. — Те ще ви убият, за да предпазят себе си.

— О, я стига — нетърпеливо каза Китано. — Няма такава армия, която да може да ни излезе насреща. Ако ни издадеш, това само ще ни принуди да убием много невинни хора.

— Сред които и Сано сан — каза Тахара. Дегучи кимна.

Заплахата за Сано беше най-силният коз на триото срещу Хирата.

— Стига с твоите глупави заплахи — каза Китано. — Време е за нов ритуал.

Вбесен, Хирата отсече:

— Не!

Той не можеше да измисли нищо друго, освен да влезе в схватка с тях. Ако умреше, те нямаше да имат никаква полза от убийството на Сано. И въпреки терзаещата мисъл за семейството си, Хирата посегна съм меча си.

Невидима енергия избликна от тримата, удари силно Хирата и го остави вцепенен на мястото му. — Ръката му спря миг преди да докосне оръжието. Той се бореше да я помръдне, но не можеше. Вцепенението се простря по цялата му ръка, полази през нервите му и го парализира. Силата, излъчвана от Тахара, Китано и Дегучи, превърна цялото му тяло в тежка, инертна маса от плът. Единствената подвижна част бяха очите му. Те се въртяха диво и ужасено. Опита се да продума, но не успя.

Тримата го наблюдаваха развеселено.

— Мисля, че иска да каже нещо — обади се Тахара. — Да му позволим ли?

— Защо не? — каза Китано.

Енергията се отслаби леко. Гърлото, устните и езика на Хирата се отпуснаха от вцепеняването.

— След като имате силата да правите такива неща, защо имате нужда от мен? — попита ги той. — Защо не направите сами това, което призракът иска?

— Призракът има специални планове за теб. — Тахара прозвуча така, сякаш завиждаше на Хирата за привилегията. — Междувременно, ти ще направиш ритуала.

Хирата се опита да протестира, но вцепенението отново го обхвана и той не можа да изрече и дума.

— Качи се на коня си.

Изведнъж мускулите на Хирата отново се съживиха. Краката му сами тръгнаха към коня. Стъпалото му само се качи на стремето, ръцете му го изтеглиха нагоре и той седна на седлото. Тахара стисна юздите. Тримата с Дегучи и Китано поведоха коня с пленения ездач през потъналите в руини улици към хълмовете извън града.

13. ГЛАВА

Нежен пролетен здрач се спускаше над града, докато Сано и Маруме яздеха към замъка Едо. Небето сияеше в розови, златисти и лавандулови нюанси. Шумът от чуковете и трионите стихна. Прахът се уталожи в захлаждащия въздух.

— Най-сетне малко спокойствие — каза Маруме с облекчение.

На Сано му се стори, че Едо е задържал дъха си в очакване на утрешната усилена атака на възстановителните работи. Близо до градските врати той се огледа за семейството, което бе видял същата сутрин. Видя множество човешки силуети, скупчени покрай булеварда, но не можа да разпознае кои са техните. Вътре в замъка се чуваха обичайните вечерни звуци — от човешки стъпки и конски подкови по калдъръма, говор и смях от караула в покритите коридори и наблюдателните кули по стените. Разминаха се с патрулиращи стражи, носещи фенери. Всичко изглеждаше нормално на вид. В имението на Сано сенките омекотяваха неправилните линии на стените и постройките, които бяха в строеж. Часовите в наскоро довършеното караулно помещение пропуснаха Сано и Маруме през новата врата. Двамата оставиха конете си на едно конярче. Докато Сано вървеше през вътрешния двор, запяха птици. След земетресението птиците бяха рядкост, тъй като повечето бяха усетили бедствието и отлетяха надалеч. А тези, които останаха, бяха изядени от гладуващите граждани, въпреки будистката забрана за ядене на месо и закона на Токугава срещу ловуването. Но каналите и главните пътища сега бяха разчистени от отломките от земетресението и транспортът на храна се бе възстановил. И птиците се бяха върнали да гнездят в замъка Едо. Сано се надяваше, че това е добра поличба.

Пламъците в каменните фенери осветяваха пътя му към къщата. Възстановителните работи по предната част, където той извършваше деловата си дейност, бяха приключили. Рейко, Масахиро и Акико се появиха на верандата. Те нададоха развълнувани възклицания, като го видяха. Това, че цялото му семейство бе оцеляло от земетресението, беше истинско чудо. Той се радваше, че са заедно, въпреки всички политически премеждия.

— Двамата с Масахиро имаме да ти разказваме толкова много неща — каза му Рейко, докато той се качваше по стъпалата.

— И аз имам да ви разказвам много неща.

— Тате! — извика Акико и протегна ръце към него.

Тя винаги разведряваше настроението му. Той я вдигна, гушна я, после я сложи долу.

— Колко си пораснала! Скоро няма да мога да те вдигам!

Те тръгнаха към къщата. Докато Сано сваляше обувките си и окачваше мечовете си на стойката в антрето, Рейко го попита:

— Къде беше през целия ден?

— През повечето време работих по новото си назначение. — Сано й каза за инцидента. — Инженерът е поставен под голям натиск за завършването на моста. Подпорите не са били поставени правилно. Той е виновен за смъртта на шестима души. Трябваше да го арестувам за небрежност. — Сано не спомена обезпокоителната си среща с Хирата. — Хайде да вечеряме, докато си говорим за нашето разследване.

Те отидоха в частните помещения, които не бяха съвсем завършени — подовете на някои от стаите се нуждаеха от лакиране и постилане на татами. В приемната все още имаше неподредени мебели и сандъци с дрехи. Вечерята на семейството се състоеше от ориз, печени морски дарове и супа, приготвена от тофу и пролетни зеленчуци.

— Доволна съм, че вече няма сушена риба, водорасли и туршия — каза Акико, имайки предвид хранителните запаси, на които бяха разчитали с месеци. — Писна ми от земетръсна храна.

Сано се усмихна на невинното удоволствие от връщането на хубавата храна на масата.

— Намери ли доказателства, че Янагисава е убил дъщерята на шогуна?

— Не точно. — Сано описа визитата си в имението на владетеля Цунанори. — Ако не ми се искаше толкова силно да вярвам, че Янагисава я е убил, Цунанори щеше да е моят фаворит сред заподозрените. — Той отпи глътка чай. — А ти говори ли със сестрата, която ти изпратих?

— Да. Каква противна жена! Тя нарочно се изкашля в лицето ми и ме подигра, че уж ми предава шарка. — Рейко избърса лицето си с кърпа. — Тя е мразела Цурухиме. И е боледувала от шарка. Могла е спокойно да отиде в палатковите лагери, да намери някой болен, да се върне с неговия чаршаф и да го постави сред вещите на Цурухиме, без никаква опасност за нея самата. Ако и на мен не ми се искаше толкова силно да вярвам, че Янагисава е виновен, тя щеше да е моята фаворитка сред заподозрените. — Рейко се замисли за миг. — Цурухиме изглежда не е била много мила жена. Ако всички са я мразили, трудно ще е да разберем кой я е убил. Но определено някой вътрешен човек би имал по-лесна възможност да я убие, отколкото някой външен.

— Не всички са я мразили — намеси се Масахиро. — Аз проникнах в имението на владетеля Цунанори днес. — Той им разказа за младия самурай, когото другите бяха подигравали. — Той май много я е харесвал.

— Ако двамата с Цурухиме са имали любовна връзка, това допълнително усложнява нещата — заинтересован каза Сано. — Какво друго откри?

— Нищо. — Очите на Масахиро се помрачиха, като от тревожен спомен. — Когато изтичах вън от имението, го загубих. Може да се върна утре там и да говоря с него.

— Добре. — Сано реши да остави на Масахиро шанса той да проследи уликата, до която се бе добрал.

— Сестрата ми каза нещо, което замесва Янагисава — каза Рейко. — Йошисато е посетил Цурухиме малко преди да се разболее.

Сано почувства как в него се надига вълнение, последвано от трепетно безпокойство.

— Това означава, че Йошисато е имал възможност да постави заразения чаршаф в стаята й — каза Масахиро. — Може Янагисава да му е казал да го направи. Не си ли доволен?

— Да, защото това би могло да се изтълкува като доказателство срещу Янагисава. И не — защото то е доказателство и срещу наследника на шогуна. Трябва да бъдем много внимателни. — Сано се обърна към Рейко. — Ти вярваш ли в историята на тази сестра?

— Тя каза, че слугите и компаньонките на Цурухиме могат да го потвърдят.

Макар това да свързваше Янагисава със смъртта на Цурухиме, Сано изпитваше смесени чувства. Дали Йошисато е бил доброволен участник в плановете на Янагисава за превземане на властта? Или той го е принудил да се представи за отдавна загубения син на шогуна? Сано се замисли за по-възрастния син на Янагисава, Йоритомо, и си спомни какво му каза Хирата днес. Дори ако за смъртта на младежа беше виновно тайното общество, Сано все още се чувстваше отговорен за създаването на обстоятелствата, довели до трагичния инцидент. Сано не желаеше да унищожи още един млад живот. Но той бе предприел това разследване, знаейки докъде може да го отведе. Ако унищожеше Янагисава, то това вероятно би довело и до унищожението на Йошисато. А и момчето можеше да се окаже далеч не невинна пионка. Възможно беше той да е виновен за убийството на Цурухиме, както и да бе станал наследник на нейния баща чрез измама.

— Добре. Тъй като на този етап не сме в състояние да обвиним Янагисава, ще тръгнем подир Йошисато — каза Сано, без да може да успокои напълно мрачните си предчувствия.

На вратата се появи една прислужница.

— Извинете, но господарката Нобуко е тук и иска да ви види.

Рейко и Масахиро понечиха да станат, но Сано ги спря.

— Аз ще отида да се видя с нея. — Той имаше да урежда някои сметки с госпожа Нобуко.

Тя го чакаше заедно с компаньонката си в приемната. Лицето й беше малко по-отпуснато, сякаш перспективата за отмъщението на врага й бе облекчила главоболието й. Корика се усмихваше притеснено. Госпожа Нобуко едва поздрави Сано, преди да зададе въпроса си:

— Какво открихте?

Изнервен от прекалено многото остри сблъсъци, Сано й отвърна рязко:

— Открих, че сте ме излъгали тази сутрин.

Госпожа Нобуко примигна в типичния си нетактичен маниер.

— За какво говорите?

— Попитах ви кой друг, освен Янагисава, би могъл да иска да убие Цурухиме. Вие казахте, че няма такъв. После отидох да навестя владетеля Цунанори. Той пределно ясно показа, че я е мразил и че е искал да се отърве от нея. И каза, че вие сте наясно с това.

— Да, знам. — В гласа на госпожа Нобуко прокънтя досада, сякаш Сано лекомислено й губеше времето.

— И какво от това?

— Защо не ми казахте истината?

— Владетелят Цунанори не е убил Цурухиме.

— Откъде знаете?

— Той няма нито ум, нито въображение, за да измисли да я зарази с шарка.

— О, чудесно. Щастлив съм да чуя такова категорично доказателство за невинността му — язвително отсече Сано. — Знаехте ли, че сестрата на Цурухиме е боледувала от шарка?

— Да! Какво значение има това?

Сано не си даде труд да й отговори; той разбираше, че госпожа Нобуко много добре знае какво значение има това.

— Защо не ми казахте нито за сестрата, нито за владетеля Цунанори?

Корика се сви пред гнева на Сано. Госпожа Нобуко въздъхна раздразнено.

— Защото ако ви бях казала, че е възможно те да са убили Цурухиме, вие можеше и да не повярвате, че е бил Янагисава. И нямаше да се съгласите да разследвате смъртта й.

— Можехте просто да ми кажете, че е била убита. Мой дълг е да разследвам, независимо кого подозирате, че я е убил.

— Ваш дълг? Да. Но ваш пръв приоритет? — Тя се изкиска сухо. — Не и ако няма нещо специално за вас, нещо като възможност да унищожите Янагисава.

Тя беше права, но това не затопли чувствата на Сано към нея.

— Само защото ме излъгахте, пропилях деня си в откриване на неща, които вие вече сте знаели.

Мускулите в дясната страна на лицето на госпожа Нобуко се свиха по-силно. Тя погледна Сано с разочарование.

— Не открихте ли никакви доказателства за вината на Янагисава?

Тя беше толкова силно концентрирана върху единствения си обект, че не се интересуваше, от каквото и да е друго.

— Всъщност открих.

— Какво доказателство?

Тя се наведе към него, настървена като хищна птица.

— Преди да ви кажа, искам от вас две неща — предупреди я Сано. — Първо, отговорете на този въпрос, и ми отговорете честно: има ли още нещо, което не сте ми казали?

— Не — гневно каза тя.

— Второ, обещайте ми, че отсега нататък никога няма да криете информация от мен.

Госпожа Нобуко изглеждаше така обидена и възмутена, сякаш беше поискал от нея да му даде бельото си.

— Добре. Сега престанете да ми губите времето. Какво научихте?

Беше опасно да даде такава информация на човек, на когото нямаше доверие, но Сано го дължеше на госпожа Нобуко. Историята на нейната компаньонка за замърсения чаршаф му бе предоставила най-добрата възможност да унищожи Янагисава.

— В имението на владетеля Цунанори има свидетел, който заяви, че Йошисато е посетил Цурухиме малко преди тя да се зарази от шарка.

— Нали ви казах! — триумфално възкликна госпожа Нобуко. Корика се усмихна с облекчение, защото настроението на господарката й се бе оправило. — Янагисава е убиецът на Цурухиме, но е изпратил и Йошисато да свърши мръсната работа.

— Нямах време да събера достатъчно доказателства за тази версия — каза Сано. — Не прибързвайте със заключенията.

— А вие не прибързвайте да я омаловажавате — каза госпожа Нобуко. — Това е нашата първа голяма стъпка към унищожаването на Янагисава и предотвратяването на плановете му да направи Йошисато следващия шогун. — Двете с Корика станаха, за да си вървят. — Ще видите, че съм права.

* * *

Малко по-късно през същата нощ, докато Рейко седеше в спалнята и си четкаше косата, Сано влезе в стаята, освежен от банята. Той свали халата си и го окачи на закачалката за дрехи. Тялото му заблестя в светлината на фенера. Рейко се възхити на здравите и му мускули. По кожата му имаше белези от битките, които бе водил — като почетни знаци. Тя се усмихна. След повече от четиринадесет години брак, макар и бременна в шестия месец, тя желаеше съпруга си така, както когато беше млада булка. Беше щастлива, че жилището им беше възстановено и че не се налага да спят заедно с децата. Сега можеха да правят любов насаме.

Легнаха си в леглото и се прегърнаха. През отворения прозорец се процеждаше лунна светлина. Леко одеяло ги пазеше от хладния пролетен бриз. Но Рейко усети разсеяност в ласките на Сано. Мислите му бяха другаде.

— Какво има? — попита тя.

Той се отмести от нея и се търкулна на гръб. Рейко го огледа внимателно на лунната светлина и видя напрегнатото очертание на профила му.

— Все още ли си разстроен заради госпожа Нобуко?

Той вече й бе разказал за нейните лъжи.

— Не е от това — неохотно каза Сано. — Днес се натъкнах на Хирата.

— О! Върнал ли се е? — каза Рейко, радостно и развълнувано. — Трябва да кажа на Мидори.

— Не! — Сано я хвана за ръката.

— Защо не? — каза Рейко учудено. — Защо Хирата не се прибра с теб вкъщи? Да не му се е случило нещо лошо?

— Случило се е нещо. „Лошо“ не е достатъчно силна дума, за да го опише.

И Сано неохотно й разказа историята на Хирата. Рейко слушаше и не вярваше на ушите си. Когато той свърши, двамата останаха взрени в тавана, докато тя осъзнаваше това, което бе чула.

— Тайно общество, магически ритуали, призрак! Заговор за унищожаване на режима Токугава! Никога не съм си представяла, че Хирата може да се забърка в нещо подобно! — Рейко се замисли за Хирата и си припомни нещата, които Мидори й бе казала. — Но всъщност разбирам как е могъл да падне в капана на това тайно общество. Той не умее да преценява хората и не мисли достатъчно, преди да действа.

Сано се изкиска кисело.

— Познаваш го по-добре от мен. — Той удари с юмрук по леглото. — Глупак такъв! Да се опозори сам! Да ме постави в това положение!

— Ти няма да го арестуваш и да го обвиниш в измяна, нали?

Рейко се ужаси от самата идея за подобно нещо. Въпреки че Хирата си го заслужаваше, семейството му нямаше никаква вина.

— Дадох му пет дни, за да сложи край на това общество и на заговора — каза Сано. — Междувременно не казвай на Мидори. Тя не може да направи нищо. Само ще се тревожи.

В този миг силно думкане разтърси вратата.

— Сано сан? Рейко сан? Будни ли сте? — Беше Мидори, останала без дъх и изпаднала в пълна паника.

— Таеко изчезна.

— Какво? О, не!

Разтревожена, Рейко изпълзя от леглото и наметна халата си. Сано вече беше на крак и облечен.

Рейко отвори вратата. Мидори падна в обятията й и заплака.

— Мислех, че си рисува някъде. Но започна да се стъмва и когато не се прибра за вечеря, аз тръгнах да я търся. Не можах да я намеря никъде. Никой не я е виждал от сутринта.

Рейко си спомни ужаса, който бе изпитала, когато Масахиро бе отвлечен. Тя се опита да я успокои.

— Сигурна съм, че Таеко е добре.

— Ще изпратя спасителни отряди да я търсят. — Сано тръгна към казармите.

Мидори благодари и захлипа. Рейко прегърна приятелката си.

— Тихо, тихо, че ще събудиш другите деца.

Тя безмълвно се молеше Хирата да се измъкне от проблемите, в които се бе забъркал, и Мидори никога да не разбере какво е направил.

14. ГЛАВА

В гористите хълмове над града, на едно място, където земята беше изравнена като плато, имаше поляна, заобиколена от високи кедри. Кръгът, образуван от върха на дърветата, обрамчваше лунния полумесец, който се усмихваше над широката, плоска скала долу. По сухите листа, покриващи пътеката, която отвеждаше до поляната, хрущяха стъпки. Чуваха се писъци на насекоми. Един бухал забуха и излетя, размахвайки тежко крило.

Светлината от фенерите, които носеха, изпревари Тахара, Дегучи и Китано на поляната. Хирата ги следваше безмълвно, покорно, изцяло под властта на заклинанието, което му бяха направили. Китано смете листата от скалата и постави керамично шише и метална кадилница за тамян, които измъкна от раницата си. Той раздуха кадилницата, докато Дегучи постави и запали маслена лампа в периферията на поляната. Хирата чакаше — инертна буца плът и злочестина. Пурпурен дим и златни искри се надигнаха от кадилницата, която бе пълна със смес от китайски билки, по рецепта от книгата с магическите заклинания на Озуно. Тримата се наведоха над нея и вдишаха дълбоко.

— Хайде и ти! — нареди Тахара.

Съпротивлявайки се с всички сили, Хирата се подчини. Димът изгори дробовете му, разля се из вените му и замъгли ума му. Неестествена светлина оцвети гората в трептящо зелено, все едно че беше ден. Звуците се усилиха. Дребните животинки в шубраците звучаха така, сякаш връхлитаха стадо побеснели бикове. Усмивката на полумесеца се разширяваше и свиваше с всеки удар на сърцето му.

Тахара, Дегучи и Китано започнаха да напяват заклинание на древен китайски.

— Недей само да стърчиш тука — каза Китано. — Припявай.

Хирата безропотно започна да рецитира чуждестранните, мелодични срички, които бе наизустил, без да ги разбира. Тахара отпи голяма глътка от шишето, после му го подаде.

— Пий! — каза той с блестящата си усмивка.

Хирата повдигна механично ръката си, сключи я около шишето и го изля в устата си. Всеки път течността имаше различен вкус. Този път приличаше не толкова на течност, колкото на ароматизирани с жасмин ледени късчета, които се изпаряваха, преди да достигнат стомаха му. Тахара, Дегучи и Китано запяха по-високо, по-бързо. Образите им заплуваха край Хирата. Гласът му поддържаше тяхното темпо. Почувства познато, ужасяващо горене в мускулите, нервите и костите си.

Изпадаше в транс.

В един миг беше на поляната с Тахара, Дегучи и Китано. В следващия беше сам, на кръстопът, в необятно поле. Следобедно слънце заслепяваше очите му. Въздухът беше леден и влажен. Той отново можеше да се движи. От двете страни на полето се издигаха планини, а дърветата по тях блестяха ослепително от алени, оранжеви и златни есенни листа. Той подуши желязно-солен мирис на кръв, отвратителната воня на смъртта.

Полето бе покрито с мъжки трупове. Те бяха с метални ризници, с брони на краката и с метални шлемове. Някои имаха знамена с отпечатани на тях гербове на клановете, закачени на дълги пръти, прикрепени на гърбовете им. Някои все още стискаха мечове, копия и аркебузи. Те лежаха на тревата, почервеняла от пролята кръв. Докато Хирата гледаше с ужас кланицата, сред нея се трупаха лешояди. Въздухът ехтеше от жуженето на мухи. Една фигура се движеше неумолимо срещу него по калния път, осветена в гръб от слънцето. Той разпозна високия силует — шлема, коронясан с рога, оформен като обърнат полумесец; развяващите се наушници, ризницата, стърчащите мечове. Хирата усети как го обзема паника. Това беше призракът.

Фигурата ускори крачка и започна да се движи толкова бързо, че прорязваше огнена линия в пейзажа. Застана на една ръка разстояние до Хирата, преди дори да понечи да побегне. Въпреки че главата му пулсираше от страх, любопитството го обездвижи. Той за пръв път имаше възможност да види призрака с ясно, на дневна светлина. Бронята му бе направена от малки метални пластинки, покрити с черна кожа, съединени една с друга със син копринен конец. Кръгъл герб с две кръстосани пера в центъра украсяваше черния му лакиран нагръдник. Ръцете му бяха облечени в ръкави, изплетени от метални брънки. Кожени ръкавици с метални пластини на опакото на ръката пазеха ръцете му. Лицето му бе скрито от козирката и забралото на шлема му.

— Кой си ти? — попита Хирата.

— Името ми е Отани Йошицуго. — Гласът на призрака, отекващ под шлема му, имаше резонантен, гръмовен ритъм, който Хирата помнеше. Той махна шлема си. Главата му беше плешива, а на лицето му имаше сурова, червена рана, която бе разяла носа му. Мъглявите му очи се взираха към него от вдлъбнатини без клепачи.

Хирата извика и отскочи.

Отани избухна в смях.

— Имах проказа, когато бях жив. — Раната изведнъж заздравя. Разядената плът се възстанови, по жилите му се появи нова кожа, косата му израсна в пригладен черен кок. — Сега, когато съм мъртъв, тя вече не ме мъчи. — Отани имаше лице на четиридесетгодишен мъж, издаващо силен характер, с навъсени вежди, хитри очи и широка, твърда уста.

— Кое е това място?

Хирата се окопити достатъчно, за да задава въпроси. Отани метна поглед по полето.

— Това е мястото, на което аз умрях.

Долината беше бойното поле на прочутата битка Секигахара, в която Токугава Иеасу — предшественикът на шогуна — бе разгромил съперниците си, включително и Отани. Битката очевидно току-що бе свършила. Трансът бе запратил Хирата в миналото.

— Когато моята страна започна да губи битката, аз реших да извърша сепуку, вместо да бъда заловен и екзекутиран. Моите васали ми отсякоха главата. — Отани посочи към земята до Хирата.

Той погледна и видя Отани, легнал в калта. Главата му наистина беше отсечена и лежеше до него.

Кървящото му, обезобразено лице се гърчеше в агония. После видението избледня. Безкрайно потресен, Хирата погледна към Отани.

— Защо ме доведе тук?

— За да ти покажа какво съм преживял и изстрадал от ръцете на предшественика на твоя господар. За да ти покажа защо търся отмъщение.

Хирата знаеше, че призракът се опитва да пречупи съпротивата му. Той не можеше да не се възхити на Отани — самурая, който бе следвал Пътя на война до последната стъпка. Но освен това беше бесен, защото той го подвеждаше да се отклони от собствената си чест.

— По дяволите твоите проблеми — каза той на призрака. — Няма да направя нищо друго за теб.

След това се обърна и побягна по пътя. Образът на Отани застана пред него. Хирата тича, докато остана без дъх, но не можеше да избяга от призрака. Покритата е трупове долина се простираше напред, по-далеч, отколкото можеше да види. Хирата поклати глава, притисна ръце към слепоочията си и запищя, но не можеше да излезе от транса.

— Ще те върна обратно в твоя свят, след като ти кажа какво да направиш и след като ми обещаеш да го направиш — каза Отани.

Хирата задъхано се свлече на колене в калта. Острият вятър охлади потта по лицето му.

— Проклет бъди!

— Убий Дегучи! — каза Отани.

Яростта отстъпи място на потреса. Хирата не можеше да повярва на това, което чу.

— Но… Дегучи е един от нас. Защо искаш от мен да го убия?

— Достатъчно е да се каже, че трябва да умре.

— Как неговата смърт би ти помогнала да унищожиш режима Токугава?

— Това не е твоя работа.

— Моя работа е, когато ми казваш да извърша убийство! — Хирата с мъка се изправи на крака. — Как между другото се очаква да убия Дегучи? Той е по-добър майстор на бойните изкуства от мен.

— Не много по-добър — каза Отани и добави: — Не казвай на Тахара или Китано какво искам да направиш.

— Но те ще искат да разберат какво си казал. Какво трябва да им кажа? — Всичко друго, но не и истината. Докато не ми обещаеш да убиеш Дегучи, ще останеш тук с мен.

Хирата помириса кървавите трупове, видя кълвящите ги лешояди. Помисли си за семейството си, за Сано. Призракът очевидно имаше силата да го задържи завинаги при себе си и да му попречи да се върне при тях. Той съпостави това с перспективата да убие един мъж, към когото не изпитваше никаква любов.

— Обещавам!

— Добре — отговори му Отани, явно изобщо не бе и очаквал Хирата да постъпи другояче. — Ще те надаря с нов талант в замяна на твоето сътрудничество. Ще можеш да повдигаш предмети, използвайки умствената си енергия. Когато изпълниш тази задача, ще се срещнем отново.

Хирата изведнъж се озова обратно на поляната. Тъмнината на меката пролетна нощ обгръщаше гората. Умът му кънтеше от последните думи на Отани: „Ако се отметнеш от обещанието си, при следващия транс ще те убия. Умреш ли в транс, умираш наистина.“

Сега Хирата стоеше до олтара между Тахара, Дегучи и Китано, и отново бе парализиран.

— Какво се случи? — попита Тахара. Тримата никога не придружаваха Хирата в транс. Имаха свои подобни пътешествия с призрака, но съвсем поотделно, в други моменти.

— Ще ви кажа, когато ме освободите — каза Хирата.

Тахара погледна към Дегучи и Китано. Те кимнаха. Парализата напусна Хирата така внезапно, че той падна върху олтарната скала. Изправи се и разпъна схванатите си мускули.

— Отидох на бойното поле на битката Секигахара. Призракът ми се представи. Името му е Отани Йошицуго.

— Това го знаем — нетърпеливо каза Китано. — Какво каза генерал Отани?

— Дари ме със способността да повдигам предмети шикалкавеше Хирата, опитвайки се да измисли хубава лъжа.

Веждата на Тахара литна нагоре в изненада. Те тримата имаха по-големи сили от Хирата и им се искаше това да си остане така.

— Какво иска да направим?

Хирата избягваше да поглежда към Дегучи.

— Каза да разчистим отломките от земетресението от спомагателния канал в Канда утре.

— Това пък за какво? — попита Китано.

— Не каза.

Тахара и Китано вдигнаха рамене. Призракът често им възлагаше да свършат някаква черна работа, без никаква очевидна причина.

— Какво друго се случи? — попита Тахара.

Хирата се насили да срещне погледите на другите мъже.

— Нищо.

— Добре — каза Тахара, — предполагам, че трябва да разчистим канала и да видим какви ще са резултатите.

Хирата разбираше, че тримата не му вярват повече, отколкото той на тях. Той вътрешно се гърчеше от подозрението в блестящите очи на Дегучи. Обърна се към всички с най-голямото равнодушие, което можеше да имитира.

— Тогава ще се видим утре на канала.

— До утре — каза Тахара. — И ще е по-добре да си там.

Докато вървеше към коня си, Хирата чувстваше, че целият трепери. Не допускаше, че нещата могат да станат и по-лоши, а ето че станаха. Ако се опиташе да убие Дегучи, но не успееше, тогава Дегучи щеше да го убие. Ако успееше да убие Дегучи, тогава Тахара и Китано щяха да го убият, защото щеше да е предал тайното им общество. — Те никога нямаше да повярват, че призракът му е наредил да го направи. Ако не убиеше Дегучи, призракът щеше да го убие следващия път, когато тримата го принудеха да участва в нов ритуал.

Какво по дяволите трябваше да направи?

15. ГЛАВА

Малко след като се зазори, Сано излезе от дома си. Небето беше бледо, светлосиньо, но слънцето все още не се бе вдигнало достатъчно високо, за да разгони сенките, които изпълваха двора. Телохранителят, който Сано бе назначил да води спасителния отряд, влезе през вратата.

— Приключихме с претърсването на замъка — каза той. — Не открихме момиченцето.

На верандата Мидори започна да плаче. Рейко се опита да я успокои. Те бяха стояли будни цялата нощ, очаквайки новини от Таеко.

— Започнете да претърсвате и извън замъка — каза Сано, обезпокоен, защото Таеко липсваше вече почти цял ден, а градът беше опасен. — Не може да е отишла далече — добави той, за да успокои Мидори. — Сигурен съм, че скоро ще я доведат вкъщи.

— Да, господарю — поклони се стражът и бързо тръгна.

Жените се върнаха в къщата. Масахиро излезе с бавна походка на верандата, облечен в бялото си тренировъчно кимоно за бойни изкуства.

— Какво става? — с прозявка каза той.

През последните няколко месеца Масахиро спеше толкова дълбоко, че почти нищо не можеше да го събуди, и дори имаше проблеми със ставането сутрин. Сано предполагаше, че израства твърде бързо и се нуждае от допълнителна почивка. Беше спал и през цялата изминала тревожна нощ. Когато Сано му каза за Таеко, очите му се разшириха от ужас.

— Изчезнала ли е? — попита той, все още не напълно събуден. — Аз ще помогна да я намерим.

— Не, има достатъчно хора, които вече я търсят — каза Сано. — Ти имаш урок по бойни изкуства, после — училище, после на работа. — Това беше обичайният режим на Масахиро, който земетресението бе нарушило за няколко месеца. Сано трябваше да бъде строг по отношение на режима му, иначе Масахиро нямаше да получи подходящо образование, а и не можеше да изклинчи от задълженията си на паж. — Ако отидеш да разнасяш съобщения из града по-късно, хвърляй по едно око наоколо за Таеко.

Масахиро понечи да възрази, но баща му го спря.

— Без извинения. Имаш си задължения. Другите е неща ще трябва да почакат.

А Масахиро не беше единственият със задължения. Сано също имаше работа като главен магистрат по възстановяването и в добавка, едно разследване за убийство, което трябваше да приключи.

* * *

— Хей, ти!

Силният вик стресна Таеко и я събуди. В началото не се усети къде се намира. Лежеше на твърда повърхност, завита с бодливо одеяло, и чуваше странни шумове и много хора, които се движеха наоколо. Това не беше нейната стая у дома. Тя се надигна рязко и видя някакви жени, които се изправяха от тънките си дюшеци, върху които спяха сред коритата за пране. Слънцето се процеждаше през тавана, направен от промазано зебло. Усети миризма на соден сапун. Намираше се в палатката, която представляваше пералното помещение в имението на владетеля Цунанори.

Вчера, след като бе работила до залез, дойде икономката, даде й дюшек и одеяло, и й каза да спи, където си намери място. Нещастна и измъчвана от носталгия по дома, тя си мислеше, че няма да може, да заспи в такова студено, неуютно място, с толкова много непознати. Но беше толкова уморена, че заспа незабавно.

Сърцето й се сви. До този момент майка й вече бе открила, че не си е у дома и със сигурност беше ужасно притеснена.

— По-добре ставай, ако искаш да хапнеш нещо — каза момичето до нея, което я бе събудило. То имаше кръгло, навъсено лице. Казваше се Кику.

Таеко изпълзя от леглото, треперейки от студ, облечена в намачканите дрехи, с които бе спала. Тя и другите прислужници окачиха дюшеците си и одеялата си на едно въже навън, за да се проветряват.

После се наредиха на опашка, за да използва един от малкото нужници. До момента, в който дойде редът й, Таеко стискаше двата си крака един в друг, опитвайки се отчаяно да не се подмокри. После зачака на опашка да се съблече и измие в един леген в друга палатка. Икономката проверяваше момичетата, за да се увери, че са достатъчно чисти. Таеко се смущаваше, защото никога не се беше събличала пред непознати. Тъй като нямаше прани дрехи, икономката й даде грубо синьо памучно кимоно и бяла кърпа за главата. Когато се присъедини към опашката за закуска, Таеко се чувстваше съвсем друга личност.

Закуската се състоеше от чаша чай и купичка юфка, сушена риба и мариновани зеленчуци. Момичетата наклякаха из двора, за да се нахранят. Чаят беше хладък и горчив, юфката бе водниста, а рибата и зеленчуците — прокиснали. Таеко не хапна почти нищо, макар да беше ужасно гладна. Липсваше й майка й, липсваше й толкова много, че в чашата й закапаха сълзи.

Но все още не можеше да се върне вкъщи. Трябваше да намери свидетеля на Масахиро — каквото и да беше това.

* * *

Една стая в централата на службата по възстановяването служеше за импровизиран съд за новите видове престъпления, които земетресението бе породило.

Сано коленичи на подиума, заобиколен от секретаря, който седеше на преносимо бюро, и асистент с голям тефтер с предстоящи дела. На пода отдолу имаше поднос със ситен чакъл, заместващ ширасу — белия пясък, символизиращ истината, който обичайно се разстилаше на пода под постелката, на която се поставяше да седне подсъдимият. Белият пясък, както много други неща, беше дефицитен след земетръсния Едо. Но престъпленията не бяха сред тях.

Стаята бе претъпкана с хора.

— Почитаемият главен магистрат по възстановяването ще изслуша първото дело — каза асистентът му — възрастен самурай, който изглеждаше доста уморен. — Нагасака Даемон, заместник-пазител на военните складове на Едо, излезте напред.

Един мъж в предната редица се изправи. Последният път, когато Сано бе срещнал пазителя Нагасака, беше в деня след земетресението, докато инспектираше разрушенията по замъка. Той му бе показал сринатите сгради на арсенала, потрошените аркебузи и барута, повреден от водата, използвана за предотвратяване на пожари и експлозии. Сано едва го позна — изглеждаше много болен и мъртвешки бледен.

Нагасака избягна погледа на Сано, докато коленичеше до подноса с чакъла.

— Вие сте обвинен в злоупотреба с държавни средства.

Асистентът извика свидетелите, двама млади шпиони от мецуке, разузнавателната служба на Токугава. Те коленичиха до Нагасаки и дадоха показания.

— Ние се престорихме на чиновници в арсенала.

— Аз го видях да купува осемстотин пушки от оръжейния пазар.

— Записа в инвентарния опис, че са закупени хиляда пушки.

— Прибра останалите пари.

Нагасака слушаше в безмълвен срам. Нямаше особена нужда от процес — шпионите го бяха заловили в действие и той очевидно бе виновен. Но Сано трябваше да следва процедурата, затова каза:

— Можете да говорите в своя защита.

— Трябваше да ремонтирам къщата си. Парите бяха там. Не устоях. — Нагасака се разплака. — Признавам.

— Тогава ви обявявам за виновен.

На Сано му беше противно да осъди човек, който бе служил вярно на режима с години, но необмислено бе откраднал по време на нужда.

— Осъждам ви на смърт чрез обезглавяване.

Стражите придружиха Нагасака извън съдебната стая, окован в белезници. Сано не мислеше, че сумата на присвоените пари струва живота на човека, но надвишаваше границата между дребна кражба и сериозно присвояване. След земетресението законът бе станал още по-суров от обичайното. Самурай, който злоупотребеше със средства, предназначени за възстановяването, не можеше да възстанови честта си, като извърши самоубийство, а трябваше да бъде екзекутиран като обикновен престъпник.

Освен Янагисава.

Сано си спомни за семействата, които лагеруваха извън замъка Едо и почувства още по-силна решимост да отърве света от него. Но той имаше и тази нова длъжност, която трябваше да изпълнява. След земетресението дезертирането от поста също се бе превърнало в углавно престъпление.

— Следващият случай — каза той.

— За следващия случай ще трябва да почакаш — каза глас от дъното на съдебната зала.

Сано погледна през публиката. Сякаш призован от мислите му, Янагисава стоеше на входа, обграден от ескадрон войници.

Сано закипя от яд.

— Не може просто да влизаш така и да прекъсваш съдебните процеси.

— Позволявам си да не се съглася. — Изражението на Янагисава беше меко, но Сано различи омразата зад него. — Всички да напуснат, защото имам конфиденциален разговор със Сано сан.

Войниците му разчистиха помещението. Сано се изправи, докато Янагисава вървеше през стаята, за да го посрещне.

— Какво искаш?

Меката фасада на Янагисава придоби намръщено изражение.

— Какво си мислиш, че правиш?

— Върша работата, на която ти ме назначи. — Сано знаеше, че това, което искаше да избегне, се бе случило: Янагисава беше научил за разследването.

— Не се прави на невинен. — Благият глас на Янагисава се изостри като пила. — Защо си ходил в имението на владетеля Цунанори?

Сано се бе надявал шпионите на Янагисава да не се навъртат наоколо, за да му докладват за неговите ходове, докато не приключи с разследването.

— А ти защо си крал от парите за възстановяването на разрушенията от земетресението? За да си купуваш политическа подкрепа?

Янагисава игнорира въпроса му. Явно изобщо не му пукаше дали някой знае за злоупотребите му. Вероятно мислеше, че никой не е в състояние да го подведе под отговорност.

— Отговори ми.

— Съпругата на владетеля Цунанори умря. Отидох да му поднеса съболезнованията си.

— Не си играй игрички. — Янагисава се приближи застрашително близо. — Ничий друг крак не е стъпвал в тази къща. Всички се страхуват да не хванат шарка. Ти също не би отишъл, освен по една причина.

Сано видя нови, твърди, напрегнати бръчки на изтощение, изписани на красивото лице на Янагисава.

— Защо си толкова напрегнат? — Той пристъпи към Янагисава, минавайки в контраатака, за да си даде и време да измисли начин как да открие дали е виновен в убийството, без да допусне да разбере, че двамата с Йошисато са заподозрени. — Не можеш ли да се отпуснеш сега, когато ти си пастрокът на наследника на шогуна? — Той нанесе удар в тъмното. — Или не се получи така добре, както си очаквал?

Или ударът не улучи целта, или Янагисава успя да скрие трепването си.

— Ти мислиш, че Цурухиме не е умряла от естествена смърт. Мислиш, че някой предумишлено я е заразил с шарка.

— Убийство чрез зараза? — престори се на изненадан Сано. — Това е интересна теория.

— Не се прави, че за пръв път го чуваш. Кой ти пъхна тая муха в главата? Госпожа Нобуко ли? Тя те е посетила вчера.

Нямаше полза да се отрича; шпионите на Янагисава бяха много добри, точно както Сано бе предупредил госпожа Нобуко.

— Освен ако не си обучил няколко мухи да подслушват разговорите ми и да ти докладват, не можеш да знаеш какво сме обсъждали двамата с госпожа Нобуко. Защо стигна веднага до това прибързано заключение, че според нея смъртта на Цурухиме е настъпила в резултат на убийство и че ме е изпратила да разследвам? — Янагисава бе прибързал, също както и владетелят Цунанори, помисли си Сано.

Бистрите очи на Янагисава светнаха.

— Защото познавам старата кучка. Тя ми има зъб. И теб също те познавам. — Той насочи пръст към сърцето на Сано. — Спри това разследване. Не си пъхай носа в смъртта на Цурухиме.

— А може би трябва да я разследвам, след като повдигна възможността да е била убита. Защо искаш да не го правя? — попита го Сано.

— Защото възнамеряваш да нападнеш мен — каза Янагисава. — Не можеш да понесеш факта, че беше победен. — Миризма на пот и турбулентни емоции долетяха от него. — Скалъпваш престъпление там, където го няма. Заговорничиш с госпожа Нобуко, за да натопите мен и Йошисато и да настроите шогуна срещу нас.

— Цурухиме беше дъщеря на шогуна. Ако тя е била убита, мой дълг е да открия кой я е убил, а твоят — да ме подкрепиш — каза Сано и добави: — Освен това Цурухиме е полусестра на Йошисато. Ако наистина Йошисато е син на шогуна.

Блясъкът в очите на Янагисава избухна. Той сграбчи Сано за врата. Сано изви китките му.

— Ти ми причиняваш проблеми от четиринадесет години! Ти уби сина ми! — крещеше Янагисава, опитвайки се да се освободи от ръцете на Сано. — Няма да те оставя и този път да съсипеш всичко.

Сано се изуми, като видя, че Янагисава толкова бързо загуби самоконтрол. Ако в миналото бе изпадал в такива пристъпи всеки път, когато някой го ядосаше, нямаше да се изкачи толкова високо в режима. Успехът в политиката изисква сдържаност и дисциплина. Смъртта на по-големия му син беше съсипала нервите му и ума му, а земетресението беше направило всички много по-избухливи. И Сано не правеше изключение. Уморен до смърт от обидите, атаките по семейството му и саботажите на Янагисава, той настъпи с цялата си тежест срещу него, избута го през стаята и го блъсна в стената.

— Съжалявам за това, което се случи на Йоритомо, но не е моя вината, че той е мъртъв. Твоя е! — Разговорът на Сано с Хирата бе поставил смъртта на Йоритомо в нова светлина. — Ако не го беше превърнал в политическа пионка, нямаше да бъде в двореца с шогуна през онзи ден. Все още щеше да е жив!

— Не хвърляй вината върху мен! — изкрещя Янагисава. Телохранителите му сграбчиха Сано и се опитаха да го отскубнат от господаря си.

Без да го изпуска, Сано изкрещя в лицето му:

— Смятам да ти набия малко разум в главата и да ти помогна да видиш реалността, независимо дали ти харесва или не!

Янагисава заби главата си напред и я удари в главата на Сано, който за миг се заслепи от раздрусващия сблъсък и болката. Той изпусна Янагисава и отстъпи, залитайки назад, повличайки телохранителите със себе си. Те се препънаха, после го хванаха здраво. След малко се окопити. Янагисава дишаше тежко, докато се бореше да се овладее и разтриваше китките си. Плътта на мястото, където Сано ги бе стискал, беше пурпурночервена от натъртването.

— Ако не прекратиш разследването си… — изрече той през стиснатите си зъби.

— Какво? Ще ме осъдиш на смърт? — Сано избухна в саркастичен смях. — Защо не го направи още вчера? Това щеше да е прекрасна кулминация на голямата чистка.

Янагисава не отговори. Сано почувства, че естеството на гнева на неговия смъртен враг се промени за миг, сякаш се насочи към някой друг, а не срещу него.

— Каква е истинската причина да не искаш да разследвам смъртта на Цурухиме? — попита Сано. — Защото ти или Йошисато сте я убили и се боите, че мога да намеря достатъчно доказателства, и тогава няма да е нужно да скалъпвам обвинения, за да унищожа и двама ви?

— Само във фантазиите ти!

Преди Сано да успее да спомене, че знае за посещението на Йошисато при Цурухиме малко преди тя да се разболее от шарка, Янагисава каза:

— Между другото, не е ли ужасно това, което се случи на госпожа Нобуко преди три години? Отвличане и изнасилване, гадна работа. — Янагисава пусна една подигравателна усмивка срещу Сано. — Няма ли да е още по-ужасно, ако се случи на твоята съпруга?

Сано застина, онемял от ужас и ярост. Янагисава все едно казваше, че той е отговорен за покушението срещу госпожа Нобуко и че би направил същото и на Рейко, ако Сано не прекрати разследването. Янагисава знаеше, че семейството е най-уязвимото му място. И с орязаната си армия Сано не би могъл да му попречи да нахлуе в имението му и да отвлече Рейко по всяко време.

— Чух, че госпожа Рейко е бременна — добави Янагисава, после се изнесе от стаята, следван от телохранителите си.

Останал сам в съдебната зала, Сано седна на подиума и си даде време да охлади яростта си, преди следващия процес, премисляйки какво се бе случило току-що. Ако Янагисава не беше убил Цурухиме, щеше ли да се бори толкова яростно да спре разследването! Поведението му беше солидна улика за вината му.

Нещо друго, хубаво, бе излязло от кавгата с Янагисава. Той вече знаеше за разследването. Вече нямаше нужда да се пази в тайна.

Потресен от последните му думи, Сано масажираше натъртеното си чело. Янагисава не беше единственият, който се нуждаеше от сдържане на емоциите. Погледна ръката си, натъртена от ударите по Хирата. Това беше втората му физическа разпра само за последните два дни.

Този път бе подтикнал Янагисава да заплаши Рейко.

16. ГЛАВА

След уроците си Масахиро изтича в района на даймио, преди някой да го хване и да му даде съобщение за доставка. Трябваше да потърси Таеко. Вчера трябваше да продължи да я търси, но й беше бесен заради това, че му попречи на разследваното, и бе помислил, че тя си е отишла вкъщи. Сега бе направил друга грешка, като не каза на баща си, че тя го е проследила до имението на владетеля Цунанори вчера. Но сутринта беше толкова сънен, че се сети за това чак след като бяха изпратени спасителните отряди. Ако на Таеко се бе случило нещо ужасно, вината щеше да е негова.

Масахиро не я видя сред продавачите на храна и амбулантните търговци пред имението на владетеля Цунанори. Слугите тичаха по техните си задачи, войниците патрулираха. Той претърси и околните улици. Все още нямаше и следа от нея. Масахиро стигна до вратата на района, която отвеждаше към търговския квартал „Нихонбаши“. Надяваше се да не се е запиляла там. Масахиро никога нямаше да го признае пред никого, но след земетресението той се страхуваше да ходи в града. Трябваше обаче да открие Таеко. Пое дълбоко дъх, прие най-самоувереното си изражение и мина през портата.

Пет месеца след земетресението „Нихонбаши“ представляваше хаотична смесица от сгради в ремонт и такива, които все още тънеха в руини. Масахиро пристъпваше предпазливо по тесните сокаци, в които селяни се трупаха около търговци, продаващи храна от временни сергии. Заговаряха го просяци, молещи за милостиня. Земята беше кална, все още черна от саждите, останали след пожарите. Той си закри носа, за да спре силната воня. Събирането на нощните изпражнения беше възстановено, но боклукът, натрупан след земетресението, все още задръстваше Едо и загниваше по улиците. Бездомни кучета се ровеха в камарите със смет. Те ръмжаха и виеха срещу Масахиро. По една друга уличка, обградена от черни скелети на изгорели къщи, един брутален, крещящо облечен мъж и двама самураи телохранители, водеха група малки момичета. Масахиро беше чувал за търговци, които прибират момиченца сирачета след земетресението и ги продават на бордеите.

Едно от тези момичета беше на около девет години и носеше зелено кимоно.

— Таеко! — Масахиро изтича след момичето и я сграбчи за рамото.

Тя обърна обикновеното си, изненадано лице към него. Не беше Таеко. Телохранителят издърпа Масахиро от нея, изрита го отзад, и го запрати в една купчина боклук. Той се изправи, изтръска се и се огледа отчаяно край себе си.

Стоеше пред една чайна, единствената незасегната сграда в това каре. Имаше отворена витрина, закрита от синя завеса, окачена на корнизите, спускаща се малко над повдигнатия дървен под. Вътре седяха клиенти, а съдържателят им сервираше напитки. Слънчевата светлина ги огряваше през дупките в покрива. Имаше една група от петима селяни и един самурай, който седеше отделно. Това беше… Джиносуке, младият войник от имението на владетеля Цунанори.

Масахиро не можеше да повярва на късмета си. Ако не беше тръгнал да търси Таеко, никога нямаше да го открие. Тя по някакъв начин му бе помогнала в разследването.

* * *

Слънчевата светлина искреше по река Сумида, докато Янагисава с тримата си телохранители пътуваше през нея на ферибота. Свежият ветрец охлаждаше лицето му, което все още бе разпалено след сблъсъка със Сано. Лодкарят гребеше предпазливо, заобикаляйки внимателно баржите, натоварени с високи камари дървен материал, оризови бали, бамбук, керемиди и други стоки за строителния бум в Едо. Търговски кораби, охранявани от флота на Токугава, плаваха по реката.

Янагисава и телохранителите му слязоха на един док на източния бряг на реката, в района Хонджо. Тръгнаха по широка празна ивица земя покрай бреговата линия. Това беше противопожарна полоса, където постоянните постройки бяха забранени, за да се редуцира струпването на тълпи и да се предотвратява разпространението на пожарите. Тук някога имаше голям, процъфтяващ район с открити заведения за развлечения, преди земетресението да събори повечето от покритите със зебло сергии. Много от тях бяха издигнати отново. Клиентите се тълпяха да си похапват различни мезета, да играят хазарт и да гледат акробати, жонгльори и разказвачи на истории, менажерии и уроди. Едо отново искаше да се забавлява.

В северната част на района Хонджо, където се произвеждаха керамичните керемиди, се носеше дим. Някога покрай много от каналите имаше зеленчукови пазари. По-големите канали бяха разчистени от отломките от земетресението, но по-малките все още бяха задръстени от останките на къщи, които бяха наводнени, когато надигането на земните недра беше докарало водите на река Сумида вътре в сушата. Гражданите усърдно ремонтираха домовете си покрай застоялите, нападнати от комари водни пътища. Янагисава се отпусна, като влезе в самурайския анклав. Тук бяха крайградските вили на богатите членове на правителството, в които те можеха да избягат от политическите ежби в Едо. Някои самураи живееха тук постоянно. Единственото имение, което бе напълно възстановено, беше на два етажа и точно там спряха Янагисава и войниците му.

— Дошъл съм, за да видя владетеля Иенобу — каза Янагисава на часовия в караулното помещение.

— Вие не сте добре дошъл — отговори му часовият.

— Заповед на владетеля Иенобу.

— Ако не искаш да доведа армията да нахлуе в дома му, ще ни пуснеш вътре.

Часовият сви рамене и отвори вратата. Той бе наясно, че е по-добре да отстъпи пред заплахата, издавана от заместник-главнокомандващия на шогуна, вместо да се подчинява на отхвърления племенници на владетеля.

След като влязоха в имението и минаха покрай казармите, Янагисава и войниците му стигнаха до една градина, засадена с нови храсти, фиданки и цветни лехи. Помисли си за своето имение, все още потънало в руини, защото беше прекалено зает с политически маневри и изпитваше остър недостиг на пари за ремонта му, и почувства силно негодувание. Това имение беше като трън в очите му. Вътре в него, на подиума в приемната зала, седеше Иенобу. С гърбицата и кльощавите си ръце, и с краката си, щръкнали под странен ъгъл, той приличаше на куха коруба на жътварка.

— Обзаложих се със себе си, че ще ми се натрапиш днес — каза той. — И ето те тук, като по разписание.

Янагисава знаеше, че Иенобу би трябвало да му е бесен, но при все това, подигравателният маниер, с който му говореше, беше съвсем кротък и ведър. Янагисава обузда своите неуправляеми емоции. В една битка на умове те щяха да го поставят в неизгодно положение.

— Тогава сигурно знаеш защо съм тук.

— Не си удовлетворен от изхвърлянето ми от двора. Искаше ти се да ме видиш да живея в жалки руини. Съжалявам, че те разочаровах.

Янагисава се сети, че Иенобу се бе втурнал да ремонтира имението си в момента, в който Йошисато се появи в двора като син на шогуна. Явно беше искал да има някакво място, където да се оттегли, ако Янагисава го прогонеше. Това говореше много красноречиво за Иенобу — той бе мислил напред, в перспектива, изградил си беше план за всички възможни непредвидени обстоятелства. Сега имаше сигурна, комфортна база, от която да оперира.

— Познай отново — каза Янагисава.

— Искаш да ми натриеш сол в раните?

— Далеч съм от мисълта да се отдавам на такива евтини удоволствия.

— Може ли да ти предложа да те почерпя с нещо?

— Не си прави труда. — Янагисава беше далеч от мисълта да яде или пие каквото и да било в къщата на Иенобу. То със сигурност щеше да е отровно.

— Е, тогава, предавам се. — Изражението на Иенобу говореше, че макар да е загубил сериозна битка с Янагисава, той все още не е приключил с войната.

— Дойдох, за да поговорим за един малък проблем, който шогунът има — каза Янагисава. — Той се оплаква от шума около спалнята си.

Изпъкналите очи на Иенобу проблеснаха предпазливо.

— Какъв шум?

Янагисава знаеше, че Иенобу знае точно какъв.

— Някакви хора шушукат посред нощ. Те безпокоят съня му. Имаш ли нещо общо с това?

— Далеч съм от мисълта да безпокоя моя почитаем чичо.

Янагисава знаеше, че Иенобу лъже най-безочливо.

— Ще се зарадваш да научиш, че проблемът бе разрешен.

Иенобу изигра лека изненада.

— О! Как?

Въздухът през ноздрите му засвистя, докато тревогата ускоряваше дишането му. Той се уплаши, че Янагисава е арестувал неговите подставени лица, които говореха на шогуна, че Йошисато не е негов истински син, и че те са си признали, че Иенобу ги е накарал да го правят.

— Да кажем, че просто сложих край на бръщолевенето — каза Янагисава.

— Чудесно.

Иенобу се опита да звучи ентусиазирано, но гласът му беше глух. Янагисава се усмихна.

— Радвам се, че проведохме този разговор. Ако бръщолевенето започне отново, твоят чичо и аз ще знаем кого да виним.

Предупредителният му поглед показа на Иенобу, че ако той отново се опита да си играе, ще го последва много по-лоша съдба от освобождаването му от двора. Дори би могло да се случи племенникът на шогуна да претърпи „фатален инцидент“.

Иенобу смени позицията си, търсейки начин да му опонира.

— Аз пък току-що си мислех за един проблем, който исках да представя на твоето внимание. Можеш ли да отгатнеш какъв е?

Мрачно предчувствие скова усмивката на Янагисава.

— Съмнявам се, че ще трябва да отгатвам. — Но той вече бе отгатнал. — Защото ти така или иначе ще ми кажеш.

— Моите източници казват, че дъщерята на шогуна е била убита. Ти имаш ли нещо общо с това?

— Разбира се, че не. — Янагисава говореше с весел, пренебрежителен тон, но пулсът му запрескача. Беше се надявал, че дори и ако госпожа Нобуко и Сано са си наумили, че смъртта на Цурухиме е резултат на убийство, тази мисъл няма да хрумне на никого другиго, и особено на Иенобу. — Твоите източници дрънкат врели-некипели на кльощави ти задник. Цурухиме умря от шарка.

Иенобу се ухили — той знаеше, че държи коз в ръцете си.

— Не всички случаи на шарка имат естествен произход. Един замърсен чаршаф с кръв и гной е бил открит в стаята на Цурухиме, преди да се разболее. Дошъл е от леглото на друга жертва на шарката.

Сърцето на Янагисава се сви. Имаше доказателство, че Цурухиме наистина е била умишлено заразена. Шпионите на Иенобу бяха научили за това, а неговите — не.

— Не би могъл наистина да вярваш на тази история — подигравателно каза Янагисава. — Така си си заврял ухото в мелницата за слухове, че сигурно ти го е смляла. — Той се наведе от двете му страни, преструвайки се, че проверява дали Иенобу има две уши.

— Аз не съм единственият, който мисли, че това е вярно — усмихна се самодоволно Иенобу. — Твоят приятел Сано също го вярва, иначе не би разследвал смъртта на Цурухиме.

Янагисава се разтревожи още повече, като чу, че Иенобу знае за разследването на Сано.

— Тогава къде е този чаршаф?

Янагисава трябваше да се докопа до него и да го унищожи, преди да може да бъде използван срещу него.

— Ако не мислиш, че съществува, защо толкова се загрижи къде е? Това, което още искам да знам, е как този чаршаф е попаднал в стаята на Цурухиме?

— Очите на Иенобу блестяха от подозрение и злост. — Вероятно ти можеш да ми кажеш?

— Вероятно ти можеш да ми кажеш. Много си убеден, че Цурухиме е била убита — вероятно е така, защото ти самият си я убил.

— Не съм аз — каза Иенобу с благочестива убедителност. — Смъртта на Цурухиме с нищо не би ми помогнала. Ти си този, който иска Йошисато да стане следващият шогун. Ако Цурухиме беше останала жива и родеше син, чието потекло щеше да бъде неоспоримо, той можеше да измести Йошисато от Наследяването. — Иенобу се престори, че изведнъж му е хрумнала нова, блестяща идея. — Но, почакай… ти не си единственият с мотив. Мотивът на Йошисато е много по-силен. В крайна сметка той е този, който би загубил диктатурата.

— Ако Йошисато бе замесен в убийството на дъщерята на шогуна, той щеше за загуби много повече от правото да управлява Япония. Щеше да бъде осъден на смърт. Янагисава бе много по-загрижен за безопасността на Йошисато, отколкото за своята собствена. Любовта му към момчето го правеше уязвим. Загубата на единия му син почти го бе унищожила. Не можеше да загуби още един. Но Иенобу нямаше за кого друг да се тревожи, освен за собственото си противно аз.

— Говориш за наследника на шогуна. Внимавай! — каза Янагисава, с глас съскащ от заплаха. — Или можеш да се окажеш обвинен в държавна измяна.

— Не, ти си този, който трябва да внимава. Ти играеш опасна игра, пробутвайки своя син за син на шогуна. Предлагам ти шанс да се измъкнеш, докато главата ти все още е на раменете ти. Кажи на шогуна, че астрономът е направил грешка: Йошисато не е негов син.

— Това би ти харесало — каза Янагисава, изумен от самообладанието и наглостта на Иенобу. — Това би те върнало в линията на унаследяване на режима. Но ако си мислиш, че ще го направя, значи си ненормален.

— Ако не го направиш, аз ще помогна на Сано да докаже, че ти и Йошисато сте убили Цурухиме. Чичо ми ще осъди и двама ви на смърт за измяна. И аз ще бъда следващият шогун.

Макар и разтревожен от идеята, че Сано и Иенобу могат да обединят силите си, Янагисава не се поддаде.

— Давай, сприятели се със Сано. Това ще направи нещата по-удобни за мен. Ще мога да унищожа двама ви едновременно.

— Трябва да ти отдам дължимото — каза Иенобу с подигравателно възхищение. — Никой друг не може да блъфира така добре като теб. Но ти наистина трябва да послушаш моя съвет. Ако не го направиш, просто ще гледаме кой от нас ще излезе на върха. И аз се обзалагам със себе си, че това ще бъда аз.

— Това е мъдър облог — язвително каза Янагисава. — Когато загубиш, ще си вземеш печалбата от самия себе си.

Иенобу се ухили самодоволно, сякаш видя тревогата, която Янагисава се опитваше да скрие.

— А, ето ги и войниците ми, те ще те придружат навън. Дойдоха точно навреме. Нашият разговор приключи.

Вбесен, че бе заплашен от Иенобу, а после грубо изгонен, Янагисава се изправи. Идването му тук беше грешка. Вместо да усмири Иенобу, той беше разпалил конфликта си с него. Иенобу беше доста по-хитър и много по-безжалостен противник, отколкото си бе мислил. Той беше проблем, който не можеше да се подмине, дори и ако Янагисава успееше да избегне обвинение в убийството на Цурухиме.

Иенобу нададе сух смях, като от криле на жътварка, триещи се едно в друго. Докато Янагисава излизаше от стаята, той извика:

— Доволен съм, че проведохме този разговор.

17. ГЛАВА

Масахиро влезе в чайната. Съдържателят и селяните се поклониха. Джиносуке не му обърна никакво внимание. Младият самурай клюмаше навъсено над масичката, на която стоеше чашата му със саке. Масахиро приближи и коленичи срещу него.

— Здрасти. Помниш ли ме?

— Не. Трябва ли?

— Бях в имението на владетеля Цунанори вчера.

Името ми е Масахиро. Аз ти помогнах да вдигнеш керемидите.

— О! Да. Благодаря.

В замътения поглед на Джиносуке проблесна някакъв смътен спомен. Масахиро осъзна, че беше пиян и махна на съдържателя.

— Едно питие за моя приятел и едно за мен.

Съдържателят постави една чашка пред Масахиро. Той храбро изпи сакето до дъно. Беше пил само няколко пъти в живота си. Този път успя да не се закашля. Алкохолът беше разреден, евтин. Търсеше начин да започне разговор за убийството на Цурухиме.

— Онези типове, с които работеше вчера… — започна той.

— Тези хулигани! Те винаги се заяждат с мен! — избухна Джиносуке. — Те не разбират какво е да загубиш някого, когото обичаш. — Гласът му пресекна.

Той изгълта сакето си.

— Кого си обичал и загубил? — подтикна го Масахиро.

Джиносуке поклати глава, стискайки плътно треперещите си устни.

— Съпругата на владетеля Цунанори ли?

— Шшшт! — Джиносуке погледна нервно към другите клиенти. — Как разбра? — пита той със снишен глас.

— Отгатнах — каза Масахиро — от това, което казаха грубияните.

— Те няма да си държат устата затворена. Със сигурност ще си имам неприятности! — Джиносуке отпусна глава в ръцете си и изстена. — Изобщо не съм имал намерение да се влюбвам в Цурухиме! Когато тя беше жива, аз изобщо не се интересувах какво ще ми се случи. Тя беше всичко за мен. Но сега, когато я няма… — Слабичките му рамене се разтърсиха от плач.

— Как се случи? — Масахиро си помисли, че най-тъпото нещо, което един самурай може да направи, е да се влюби в съпругата на господаря си.

— Аз бях един от нейните телохранители. — Джиносуке изтри очи с ръкава си. — Когато излизаше, аз яздех до паланкина й и си говорехме за времето, за нещата, които виждахме, за всичко, за да минава времето. Един ден в небето имаше много красив облак. Беше във формата на лебед. Аз измислих едно стихче за него и го изрецитирах. Открихме, че и двамата обичаме поезията. Започнахме да пишем поеми и си ги давахме един на друг у дома. Беше забавна, тайна игра. Но поемите станаха по-лични. Една нощ имаше забава за наблюдаване на луната. Отидохме да се поразходим след дърветата и аз й казах, че съм влюбен в нея. И тя каза, че е влюбена в мен. И… ами едно нещо води до друго.

Масахиро беше ходил на лунни забави, и знаеше, че там се случват и други неща, освен гледането на луната. Беше чувал шепот, боричкане и кикот в мрака.

— Това беше първият ми път — каза Джиносуке. — Тя беше толкова страстна, сякаш беше зажадняла за любов. Не можехме да се наситим един на друг. Когато съпругът й отсъстваше, ние се срещахме в нейната стая. Мислехме, че хората не забелязват. Но много скоро колегите ми започнаха да правят намеци, а слугините се кикотеха, щом ме видеха. Не беше много умно от наша страна, знам.

Масахиро си помисли, че не е много умно и да се напива и да плямпа пред непознат. Той си спомни как детектив Маруме му каза: „Хората са глупави. Това е истинско предимство за детектива“.

— Тогава Цурухиме хвана шарка. — Сълзи изпълниха очите на Джиносуке. — Не допускаха никого до нея, освен болногледачката й. Не можех дори да й изпратя писмо. Не вярвах, че онази сестра няма да каже на владетеля Цунанори. — Той избухна в плач. — Не успях дори да й кажа сбогом.

Масахиро почувства жал към Джиносуке, но си спомни и какво друго бе казал детектив Маруме: „Не можеш да допуснеш симпатията да ти пречи, когато разпитваш свидетел“.

— Владетелят Цунанори разбра ли за теб и Цурухиме?

— Не мисля. Ако беше научил, щеше да ме убие. Но може и някой да му е казал. Той все ми хвърля едни такива мръсни погледи. Но може пък аз да си въобразявам. — Джиносуке притисна ръце на слепоочията си. — Милостиви богове, толкова съм объркан. Не искам да си ходя вкъщи. Не мога да понасям повече втренчени погледи и шеги и се плаша от владетеля Цунанори.

„Трябва да не ги оставяш на мира, дори ако това те кара да се чувстваш зле“ — каза гласът на детектив Маруме в спомените на Масахиро.

— Ако владетелят Цунанори научеше, какво щеше да направи на Цурухиме?

Джиносуке погледна изненадано.

— Нищо. Какво би могъл да направи? Тя беше дъщеря на шогуна. Не можеш да се разведеш с дъщерята на шогуна, не можеш да й обръснеш главата, не можеш да я пратиш да работи като проститутка в квартала на удоволствията „Йошивара“.

Масахиро знаеше, че това бяха обичайните наказания за жени, които извършваха прелюбодеяние. Но може пък и владетелят Цунанори да е наказал Цурухиме по такъв начин, че никой, дори и шогунът, да не е разбрал, че го е направил. Може би той я бе заразил с шарка, за да изглежда смъртта й естествена? Масахиро си спомни какво каза баща му сутринта: „Ако не ми се искаше толкова много да вярвам, че Янагисава я е убил, владетелят Цунанори щеше да е моят фаворит сред заподозрените“. Сега Масахиро започна да си мисли, че владетелят наистина е виновен.

Искаше му се да не беше откривал Джиносуке, да не беше ходил в имението на владетеля Цунанори. Всичко, което постигна, беше да загуби Таеко и да открие още доказателства, водещи встрани от Янагисава.

* * *

Къщата за гости се намираше близо до двореца, сред високи борове, изолирана от каменни зидове.

Янагисава влезе в нея — шогунът му я бе дал под наем, защото имението му все още не бе ремонтирано. Все още разярен от сблъсъците си със Сано и Иенобу, той изрита обущата си в антрето и окачи мечовете си на стойката. На път към личните си покои той чу шум в съседната стая. Там бе живял Йошисато, преди да се премести в резиденцията на наследника. Янагисава надникна вътре и видя вътре самия него, изправен до вградените в стената шкафове.

— Защо не си в двореца? — припряно попита Янагисава. — Не се ли разбрахме, че един от нас трябва винаги да бъде при шогуна.

— Той чете документи в клозета. Ще прекара там поне един час. Вместо да седя пред вратата и да му мириша пръднята, дойдох да си взема някои неща, които забравих, когато се преместих. — Йошисато вдигна купчина дрехи. Той погледна любопитно Янагисава. — Защо е това лошо настроение?

— Просто размених няколко думи със Сано и Иенобу.

Йошисато хвърли поглед към тавана.

— Защо ли не съм изненадан! Какво се случи?

— Сано разследва смъртта на дъщерята на шогуна, точно както подозирах. Отказва да спре. И той, и Иенобу обвиняват мен, че съм я заразил с шарка, като съм поставил замърсен чаршаф в стаята й. Иенобу фактически си призна, че той е отговорен за кампанията с шушукането и определено няма да се откаже да те дискредитира. Затова, извини ме, ако настроените ми не е по-весело.

Йошисато изненадано вдигна вежди. Той явно не знаеше за съществуването, на каквито и да е съмнения, че дъщерята на шогуна е починала от естествена смърт, и че Сано разследва случая.

— Предполагам, че си ги наредил по най-добрия начин, по който можеш. Ти наистина знаеш как да раздухваш огъня.

— Недей — Янагисава вдигна ръка. — Достатъчно ми е за днес. Не ми се слушат критики от теб.

— Ще слушаш — каза Йошисато с пламнали очи. — Защото не само твоето бъдеще ще пострада от твоите действия. Моето също е застрашено.

— Добре — раздразнено каза Янагисава. — Какво мислиш ти, с твоята безкрайна мъдрост, че би трябвало да направя?

— Изобщо не е трябвало да започваш кръвна вражда със Сано. Трябвало е да бъдеш толкова мил с него, че сега да ти лиже подметките. Трябвало е да бъдеш приятел с Иенобу, а не да го игнорираш, докато го превърнеш в проблем, а после да го изтикаш и от двора.

— О, добре! Просто ще отпътувам назад и ще променя хода на историята.

— Тъй като не можеш да направиш това, трябва да отидеш при Сано и Иенобу и да се извиниш.

Янагисава да се извини на враговете си!

— Да не си си загубил ума?

— Опитвам се да ти помогна да намериш твоя.

Предложи им всичко, което искат, в замяна на това да ме подкрепят като наследник на шогуна. Кажи на Сано, че може да си остане дворцов управител и отстъпи. Обещай на Иенобу негова собствена провинция, която ще управлява, когато аз стана шогун. Превърни ги от врагове в съюзници, които ще ми помагат да контролирам режима, когато аз стана шогун.

Янагисава разсече въздуха с ръка.

— Няма да се помиря със Сано! И няма да деля властта с Иенобу!

— Ще го направиш — каза Йошисато, страшно сериозен. — Защото това е начинът, по който аз искам да действам с тях. И защото трябва да спреш да си създаваш врагове и съперници, и да се караш и конфронтираш навсякъде, където отидеш — иначе никой от нас няма да доживее, за да види как ставам шогун.

Какво нахалство имаше това дете!

— Аз контролирах режима през по-голямата част от последните двадесет години! Знам какво правя! Докато ти нямаш никакъв политически опит. Ние трябва да смажем Сано, Иенобу и другите си врагове, преди те да смажат нас!

— Твоите старомодни похвати не действат. Време е за нов подход.

— Ти си ненормален!

— Аз съм наследникът на шогуна. Не ти.

„Сигурно звучаха като две малки момчета, които се карат в детската стая“, помисли си Янагисава.

— Нали вече призна, че не можеш да изпълняваш функциите си без мен?

— Промених си мнението. Ще ти дам избор: или ти ще ми сътрудничиш, или дните ти в двора приключват.

Йошисато изглеждаше уплашен да остане сам, но се крепеше от вътрешната убеденост в правотата си. След това излезе стремително от къщата. Янагисава гледаше втренчено след него, разярен от ултиматума, безсилен, защото Йошисато имаше властта да го принуди да го приеме.

— Трябва да го слушаш — каза дрезгав женски глас. — Той е прав.

Жена, облечена в червеникаво кимоно, бе на прага. Това беше госпожа Сомеко. Майката на Йошисато.

— Какво правиш тук? — попита Янагисава.

— Живея тук, не помпиш ли? — Тя имаше същото широко лице, обла брадичка и коси очи като на Йошисато. На четиридесет и три години, тя беше все така красива, както в деня, в който Янагисава я видя за първи път. Тя се изсмя — смях, който беше едновременно съблазнителен и неприятен. — Ти ме премести тук в деня, в който разкри Йошисато като син на шогуна. — Тя влезе в стаята и разтвори ръце. Дългите ръкави се разпериха като криле; коприната блестеше от оранжевата светлина като пламък. Във вчесаната й нагоре коса, която все още беше блестящо черна, блещукаха златни украшения. — И ето ме тук!

Янагисава съжаляваше, че Йошисато е наследил нейния ум, острия й език и наглостта. Но докато Йошисато никога нямаше да му прости, че го е пренебрегвал през почти целия му живот, госпожа Сомеко никога нямаше да му прости, че я открадна от съпруга й, когото тя бе обичала, и че я направи своя наложница. Повече от осемнадесет години тя хранеше силна омраза към него.

— Ти си подслушвала — обвини я Янагисава.

Госпожа Сомеко вдигна рамене.

— Копирам от теб: шпионирай враговете си, за да знаеш какво замислят.

Гневът на Янагисава към Йошисато се разрасна и включи и нея.

— Никога не го прави отново!

— Ако не желаеш да бъда тук, пусни ме да си ида у дома — язвително му отвърна госпожа Сомеко. Някога двамата с Йошисато живееха в една къща с другите трима синове на Янагисава и с техните майки. — О, но ти не можеш да ме пуснеш, нали? Трябва да ме държиш под контрол, за да не взема да изпортя плановете ти.

Тя беше единствената личност, която със сигурност знаеше, че никога не е спала с шогуна — единствената личност, която знаеше, че Йошисато е наистина син на Янагисава.

— Защо толкова много искаш да попречиш на плановете ми синът ти да стане следващият шогун? — каза Янагисава. — Затваряй си устата и ще бъдеш осигурена през остатъка от живота си. Проговориш ли, ще бъдещ осъдена на смърт за измама. А също и Йошисато.

— А също и ти. — Тонът и изражението й бяха злостни. — Почти съм склонна да пожертвам себе си и Йошисато, просто напук на теб.

— Почти — каза Янагисава. Ето с това я държеше той — ако компрометираше него, щеше да пострада любимият й и единствен син. — Не бъди толкова проклета! Аз поставих Йошисато на място, от което ще управлява Япония. Трябва да ми благодариш.

Госпожа Сомеко изсумтя по съвсем неподобаваш за една дама начин.

— О, трябва да ти благодаря и че направи сина ми мишена на всички, които те мразят. — Тя направи няколко стъпки около него, огненочервените й поли се завъртяха. — Всеки ден чувам слухове, че си отишъл твърде далече. Знаеш ли какво мисля? Че няма да се измъкнеш от този заговор. Че Сано или Иенобу, или някой друг от враговете ти ще те унищожи.

Думите й отекнаха като проклятие.

— Млъквай! — нареди Янагисава. — Никога не казвай това!

— Можеш да накараш мен да млъкна, но не и да промениш това, което мисля.

Янагисава отново усети как самоконтролът му се изплъзва — гневът го поглъщаше, както при сблъсъка си със Сано и Иенобу.

— Нека видим какво мислиш за това!

Той сграбчи китката й. Докато се смееше, очите й се разшириха от страх.

— Какво възнамеряваш да направиш? — Усещаше китката си малка и крехка в хватката му. — Да ме набиеш?

Янагисава искаше да я шиба в лицето, докато го превърне в каша, за да не може да говори, и да не му се налага да вижда подигравката в очите й.

— Мразя те!

Той искаше да излее гнева си върху нея. Но внезапен изблик на желание се разля през тялото му. Той придърпа Сомеко по-близо до себе си.

— Ха! — възкликна тя. — Мразиш ме, но ме желаеш!

— Триумфална усмивка оголи острите зъби. — Това не те ли кара да се чувстваш пълен глупак?

Той беше глупак, поробен от нейната способност да го възбужда; и все пак се наслади на натиска на възбудата си. В началото, когато бе направил Сомеко своя наложница, той толерираше нейната ярост, защото правеше секса с нея по-вълнуващ, като афродизиак. Напоследък те отново се бяха събрали. В промеждутъка Янагисава бе имал толкова много любовници, че им беше загубил броя. Жени, мъже, момчета и момичета в пред пубертета, желанието му признаваше малко граници, с изключение на това, че винаги предпочиташе любовниците му да бъдат млади. Но когато госпожа Сомеко го подвеждаше до подобна възбуда, той я желаеше повече от всички други досега.

Янагисава сключи ръце около талията на Сомеко и притисна ерекцията си в нея. Тя се изсмя подигравателно.

— Това ли е максималната големина и твърдост, която можеш да постигнеш? Колко си жалък!

Тя се потри в него. Устните й заблестяха от слюнка, и тя го желаеше също така страстно, както и той нея. Афроднзнакът действаше и в двете посоки. Янагисава стисна гърдите й и усети коравите й зърна под меките копринени одежди. Свали я на пода и се хвърли върху нея. Тя риташе и пищеше. Той заметна полите й над талията. Едната ръка на Сомеко разтвори и дрехата му и дръпна препаската, обвита около слабините му. С другата удряше главата му. Той парираше ударите й, докато разтваряше бедрата й с коленете си. Краката й бяха стройни и гладки. Пубисът й беше обръснат, като на проститутка. Янагисава никога не я бе питал защо, не му пукаше. Това само изостряше възбудата му. Докато тя освобождаваше пениса му, той си мислеше, че ще стигне до кулминацията, преди да я обладае. Тя го дръпна толкова диво, че той извика от болка. Пресегна се надолу и пъхна пръсти между краката й.

Тя изстена. Беше влажна, готова. Той проникна в нея. Удоволствието бе почти непоносимо. Започна да се движи в нея с бурни тласъци, а тя драскаше лицето му. Той сграбчи ръката й, преди да успее да издере очите му. Ноктите й разкъсаха бузата му. Това беше част от нейната съблазън — че ако той отпусне гарда си, тя може да го нарани. Тя се изви назад в мост, за да посрещне тласъците му. Прокара нокти по гърба му, оставяйки болезнени бразди по белезите от предишните им съвкупявания. Янагисава прикова ръцете й над главата. Тя се мяташе френетично, после застина и застена, стигайки до кулминацията.

Янагисава ускори тласъците си и започна да я блъска в пода. Той стигна до оргазъм с взрив от екстаз, който сякаш го изкара извън тялото му, в някакво тъмно, страховито празно пространство. Извика, докато се празнеше в нея. Тялото му трепереше от облекчение.

Сомеко рухна под него. Накъсаното им дишане се смеси, докато тялото му се успокояваше и той постепенно дойде на себе си. Сега Янагисава вече не можеше да издържи да бъде близо до Сомеко. Подгизнал от пот, той се изтъркаля от нея, покривайки отпуснатия си пенис с кимоното си. Излегна се, опрян на лактите си. Чуваше коприненото шумолене, докато тя дърпаше надолу полите си, после и хленченето й.

Той погледна към нея — все още лежеше до него, косата й бе разрошена, златните украшения се бяха разпилели по пода. Тя извърна глава от него. Той видя блестяща пътечка по бузата й. Плачеше.

— Проклет да си! — прошепна тя.

Янагисава знаеше, че тя се срамува от желанието си към него. Чувстваше се победена всеки път, когато се поддадеше на удоволствието, което той й доставяше. Седна, оправи косата си, събра украшенията си и ги постави на местата им с треперещи пръсти. Пудрата й беше набраздена от сълзите, но тя запази достойнство, дори когато се изправи нестабилно на краката си. Приглади червеникавите гънките — а кимоното си, които блестяха с огнено сияние. След това излезе, препъвайки се, от стаята и на вратата каза през рамо:

— Трябва да направиш това, което те посъветва Йошисато. Умиротвори враговете си. Привлечи ги на твоя страна. Или ще съжаляваш.

18. ГЛАВА

В палатката, в която се намираше пералнята в имението на владетеля Цунанори, Таеко с мъка движеше гореща ютия по влажно кимоно, разстлано на една дъска. Въздухът бе наситен с парата от водата в коритата. Ръцете я боляха от вдигането на тежката ютия от мангала. Пръстите й бяха целите в прашки от изгарянията. Другите жени бъбреха весело, докато работеха, но тя изпитваше силна носталгия по дома и беше много нещастна.

— Хей, ти! — каза Кику, навъсеното момиче, което я бе събудило тази сутрин. — Помогни ми да отнеса тези одеяла в къщата.

Изгаряйки от нетърпение да избяга от горещата палатка и да потърси свидетеля, тя веднага остави ютията. Взе няколко одеяла и последва Кику в къщата, през женските помещения. Наложници на владетеля Цунанори, родственички и техните прислужници седяха в стаите си. Гласовете им изпълваха въздуха, който беше спарен, напоен с миризма на парфюмирани масла за коса и тютюнев дим. Изведнъж силен писък прониза врявата.

Таеко спря, за да погледне в стаята, от която бе дошъл писъкът. Кику продължи напред без нея. Една слугиня в синьо кимоно и бяла кърпа на главата бе коленичила с гребен в ръка зад богато облечена жена.

— Пак ми дръпна косата! — извика жената.

— Съжалявам — сви се слугинята. Тя вероятно беше на десет или единадесет години.

Жената грабна четката за коса, удари момичето по лицето и кресна:

— Махай се!

Момичето бързо излезе от стаята с ръка на лявото си око и затича по коридора. Таеко се ужаси от жестокостта на жената. Родителите й и тези на Масахиро не позволяваха на никого да удря слугите. Таеко тръгна след момичето и я последва навън в градината.

В павилиона стояха няколко дами и хранеха шараните в малко езерце. Момичето изтича до една превита върба и се пъхна под висящите клони. Когато я настигна, Таеко видя, че се е свила в зелената шарена сянка и плаче.

Таеко пропълзя под клоните и пусна купчинката одеяла.

— Боли ли те?

Момичето се поизправи, държейки ръка над окото си. Овалното й лице беше хубаво, въпреки че сълзите бяха изцапали кожата й с цвят на слонова кост.

— Какво правиш тук? — уплашено прошепна момичето.

— Дойдох да ти помогна — каза Таеко.

Гладкото чело на момичето се набръчка. Тя изглеждаше озадачена от идеята, че някой би искал да й помогне.

— По-добре се връщай на работа, или и ти ще си навлечеш беля на главата.

Тя явно беше по-загрижена за нея, отколкото за себе си. Таеко изпита още по-голяма топлота и съчувствие към нещастното момиче.

— Всичко е наред. Дай да ти погледна окото.

Момичето бавно свали ръка. Окото й беше червено и подуто.

— Можеш ли да виждаш с него? — попита Таеко. Момичето кимна. Успокоена, Таеко забеляза, че бузата й бе понесла най-лошото от удара. Кожата й беше разкъсана и около раната имаше синина. — Лицето ти кърви. — Таеко попи с ръкава си бузата на момичето.

— Не съм те виждала преди — каза то. — Нова ли си?

— Вчера започнах работа в пералнята. Казвам се Таеко. А ти?

— Еми.

— Тази госпожа често ли те удря?

Еми кимна тъжно.

— Всички го правят.

— Ама не би трябвало. Те са гадни и тъпи. — Таеко знаеше, че някои дами не харесват слугини, които са по-хубави от тях. — И завистливи.

Еми се усмихна. Все едно че слънце изгря след дъжд.

— Ти си единственият човек, който е мил с мен. Ако има нещо, което аз да мога да направя за теб…

Таеко не искаше да се възползва от клетото, самотно и изтормозено момиче, но се нуждаеше от помощ.

— Може би има. Търся свидетел. Можеш ли да ми кажеш къде мога да намеря някакъв?

— Деликатната уста на Еми се изду от объркване. — Свидетел на какво?

— Не знам — призна си Таеко. — Аз дори не знам какво е свидетел.

— Мисля, че това е някой, който е видял или чул нещо — каза Еми. — Вчера тук имаше двама самураи. Те задаваха въпроси. Чух войниците на владетеля Цунанори да казват, че търсели свидетели.

Двамата самураи сигурно бяха бащата на Масахиро и детектив Маруме. Тя бяха дошли да разследват убийството на дъщерята на шогуна, която беше съпруга на владетеля Цунанори. Свидетелят сигурно е човек, който знае нещо за убийството. Това беше, което Масахиро искаше!

— Знаеш ли нещо за съпругата на владетеля Цунанори? — с надежда попита Таеко.

Красивите черти на Еми се помрачиха от боязън. — Не ни е позволено да говорим за господарката.

Таеко почувства прилив на вълнение. Тя усети, че Еми знае нещо важно.

— Обещавам да не казва на никого.

Еми надникна през върбовите клони, за да се увери, че никой не подслушва.

— Беше вечерта преди господарката Цурухиме да се разболее. Тя ми даде една монета и сгъната хартийка и ми каза да ги занеса в аптеката на другата сутрин. Каза да ги дам на човека там и да донеса това, което той ще ми даде. Бях изненадана, защото обикновено не работех за нея. Когато искаше нещо, тя обикновено викаше своите прислужници. И освен това ми нареди да не казвам на никого.

Това не изглеждаше да е свързано с убийството, но Таеко обичаше тайни и искаше да чуе останалата част от историята.

— Направи ли каквото те помоли?

— Да. Отидох в аптеката. Там имаше един старец.

Дадох му хартийката и монетата. Той ми даде торбичка с билки.

— Какви бяха те?

— Не знам.

— Какво имаше на хартийката?

Еми поклати глава.

— Не мога да чета.

— Какво се случи с нея?

— Старецът я изхвърли.

— Какво друго се случи?

— Занесох торбичката у дома. Но когато стигнах, всички жени бяха много разстроени, защото господарката Цурухиме имала шарка. Не пускаха никого при нея, освен болногледачката й. Затова и не успях да дам торбичката. И не можех и да я дам на никой друг, защото това трябваше да е тайна.

— Къде е сега торбичката? — попита Таеко, без да се надява особено.

Еми дъвчеше устни, разкъсвана между дълга си и желанието да помогне на Таеко.

— Цурухиме е мъртва — каза Таеко. — Това няма значение за нея.

Еми въздъхна, бръкна под кимоното си и извади малка платнена торбичка, която беше завързана с конец около китката.

— Не знаех какво да правя с нея. Страхувах се да я изхвърля.

Таеко протегна отворената си ръка. Еми пусна торбичката в нея, явно доволна от това, че я предава на и някого, на когото вярва. Тя се намръщи, сякаш имаше още някаква тайна, и се чуди дали да я сподели.

— Какво има? — нетърпеливо попита Таеко.

— Върбовите клони прошумоляха и Кику пъхна глава между тях. Еми ахна. Таеко пъхна торбичката с билките под кимоното си.

— Ха, ето къде сте! — каза Кику на Таеко. — Излизайте! — Таеко и Еми изпълзяха изпод върбата. — Какво правехте? — попита Кику.

— Нищо — отвърна Таеко.

— Май кръшкате от работа, на такова ми прилича — каза Кику. — Ще ви обадя на икономката. Ще загазите.

— По моя вина е — каза Еми. — Нараних си окото. Тя просто се опитваше да ми помогне.

Кику посочи към предницата на кимоното на Таеко.

— Какво имаш тук!

— Нищо. — Таеко кръстоса ръце.

— Лъжеш — Кику протегна отворената си ръка към Таеко. — Дай ми го.

Таеко побягна. Кику я подгони и извика:

— Като те хвана, горчиво ще съжаляваш!

* * *

До залез-слънце Сано проведе дванадесет процеса. Издаде смъртни присъди на още двама души, седем осъди на бой с пръчки, на трима наложи тежки глоби и не оправда никого. Близкият му поглед върху ширещата се корупция го разгневи, но все пак не се харесваше в ролята на съдия, който раздава смърт и страдание заедно с правосъдието. Когато най-накрая двамата с Маруме подкараха конете си нагоре към замъка Едо, той беше толкова изтощен, колкото ако се беше сражавал цял ден, а все още имаше да върши неотложни дела.

Сано знаеше къде да намери шогуна; следователно знаеше къде да намери Йошисато, който рядко се отделяше от него. След като остави Маруме и коня си у дома, той отиде на плаца за бойни изкуства. Имаше насрочен турнир. Турнирите бяха предназначени да дават на войнската класа отдих от проблемите, причинени от земетресението, отдушник на неудовлетворението им и да повдигнат духа им. Те започваха след мръкване. Шогунът никога не пропускаше нито един турнир.

На тренировъчния плац сенки обгръщаха мишените и пистата за конните състезания. Езерото за водните битки отразяваше оранжевата светлина на залязващото слънце. Фенери, окачени на шнурове, вързани между стълбове, осветяваха тълпата от ръкопляскащи и дюдюкащи мъже, седнали на дървени скамейки. Сано мина между скамейките по края на арената.

В средата един около друг се въртяха двама мъже, въоръжени с дървени мечове, облечени в бели куртки и панталони. Единият беше Йошисато, другият — инструктор от армията Токугава. Те скачаха и замахваха с мечовете, чиито остриета глухо тракаха. Йошисато беше атлетичен, грациозен и добре трениран.

Сано знаеше, че инструкторът действа внимателно с него — никой нормален човек не би рискувал да нарани наследника на шогуна, — но Йошисато се бореше здравата. Мачът свърши, когато той опря острието си във врата на противника си. Зрителите избухнаха в овации. Шогунът се смееше от възторг и аплодираше наследника си. Докато Йошисато напускаше плаца, Сано тръгна към него. Един телохранител от дворцовата стража му препречи пътя и каза:

— Не приближавайте повече.

— Няма проблем — каза Йошисато.

Телохранителят отстъпи. Сано разбра, без да оглежда, че Янагисава го няма. Ако беше тук, щеше да се втурне да го раздели от Йошисато.

— Какво искате? — попита Йошисато, с внимателно подбран неутрален тон. Звучеше точно като Янагисава, когато планираше някоя голяма поразия. Или наистина беше син на Янагисава, или се бе научил да имитира осиновилия го баща.

— Просто да поговорим — отговори Сано.

— Защо не поговорим, докато изиграем един тур? — каза Йошисато с предизвикателна усмивка.

— Сериозно ли?

Не беше добра идея двама души да правят спаринг, когато са от противоположните страни на кръвна вражда. Сано беше виждал такива битки да завършват със смърт.

— Това е единственият ни шанс да проведем конфиденциален разговор.

Сано изгледа публиката. Мъжете извиваха шии, опитвайки се да подслушват. А един самурай никога не отказва предизвикателство, освен ако не иска да изглежда страхливец.

— Добре!

Някой подхвърли на Сано дървен меч. Докато го оглеждаше, той се надяваше, че не е направил грешка. Беше печелил много истински двубои, но беше с почти тридесет години по-възрастен от Йошисато и макар да умееше да контролира оръжието си по време на тренировъчни мачове, за да не нарани противника си, винаги бяха възможни инциденти.

Йошисато уверено тръгна към центъра на плаца. Сано го последва. Те се изправиха лице в лице с мечове в ръце. Публиката тропаше от нетърпение. Йошисато вдигна вежда, очаквайки Сано да заговори или да замахне пръв.

Толкова приличаше на Янагисава, ако не на вид, то в маниерността.

— Разследвам убийството на дъщерята на шогуна — каза Сано.

— Знам. Мислите, че някой я е заразил с шарка.

— Кой ви каза? Баща ви ли?

Йошисато се изсмя кратко, давайки му да разбере, че е наясно с това, че Сано няма предвид шогуна.

— Моят осиновител.

Сано се поклони, отстъпвайки първия рунд на Йошисато, още преди да открият формално двубоя. И Йошисато се поклони на Сано. Те фиксираха колене в бойна поза, вдигнали мечовете си. Насърчителните викове на мъжете в публиката бяха по-бурни и грубовати от обичайното за турнирите. Те знаеха, че това е двубой между истински врагове. И очакваха да видят кръв.

— Беше ми казано, че вие сте ходили на посещение при Цурухиме малко преди тя да заболее от шарка — каза Сано, докато двамата с Йошисато се въртяха в кръг. Усещаше мускулите си сковани, като ръждясали. След земетресението нямаше много време за тренировки по бойни изкуства. — Вярно ли е?

— Да. — Може би Йошисато осъзнаваше, че няма смисъл да лъже, а може би нямаше какво да крие. Той скочи и замахна срещу Сано.

Сано лесно избягна удара. Схващаше, че Йошисато изпитва уменията му и все още не напада сериозно.

— Защо я посетихте? — Сано въртеше острието си, прорязвайки въздуха до Йошисато. Няколко насмешливи викове се надигнаха от публиката.

Йошисато парираше всеки удар с грация, която скриваше усилието. Поддръжниците му зареваха.

— Тя ми беше полусестра. — Той дори не се бе задъхал от предишния си двубой. Но Сано знаеше, с инстинкта си на ветеран, че Йошисато никога не е водил истинска битка. — Исках да се запозная с нея и да й поднеса почитанията си.

— Харесахте ли я? — попита Сано, докато двамата нападаха, замахваха и парираха. Той вече дишаше ускорено.

— Не. — Йошисато се затрудняваше да се концентрира едновременно върху разговора и двубоя. — Тя беше ужасна фукла. „Това е най-скъпият чай.“ „Моят готвач направи тези пасти. Той е най-добрият в Едо.“ „Това кимоно, дето го нося, е направено от най-фина китайска коприна. Подарък ми е от баща ми. Той е най-важният човек в Япония и мисли, че нищо не е достатъчно добро за дъщеря му.“ И през цялото време тя флиртуваше с мен, кикотеше се и кокореше, пърхаше с клепачи зад ветрилото си — каза Йошисато с отвращение. — Сякаш си мислеше, че съм впечатлен от нейната красота и чар. Но тя не притежаваше такива.

„Това съвпадаше с описанието, което владетеля Цунанори бе направил за съпругата си“, помисли си Сано.

— Занесли сте й сандък с подаръци. Какво имаше в него?

— Кутии със сладкиши, няколко вази и топче коприна. — Йошисато се сниши бързо и мечът на Сано изсвистя над главата му. — Но не и заразен с шарка чаршаф. Ще ви спестя труда да ме питате аз ли съм я убил. Не съм.

Той се хвърли срещу Сано и замахна. Сано парира и мечът на Йошисато удари неговия с такъв силен трясък, че разтърси костите на ръката му. Публиката завика по-високо.

— Били сте в стаята й — каза Сано. — Бихте могли да пъхнете чаршафа в топчето с коприна. — Той финтира от лявата страна на Йошисато. Младежът парира, но в този момент Сано замахва отново и този път удари дясното му бедро. — Бихте могли да го пъхнете сред вещите й.

Освиркванията на публиката заглушиха овациите. Йошисато изглеждаше разтревожен: този удар би — бил фатален, ако острието на Сано беше от стомана.

— Как бих могъл? Тя беше там през цялото време. Щеше да види. Предполагам, бих могъл да кажа: „Извинете ме за малко, докато поставя този чаршаф при бельото ви, за да ви заразя с шарка“.

Гласът му преливаше от сарказъм, също като гласа на Янагисава. Той нанесе серия удари и Сано трябваше здравата да се напрегне, за да ги парира. Единият удари бедрото му. Сано се опита да не изпъшка от болка.

— Аз нямам. Нищо общо. Със смъртта. На Цурухиме. — Йошисато подчертаваше всяка фраза със замах на меча си.

Сано започна да се уморява.

— Признахте, че не сте я харесали…

— Изпитах съжаление към нея. — Съчувствието смекчи гласа на Йошисато, докато острието му непрестанно удряше острието на Сано. — Тя изобщо не познаваше нашия баща. Подаръците й бяха изпращани от секретаря му. Той не би могъл да се интересува по-малко от нея. — Йошисато атакува Сано с по-голяма сила. — Не беше мила жена, но не заслужаваше да умре.

Пулсът на Сано се ускоряваше, той трудно смогваше да говори и диша едновременно.

— Тя би могла да ви попречи да станете следващият шогун, ако родеше внук на шогуна.

— За последен път — не съм я убил. — Йошисато замахна свирепо към Сано, който изтръска потта от очите си, докато се отбраняваше. — Ако трябваше да разчитам на убийство, за да стана следващият шогун, тогава по-добре изобщо да не ставам шогун.

Думите му бяха изречени с такава пламенна искреност, че Сано замръзна от шока. Ако тази битка беше истинска, той щеше да бъде мъртъв.

Тълпата закрещя, подканяйки Йошисато да го довърши. Вместо това младежът отстъпи и започна да се върти около него, давайки му време да се окопити. През публиката се надигна ропот — зрителите бяха объркани.

— Преценявате ме погрешно — каза Йошисато. — Мислите, че съм като Янагисава сан, но аз не съм.

— Започвам да разбирам това — отговори Сано.

— Вие водите тази кръвна вражда с Янагисава сан почти откакто аз съм роден. Е, аз не я искам. — Двамата подновиха фехтуването и дъхът му се ускори. — А искам ние двамата да бъдем съюзници, а не врагове.

Шок върху шок дойде в повече на Сано. Той за малко не пропусна парирането на един удар в ребрата му.

— Ако това е шега, не е забавна.

— Не е шега. — На сериозното лице на Йошисато не се виждаше и следа от хумор, нито пък от злост. — Защо мислите, че все още сте жив? Янагисава сан искаше да ви убие. Ако не бях аз, нямаше сега да водим този разговор.

— Вие сте ме защитили? — Най-сетне Сано разбра причината, поради която е бил пощаден. — Но защо?

— Защото сте почтен самурай. Аз искам да създам коалиция в режима и искам да бъдете част от нея, защото вие се опитвате да правите това, което е правилно, вместо това, което е само от ваш личен интерес.

Удивен, но и скептичен, Сано замахна с меча си по краката на Йошисато.

— Откъде разбрахте това за мен? Това е първият път, в който се срещаме.

— Разговарях с много хора. — Йошисато прескочи острието на Сано. — Вашите приятели и дори някои от враговете ви, говорят много хубави неща за вас.

Сано бе впечатлен, че Йошисато не бе възприел сляпо мнението на Янагисава.

— Защо искате тази коалиция?

— Защото мразя цялата тази корупция, некомпетентност и политически битки, които гледам, откакто съм в двора. Искам да обединя хората, за да има мир и прогрес, когато аз стана шогун. Но не мога да го направя сам. Нуждая се от хора, които да ми помагат.

И двамата продължаваха да се дуелират, с цел да продължат разговора, а не да спечелят. Сега Сано осъзна, че Йошисато е искрен. Той беше свестен, скромен, идеалистичен и трогателно наивен, точно обратното на Янагисава. Мечтата му за хармонично управление силно привличаше Сано, който започна да изпитва уважение към него. Това, че такъв млад: човек, от такъв произход, би могъл да има визия за създаване на по-добър свят, без да се бори с по-възрастните от него, изглеждаше нормално!

— Янагисава сан знае ли за вашите планове за коалиция? — попита Сано.

— Все още не.

— Той никога няма да се съгласи с нея, особено ако тя включва мен.

— Не се тревожете. Аз ще се справя с него.

Сано почти вярваше, че Йошисато ще го направи. — Вярвате ли, че сте син на шогуна?

— Шогунът ме обяви за свой наследник — каза Йошисато, докато се въртяха, атакуваха, контраатакуваха и отстъпваха. — Това е достатъчно доказателство за мен.

— Добре, аз казвам, че не сте — рече твърдо Сано.

— И не би трябвало да наследите режима. Аз не мога да се коалирам с измамник.

— Защо не приемете факта, че някой ден ще бъда ваш господар? Защо не работите в сътрудничество с мен, вместо да воювате срещу мен?

Двамата вече бяха останали без дъх от едновременния словесен и физически спаринг. Сано призна пред себе си, че предложението на Йошисато е примамливо. Мирно партньорство със следващия шогун, по-добро правителство и сигурност за семейството му — това не бяха предимства, които лесно можеше да отхвърли.

— Ще обещаете ли поне да го обмислите? — попита Йошисато.

Изглеждаше толкова млад, почти като Масахиро. Лицето му грееше от надежда, от плам и молба. Сано не можеше да каже не.

— Обещавам.

— Усмивката на Йошисато изразяваше облекчение и благодарност.

— Това е всичко, което искам.

Те отстъпиха един от друг, завършвайки двубоя с равенство и се поклониха. Овациите на публиката заглъхнаха в неодобрение и озадачено мърморене: тази вечер нямаше да се пролее кръв. Сано и Йошисато се поклониха пред шогуна, който примигваше срещу тях. Всички усещаха, че се е случило нещо необичайно, макар да не знаеха какво.

Сано бе дошъл да разпитва заподозрян в убийство, а стигна дотам, че хареса Йошисато — пионката на своя враг.

19. ГЛАВА

— Не издържам повече! — плачеше Мидори, крачейки по пода на всекидневната. — Ами ако Таеко никога не си дойде?

— Ще си дойде — успокояващо каза Рейко. Тя коленичи до масичката и вдигна капаците от чиниите, поставени на подносите им за обяд. — Просто имай търпение.

— Но тя може да е била отвлечена! — Мидори избърса мокрото си от сълзи лице с кърпичката си. — Или може би лежи мъртва някъде!

— Дори не си го помисляй. — Рейко също бе започнала да губи надежда, че Таеко ще бъде намерена след цяло денонощие. Сега пред тях бе още една нощ. — Трябва да хапнеш нещо. Виж, твоите любими печени стриди.

— Не мога. Само да се върне у дома Таеко, никога повече няма да й се карам. Ще може да си рисува по цял ден, ако иска!

Сано влезе в стаята. Жените го погледнаха нетърпеливо.

— Има ли някакви новини за Таеко? — попита той.

Надеждите на Мидори угаснаха, тя зарови лице в ръцете си и заплака.

— Не — нещастно каза Рейко. — Спасителните отряди все още търсят.

— И аз не можах да я открия — рече Масахиро, влизайки в стаята. — А обиколих цялото имение на владетеля Цунанори.

— Защо, за Бога, тя би трябвало да е там? — попита Рейко.

— Тя ме проследи вчера, когато отидох да разследвам убийството.

— Ти не ни каза това! — намръщи се Сано.

— Трябваше да ни кажеш! — извика Мидори. — Какво е правила там?

— Знам. — Масахиро продължи смирено: — Тя искаше да ми помогне с разследването. Аз й отказах. Мислех, че се е прибрала вкъщи. До тази сутрин не знаех, че с изчезнала.

Мидори нададе звук на болезнено възмущение.

— Ако не беше ти, тя никога нямаше да напусне замъка. Ти й влияеш зле. И не е трябвало да я оставяш в града сама!

— Съжалявам — каза Масахиро, очевидно обиден от упрека и разстроен, защото изчезването на Таеко беше поне отчасти по негова вина. — Търсих я и из целия „Нихонбаши“.

— Ти си ходил в „Нихонбаши“ сам? — възкликна Рейко. — Знаеш, че не харесвам да го правиш, освен ако не трябва да доставяш съобщения. След земетресението там е прекалено опасно. Всичко, от което се нуждаем, с още едно изчезнало дете!

— Аз не съм дете! — възрази Масахиро.

— Държиш се като такова — каза Рейко. — Трябва да се научиш да бъдеш по-отговорен.

После тя си спомни, че Масахиро беше само на дванадесет. Двамата със Сано бяха склонни да го третират като възрастен и очакваха прекадено много от него. Без значение колко беше надраснал възрастта си, все още не бе достатъчно зрял.

В този миг се чу гласът на детектив Маруме.

— Горе главата! Тук има нещо, което сте загубили.

Рейко, Сано, Масахиро и Мидори погледнаха към отворената врата. Там стоеше Маруме, заедно с Таеко. Тя носеше мръсно, синьо памучно кимоно и бяла забрадка. Лицето й беше изцапано с мръсотия.

— Таеко! — Мидори изтича към дъщеря си. Радостта й бързо премина. Тя сграбчи Таеко за раменете. — Ах ти, непослушно момиче! Поболях се от тревога за теб!

* * *

Уморена, гладна и разтърсена от приключението, Таеко каза с тънък гласец:

— Съжалявам, мамо.

— Къде я намери — попита тя Маруме.

— Току-що влезе през портала. Ще ви я оставя — отговори Маруме и си тръгна.

Мидори потупваше с ръце Таеко, проверяваше дали няма някоя счупена кост или друго нараняване.

— Какво е това, с което си облечена? Какво се е случило с твоите дрехи? Къде беше?

— Защо избяга от мен вчера? — строго попита Масахиро. — Защо не си се прибрала вкъщи? Сега си имам проблеми, защото не съм се погрижил за теб!

Таеко погледна към него през сълзите, които пълнеха очите й. Той й беше бесен, точно както се опасяваше. Това вече й дойде в повече.

— Не й се карай! — каза Рейко, взимайки страната на Таеко. — Да сме доволни, че е жива и здрава!

Мидори коленичи пред Таеко, прегърна я силно и заплака.

— Благодаря ви, богове!

Таеко искаше да се облегне на майка си и да забрави всичко, което й се бе случило, но първо трябваше да го разкаже.

— Бях в имението на владетеля Цунанори.

— Вътре? — попита Масахиро. — Какво си правила там?

— Работих. — Таеко разказа как бе получила работа в пералнята.

Мидори я пусна.

— Защо си го направила?

— Трябваше да търся един свидетел — обърна се Таеко към Масахиро. — Защото заради мен загуби твоя. Исках да ти намеря друг.

Масахиро изстена.

— Това е толкова глупаво!

— Не, не е. — Наранена от неговия критицизъм и мотивирана да се защити, тя каза: — Намерих свидетел. Името и е Еми. Тя е прислужница. И ми каза нещо за госпожа Цурухиме.

Майка й и Рейко я погледнаха с изненада.

— Какво е това нещо? — в един глас попитаха Сано и Масахиро.

— Нея насърчавайте! — отсече Мидори. — Ще си въобрази, че може безнаказано да прави каквото си ще.

— Трябва да знам — каза Сано с непреклонен тон. — Това разследване е много важно за нашите семейства. Ако Таеко е научила нещо, което може да помогне, трябва да й се позволи да ни го каже. — Мидори неохотно кимна. — Продължавай — каза Сано на Таеко.

Засрамена, но и доволна, че той я приема сериозно, Таеко започна да разказва:

— Госпожа Цурухиме изпратила Еми да й купи нещо от аптеката. Това трябвало да бъде тайна. Но госпожа Цурухиме се разболяла и умряла, преди Еми да успее да го даде. Затова тя го даде на мен. — Таеко бръкна под кимоното си и измъкна платнената торбичка. — Ето го.

— Това може да е важна улика — каза Рейко, взимайки торбичката от Таеко. Дръпна шнура, отвори я и всички видяха съдържанието й — сухи листа, цветя, дървени тресчици и парченца от корени.

— Трябва да разберем какви са тези билки — каза Сано. — Масахиро, иди да доведеш лекар.

Масахиро хвърли злобен поглед на Таеко, докато излизаше. Той не й беше простил. Дори сякаш беше разстроен, защото тя бе намерила улика, а той не.

— Сега ще те изкъпя, ще те нахраня и ще те сложа в леглото — каза Мидори и избута Таеко от стаята.

* * *

Рейко и Сано се гледаха, зашеметени от развоя на събитията. Единственото нещо, което Рейко се сети да каже, беше:

— Гладен ли си?

Сано започна да яде от подноса, който Мидори не бе докоснала.

— Имах схватка с Янагисава. Знае за разследването на убийството.

— О, не! — Възел от страх се стегна около бебето в утробата на Рейко.

След като се храни мълчаливо известно време, Сано каза:

— Добрата новина е, че вече не е нужно да крием разследването от него. Което означава, че можах да си позволя да разпитам Йошисато.

Рейко усети, че той не й казва всичко, което се бе случило с Янагисава.

— Какво откри? — попита тя, не особено успокоена.

— Че Йошисато ме е предпазил от Янагисава. Заради това не ме е убил. На Йошисато трябва да благодаря за живота си.

Сега вече Рейко беше още по-изумена.

— И какво още?

— Открих, че Йошисато е отличен майстор на меча, но аз мога да му изляза насреща, поне не и когато наистина не се опитваме да се убием взаимно. — Сано й описа турнира. — Открих и че наистина е посетил Цурухиме, но твърди, че не я е заразил с шарка.

— Вярваш ли му?

Сано кимна и изсмука една стрида от черупката й.

— Защо?

— Защото той не е такъв, какъвто очаквах. Все още мисля, че е син на Янагисава, но е много по-добър човек.

— Сано се засмя като на шега, на самия себе си. — Той иска да сформира коалиция, за да подобри правителството. И ме помоли да вляза в нея като негов съюзник.

Рейко се дръпна назад в недоумение.

— Ти какво му каза?

— Обещах да го обмисля.

— Как можа? — Рейко не можеше да си представи Сано в съюз със сина на Янагисава, момче, което щеше да наследи диктатурата чрез измама. — За да предпазиш семейството ни ли?

Вътрешният конфликт помрачи лицето на Сано.

— Това е най-съществената причина, да. Но той има заложби да стане добър шогун.

„Каква ирония — един самозванец да има по-добри качества за диктатор от настоящия шогун“, помисли си Рейко.

Масахиро се върна с доктора — приятен възрастен човек, който носеше тъмносинята куртка на професията си. Сано му подаде торбичката и попита:

— Можете ли да ни кажете какви са тези растения?

Докторът изсипа билките на дланта си и ги проучи внимателно.

— Полски джоджен, кора от корен на памучно дърво и донг куаи. — Той се обърна намръщено към Рейко. — Вие не сте взимали от тях, нали?

— Не — отговори Рейко.

— Добре — каза докторът. — Те причиняват контракции на утробата и отпускане на влагалището. Не бива да ги взимате, освен ако не искате да предизвикате аборт.

На Рейко изведнъж й прималя. Повдигна й се от плесенясалата миризма на билките. Абортите бяха нещо обичайно и напълно законно, но тя не можеше и да си помисли за нещо подобно.

— Махнете ги от мен, моля ви!

Сано изпрати Масахиро да заключи билките в сейфа в неговия кабинет. Докторът си тръгна. Когато прилошаването и гаденето й отзвучаха, Рейко се досети за предназначението на билките.

— Цурухиме е искала лекарства, които причиняват аборт. Това означава, че сигурно е била бременна.

Сано кимна.

— С дете, което не е искала.

Двамата мълчаха, потресени от откритието си. Ако не беше умряла, дъщерята на шогуна би могла да роди дете и да усложни битката за унаследяването на диктатурата.

— Не би могло да е от владетеля Цунанори — каза Сано. — Не и ако говореше истината, когато каза, че не е спал с нея от години, а аз мисля, беше така.

— Тогава кой е бил бащата? — попита Рейко.

Масахиро вече се бе върнал.

— Сигурно е войникът Джиносуке. Видях го днес. Каза, че двамата с Цурухиме са били, ъъъ, любовници. — Масахиро се изчерви, докато разказваше разговора си с Джиносуке.

Рейко се усмихна. Той се засрамваше, когато ставаше дума за секс, поне когато го обсъждаше с родителите си. Тя се почувства много горда с него, от това, че той съвсем сам е разпитал свидетеля и е намерил такава важна улика.

— Да предположим, че Джиносуке е бащата. Може би Цурухиме се е уплашила, че съпругът й ще се ядоса, защото ще е наясно, че бебето не е негово. — Това изглеждаше логична причина за желанието й да направи аборт.

Сано поклати глава.

— Владетелят Цунанори може би е щял да се ядоса, защото е извършила прелюбодеяние, но не и непременно заради бебето, особено ако се родеше момче. Той искаше да бъде баща на внука на шогуна. Би бил щастлив да може да го обяви. Но дори и ако бебето се окажеше момиче, той би могъл да го използва, за да направи брачен съюз с друг могъщ клан.

— Цурухиме трябва да е била наясно, че ако не е искала детето, не би трябвало да допусне владетеля Цунанори да научи за него — каза Рейко. — Сигурно затова е заклела Еми да пази тайна.

— Джиносуке мисли, че владетелят Цунанори е знаел за него и Цурухиме — каза Масахиро. — Страхувал се е да не го убие. Може би Цурухиме е искала да го предпази, като се отърве от бебето.

Рейко се тревожеше, че Масахиро научава за такива неща като прелюбодеяние, извънбрачна бременност и аборти на такава ранна възраст, но се чувстваше и горда от умението му да разсъждава логично.

— Това изглежда правдоподобно обяснение.

— Изглежда правдоподобно Цурухиме да е била заразена с шарка, защото е забременяла — каза Сано.

— И ако владетелят Цунанори не го е направил, то ние се връщаме там, откъдето започнахме — каза Рейко.

— С Янагисава като фаворит сред заподозрените — съгласи се Сано.

— Заедно с Йошисато — добави Рейко.

Сано кимна, но изглеждаше притеснен.

— Надявам се, да не е Йошисато.

— Ти винаги си ми казвал да бъда обективна по време на разследвания — напомни му Рейко. — Винаги ме предупреждаваш да не проявявам пристрастие и благосклонност към заподозрените, ако са хора, които харесвам.

— Знам. — „Смейте камъни, по моята глава“, ядосано си рече Сано. Но освен това беше и притеснен, че действително не е следвал собствените си правила. — Янагисава може и да е виновен за смъртта на Цурухиме, но аз не мисля, че Йошисато с участвал в престъплението.

— Ако Йошисато е участвал, ти не можеш да го оставиш да се измъкне — каза Масахиро.

— Няма!

Сега вече Сано звучеше така, сякаш всеки миг щеше да избухне, защото синът му мислеше, че би могъл да бъде толкова непочтен. Рейко почувства напрежение, което граничеща с паника. В някои случаи двамата със Сано имаха силни разногласия по време на разследвания. Тя се помоли в сърцето си това да не е един от тези случаи. Без друго вече си имаха достатъчно проблеми.

— Трябва да изправя убиеца на дъщерята на шогуна пред правосъдието — рязко каза Сано. — Независимо кой е. — Той тръгна към вратата.

— Къде отиваш? — попита Рейко.

— Да се видя с госпожа Нобуко. Искам да чуя какво има да ми каже тя относно тези последни разкрития.

* * *

Сано вървеше по хълма, по обградения с каменни стени пасаж, отвеждащ до двореца. Мразовитата нощ обгръщаше замъка Едо в мрак, разкъсван само от фенерите в контролно-пропускателните пунктове и от факлите, носени от патрулиращите стражи. И само нарядко нечии далечни стъпки, потракването на каруците, извозващи изхвърляните през нощта нечистотии извън града, и тук-там случайни викове нарушаваха тишината. Сано приветства уединението и спокойствието. Напрежението от изнурителния ден се отля от мускулите му, но умът му все още беше на ръба. Трябваше да го нагоди към новината за бременността на Цурухиме в светлината на нейните последствия. Трябваше да обмисли и предложението на Йошисато. Как би могъл да балансира между необходимостта да защити семейството си и отговорността да защитава младежа, който беше свързан с най-върлия му враг, но все пак можеше и да няма никаква вина за убийството? Той обичаше съпругата си и сина си, но точно сега не бе в състояние да ги слуша как оспорват решенията и преценките му. Сано вървеше бавно, искаше да прекара повече време сам, за да може да мисли на спокойствие.

Дворецът беше пуст, безлюден, с изключение на часовите по входовете. Звезди блещукаха над извитите скатове и фронтони на покрива му. Пламъци, пърхащи в каменни фенери, осветяваха пътя на Сано към отделеното крило на женските покои. Госпожа Нобуко живееше в малка къща, съединена с покрит коридор с главната постройка и обградена от тясна градинка, чиито глинени стени и бамбукови гъсталаци изолираха шума. Корика, нейната компаньонка, отвори вратата.

— Искам да видя госпожа Нобуко — каза Сано.

Тревожно изражение помрачи широкото, приятно лице на Корика.

— Съжалявам, но госпожа Нобуко вече е в леглото. Имаше тежък ден.

Сано бе на път да го направи още по-тежък.

— Събудете я. Важно е.

— Добре тогава. — Корика го въведе в малък салон, запали един фенер и излезе.

Сано коленичи. Чака доста дълго, преди тя да се върне с госпожа Нобуко.

— Добре ще е да имате основателна причина за посещение в този късен час.

Госпожа Нобуко носеше обичайните си сивкави, достопочтени одежди, но посребрената й коса висеше в тънка плитка и нямаше никакъв грим. Дълбоките бръчки по лицето, обикновено запълнени е дебел слой бяла оризова пудра, правеха мускулните спазми около дясното й око още по-видими.

— Имам. Току-що научих, че Цурухиме е била бременна.

Мускулният спазъм на госпожа Нобуко се засили и изкриви диагонално лицето й. Корика притисна ръце до пълните си бузи. Стенейки от болка, госпожа Нобуко се загърчи по пода.

— Значи, не сте знаели. — Думите на Сано просто потвърждаваха очевидното.

— Тя не ми каза — немощно каза госпожа Нобуко, докато Корика масажираше слепоочията. — Доверяваше ми всичко… освен това.

— Милостиви богове! — прошепна Корика. — Внучето, за което шогунът толкова се надяваше. То е умряло с нашата клета Цурухиме.

Госпожа Нобуко погледна към Сано, изкриви врат и внимателно придвижи очи, за да избегне влошаване на болката.

— Как разбрахте, че е била бременна?

Сано й разказа за прислужницата, за билките и за романса на Цурухиме с войника. Госпожа Нобуко затвори очи.

— Нямах и представа за тази афера. Но аз знам, че Цурухиме ужасно се страхуваше да роди дете. Когато беше на осем, бавачката й забременя извънбрачно. Крила положението си, докато една нощ родилните й мъки започнали, когато спяла край леглото на Цурухиме. Тя се събудила от писъците й през нощта. Леглото й плувало в кръв. Слугите извели Цурухиме, но не и преди да види ръцете на бебето, стърчащи между краката на бавачката. Бебето било мъртво. Лекарят го извадил от утробата й. През цялото време тя пищяла. После кървила, докато умряла. Тази история обиколи всички женски помещения още на следващия ден. А малките момиченца имат големи уши.

Сано можеше да си представи ужаса на това, което Цурухиме бе видяла. Това наистина бе причина тя да не иска да има бебе, независимо кой бе бащата, и без значение, че то щеше да е внуче на шогуна.

Малко повъзстановена от шока, госпожа Нобуко се изтласка от пода и стана.

— Колкото и много да ме нарани вашата новина, все пак виждам и нещо добро в нея. Бременността на Цурухиме е доказателство, че Янагисава я е убил. Той е искал да й попречи да роди дете, за да се подсигури, че шогунът няма да избере това дете за наследник, вместо Йошисато. Единственият начин да го направи е било убийството.

— Ако е знаел за бременността… — каза Сано.

— Нямах възможност да установя дали наистина е знаел.

— О, със сигурност е знаел. Щом го докажете, ще го унищожите! — В очите на госпожа Нобуко блестеше нечестив пламък. — Но унищожаването на Янагисава не е достатъчно. Трябва да унищожите и копелето му. — Омразата й към Янагисава се прехвърляше върху Йошисато. — Трябва да докажете, че двамата заедно са убили Цурухиме.

Сано се измъчваше от вътрешна борба. Новото чувство на симпатия към Йошисато противоречеше на поетото задължение към госпожа Нобуко.

— Ако и двамата са виновни, аз ще го докажа и ще ги накарам да си платят. — Преди срещата си с Йошисато той се стремеше да унищожи пионката на Янагисава. — Ако Йошисато е виновен, аз ще го унищожа заедно с Янагисава.

— Трябва! — Госпожа Нобуко стисна Сано над лакътя. Ръката й беше като извит нокът, впит в плътта му. — Не искам копелето на Янагисава да наследи режима. — Тя беше толкова обсебена от желанието си да отмъсти на Янагисава, че не я беше грижа дали покрай това няма да пострада и един невинен млад човек.

— Когато се съгласих да разследвам смъртта на Цурухиме, ви казах, че ще търся истината. Ако истината е, че Йошисато е невинен, тогава той няма да бъде наказан за убийство. — Сано се дръпна силно от хватката й.

— Но ако Йошисато доживее да стане следващият шогун, Янагисава ще победи! — Спазмите по лицето на госпожа Нобуко отново се усилиха. Стенейки от болка, тя отново легна долу.

Сано се бе изправил пред сериозна дилема. Срещата с Йошисато не само го бе поставила в конфликт с Рейко, Масахиро и госпожа Нобуко, но и объркваше неговия собствен стремеж да си отмъсти на Янагисава.

— Моля ви, по-добре си вървете! — каза Корика на Сано.

Той излезе по стълбището на верандата, в свежия нощен въздух на тъмната градина.

— Чакайте! — извика Корика, и тичайки се доближи — Толкова ли не можете да дадете на госпожа Нобуко това, което иска? — гласът й беше умоляващ, тревожен. — Тя е стара, болна жена. Това означава много за нея.

— Разбирам — каза Сано със съчувствие. — И аз уважавам вашата преданост към нея. — Корика явно много обичаше господарката си, макар че службата при госпожа Нобуко сигурно не беше приятна работа. — Но не мога да обвиня невинен човек.

— Йошисато не заслужава да стане шогун! — Корика закърши ръце. — Той е самозванец и измамник.

Сано си спомни как Йошисато го бе помолил да се присъедини към коалицията, за доброто на Япония.

— Няма да го унищожа само за да направя госпожа Нобуко щастлива.

„Или да изпълни своя собствен дълг — да попречи на един измамник да наследи режима?“

Срещата с Йошисато бе поставила Сано в конфликт и със собствената му чест.

Корика въздъхна, закръглената й гръд се изду, после се сви. Тя се обърна и влезе в къщата. Преди да затвори вратата, светлината очерта профила й. За миг изражението й стана толкова твърдо, че Сано си помисли, че гледа непозната.

20. ГЛАВА

Слънцето изгря над храма Зоджо като червена перла, разтваряща се в мляко. Алена светлина кървеше по покривите на молитвените зали, светилищата и нагодите. Шум от чукове и триони обяви началото на строителната работа за новия ден. И храмът не бе подминат от бума на възстановителните дейности. Звъняха гонгове. Монаси, свещеници и монахини вървяха към града, процесия от хора с обръснати глави и просяшки купи в ръце, монахините и монасите — в прости конопени раса, свещениците — в блестящи шафранови коприни.

Хирата клечеше под моста над канала Сакурагава. Процесията прекоси моста с меко потрепване, вдигано от дървените платформи на сламените сандали. Когато ехото и от последната стъпка отшумя, той се изкатери по брега и тръгна след върволицата. Далеч напред, по главния път, който минаваше между гористи хълмове, вървеше Дегучи със своето братство. Аурата му го правеше видим за Хирата, сякаш гигантска червена стрела бе насочена надолу към него. Той се надяваше Дегучи да не забележи, че го следи, и да не усети намеренията му.

Хирата възнамеряваше да убие Дегучи.

Всичко в него се отвращаваше от тази идея. Убийството беше против неговия код на честта. Не искаше да бъде роб на призрака. Но ако не изпълнеше заповедта на генерал Отани, той щеше да го убие следващия път, когато тайното общество го принудеше да влезе в транс. Единственият начин, който можеше да измисли за разтурване на тайното общество, беше да убие и другите му членове. Защо да не започне с Дегучи?

Монахините, монасите и свещениците влязоха в търговския квартал „Нихонбаши“. Те се пръснаха по уличките, за да просят подаяния пред магазините, които бяха отворени, и пред пазарните сергии. Дегучи тръгна на изток, сам. Хирата поддържаше безопасна дистанция от него и дебнеше възможност да го убие. Трябваше да бъде в някое място, където никой нямаше да го види. Трябваше да стане бързо. Хирата щеше да има възможност само за един опит.

Дегучи се придържаше към главната улица, която бе пълна с народ. Той гледаше право напред; не изглеждаше да е забелязал, че е следен. Не спираше, за да проси. Хирата се почуди къде ли отива?

Стигнаха до река Сумида. Водата бе като олово под мрачното небе. Дегучи се качи на един сал. Хирата остана на кея, докато Дегучи стигна до средата на реката. После и той нае лодка, за да го откара на отсрещния бряг. Там проследи аурата на Дегучи през тълпата, в района за забавления Хонджо. Дегучи бързаше през квартала, където гражданите си строяха нови къщи покрай канала. Аурата му пращаше от нетърпелива енергия. Хирата го настигна в района, в който бяха крайградските вили на самурайските служители. Дегучи забави ход и започна да протяга просяшката си купа към служители в паланкини и към войници на коне. Хирата го следваше покрай имения, намиращи се все още в ремонт. Дегучи наближи до едно, което изглеждаше завършено. Той го обиколи два пъти, без да гледа директно към него. Втория път доближи до вратата и прекоси улицата до отсрещната страна. Вилата там беше обградена от двуетажни казарми, а портата бе отворена. До възстановените постройки, отляво на портата, високи дървета бяха провесили дългите си клони. Дърводелците поставяха нови покривни греди на казармите вдясно. Дегучи мина през портата. Хирата изчака малко, после го последва.

Вътре в имението имаше още дърводелци, които работеха по вилата. Хирата се скри зад купчина дървен материал и оттам наблюдаваше как Дегучи върви към казармите. Той спря и се взря във върха на покрива близо до портата. Стрехите бяха поне на два пъти по-голяма височина от неговата. Той постави купата си на земята, вдигна ръце, сви колене и скочи. Пръстите му хванаха перваза. Изтегли се, качи се по ската на покрива и изчезна в дървото. Хирата изтича покрай казармите и спря на около двадесетина крачки от мястото, където бе скочил Дегучи. Той направи същия скок като него, макар и по-несръчно. Вдигна силен шум при тътренето на тялото си, докато се изтегляше върху покрива, а накрая ритна и една керемида. Тя падна и се счупи. Чуковете заглушиха звука. Когато се озова в безопасност сред клоните на дървото, коленичи и погледна вляво.

Скрит от листата, Дегучи седеше на билото на покрива и се взираше през улицата. Двамата с Хирата имаха добър изглед към вътрешността на имението отсреща, което Дегучи бе обикалял преди малко. Казармите му обграждаха градина, където сред храсти и трева имаше разкошни цветни лехи. Чакълени пътечки отвеждаха до двуетажната главна сграда. Хирата се обърна отново към Дегучи. Той чакаше търпеливо. Любопитството накара Хирата да отложи нападението си, въпреки че това би могло да е единственият му шанс.

Какво замисляше Дегучи?

* * *

Таеко седеше сама на пода в стаята, която споделяше с малкото си братче и с Акико. Майка й беше взела пособията й за рисуване и всичките й играчки. Нямаше с какво да се занимава. Дори не можеше да гледа навън, защото майка й беше затворила вратите към верандата. Можеше единствено да подслушва разговорите на другите.

— Да я затвориш в стаята за три дни изглежда прекалено — чу гласът на Рейко.

— Няма да й навреди — ядосано отговори Мидори. — Тя трябва да си научи урока!

— Може ли да си играя с Таеко? — чу се гласчето на Акико.

— Не — каза Мидори. — Тя е наказана.

Малко по-късно Таеко чу тропот, боричкане и кикот под пода. Акико и Тацуо си играеха в празното пространство под къщата, между колоните на фундамента. Тя си спомни времето, в което искаше единствено да бъде сама и да рисува, но сега копнееше да се присъедини към тях.

— Акико! Тацуо! — изкрещя Мидори. — Излизайте веднага! Не сме ли ви казвали с Рейко да не играете под къщата, защото има отровни паяци?

Дълга, шумна серия от удари на чукове прекъсна подслушването на Таеко.

— … как да открием дали Йошисато и Янагисава са знаели? — Гласът на Сано.

— Как? — Рейко.

Акико и Тацуо започнаха да трополят и да скачат из къщата. Мидори им изкрещя да пазят тишина.

— Чудя се какво знае тя. — Отново Рейко. — Мога да й пиша и да я помоля да ме посети.

— Той в никакъв случай няма да й позволи.

— Няма да навреди, ако опитам.

Таеко се почуди за какво ли си говорят. Тя чу как Сано излиза от къщата. Ослуша се за Масахиро. Май не си беше у дома. Тя нямаше да му създава повече проблеми. Как да го накара да й прости? Заключена в стаята си, Таеко въздъхна.

Това щяха да са три много дълги дни.

* * *

След като до обед се занимава със съдебните дела, Сано тръгна с детектив Маруме към търговския квартал „Нихонбаши“. Сега седеше сам в уединената задна стая на една чайна. През решетките на прозореца можеше да вижда двора на хана на отсрещната страна на уличката. По въжетата за простиране висеше мокро пране. Сано усещаше мирис на въглищен дим, ферментирало тофу и на канални води. Много хора, чиито домове бяха разрушени от земетресението, сега живееха, срещу безбожни наеми, в хановете, които вече бяха отворени. Сано дочу женска кавга. Минаха два часа, преди на вратата да се появи един мъж.

— Влизай, Ишида сан — каза му Сано.

Ишида беше висок самурай с мощно телосложение. Сламената му шапка засенчваше чертите на лицето му, които бяха като издялани от дърво. Носеше дрехи без отличителен герб. Преди да затвори вратата, погледна нервно навън.

— Съжалявам, че закъснях.

Сано взе шишето със саке от масичката и наля една чашка на госта си.

— Плаща ти се щедро, за да се появяваш навреме, когато си повикан.

— Знам, но бях на дежурство — каза Ишида. — Ако Янагисава ме хване да се измъквам, ще загубя работата си. — Той беше личен телохранител на Янагисава. Изпи сакето, после избърса устата си. — Ако открие, че го шпионирам за теб, съм мъртъв.

— Добре, добре, няма значение — каза Сано. Беше му отнело ужасно много време, за да намери някого, който да е близо до Янагисава и да се съгласи да го информира за него. — С какво се занимава Янагисава напоследък?

— Много по-внимателен е от обикновено, когато говори пред хората си.

— Как се разбират двамата с Йошисато? — попита Сано, мислейки си за своя необичаен разговор с младежа от предишната вечер.

Ишида си играеше с ръцете си.

— Ами добре, струва ми се.

Проблемът с шпионите беше, че те невинаги виждаха или невинаги казваха на Сано всичко. Той пристъпи към важния въпрос.

— Споменавали ли са нещо за това, че дъщерята на шогуна е била бременна?

Ишида изсумтя, вдървените му черти се отпуснаха от изненадата.

— Била ли е бременна наистина?

Беше очевидно, че не е чул подобна новина от Янагисава, Йошисато или някой друг.

— Можеш ли да поразпиташ наоколо и да разбереш дали те са знаели?

В този миг Сано видя, че Янагисава и Йошисато влизат в стаята.

— Да разбера кои какво са знаели? — попита Янагисава.

Триумфална усмивка изкриви устата му. Изражението на Йошисато беше твърдо, овладяно. Потресен, Сано обърна обвинителен поглед към Ишида.

— Ти си ги оставил да те проследят дотук? — Изражението на Ишида беше едновременно нагло и възглупаво, сякаш беше извъртял някаква мръсна шега. — Ти си му казал, че шпионираш за мен? — попита Сано.

Ишида се доближи до Янагисава.

— Да. Той знаеше през цялото време.

— И те снабдяваше с фалшива информация — ведро каза Янагисава.

Сано знаеше рисковете при наемането на шпиони, но въпреки всичко предателството го ядоса. Той хвърли поглед към Йошисато, който стоеше на една ръка разстояние от Янагисава. Чувстваше, че не всичко помежду им е мир и хармония.

— За какво си говорехте двамата с Ишида? — попита Янагисава.

— Дъщерята на шогуна е била бременна — отговори му Ишида. — Той искаше да знае дали вие знаете.

Сано видя как веждите на Янагисава литнаха нагоре, а устата му зяпна. Само миг по-късно, когато Сано премести поглед върху Йошисато, видя същото изумено изражение и на неговото лице. Реакцията беше толкова незабавна, че Сано не вярваше да е фалшива.

— За пръв път чуваме. През всичките тези години, всички мислеха, че Цурухиме е била ялова, я сега, ето ти изненада! — Янагисава говореше така, сякаш за малко беше избягнал фатален инцидент. — Изчакай ни отвън — каза той на Ишида.

Ишида напусна чайната, без да погледне съм Сано.

— За теб е добре, че е умряла заедно с бебето си и че то никога няма да се състезава с Йошисато за наследяването на шогуната — каза Сано, поглеждайки отново към Йошисато.

Йошисато гледаше Янагисава с тревога, която се изпари от лицето му веднага щом долови погледа на Сано. Дали и той не подозираше, че Янагисава е знаел за бременността и е взел мерки тя никога да не роди? Може би Янагисава го е направил? И може би Йошисато нямаше никакво участие в убийството на Цурухиме?

— Хайде, хайде, Сано сан — каза Янагисава. — За мен не би имало никакво значение, ако Цурухиме беше доживяла да роди детето. То не би могло да замести Йошисато. Той е признатият син на шогуна.

Може би смъртта на детето е била просто щастливо съвпадение за Йошисато и Янагисава и те нямаха пръст в това? Сано не можеше да подмине тази възможност, но все пак му се искаше поне Янагисава да е виновен, ако не и Йошисато.

— Внук с неподлежащ на съмнение произход би бил доста сериозна заплаха за син със съмнителни корени — Сано напомни на Янагисава. — На теб не ти трябва друг потенциален наследник, около когото да се сплотят враговете ти.

„Особено когато твоето протеже се измъква от твоя контрол.“ Сано се съмняваше, че Янагисава има някаква представа за предложението, което Йошисато му бе направил. Той хвърли проучващ поглед към него.

Йошисато го изгледа невъзмутимо в отговор. Сано се колебаеше дали да не спомене предложението и да види как ще реагира Янагисава. Дали щеше да е по-изгодно да го запази в тайна, или да се опита да всее разкол между Янагисава и Йошисато? Предпазливостта спря езика му.

— Не знаехме, че Цурухиме е бременна. Едва ли си толкова тъп, за да мислиш, че бихме рискували да убием дъщерята на шогуна, при липсата, на какъвто и да е шанс тя да се превърне в заплаха един ден — каза Янагисава.

— Защо? Смятам, че не ти липсва жестокост — отговори му Сано.

— За последен път — изрече Янагисава с нарастващо раздразнение — ти казвам, че не съм убил Цурухиме!

— Нито пък аз. — Невъзмутимото поведение на Йошисато скри какво мисли той за твърдението на Янагисава, че не е виновен. — Най-добре ще е да спрете с опитите си да докажете, че сме го направили ние.

Докато разследването за убийството продължаваше, двамата с Янагисава щяха да бъдат обединени срещу Сано.

— Няма да спра да се опитвам, докато не докажа истината. И ако сте го направили вие, ще си платите.

Сано погледна многозначително към Йошисато. Ако се докажеше, че е виновен, трябваше да забрави за съюза си с него. Йошисато кимна учтиво в потвърждение. Янагисава забеляза размяната на погледи, намръщи се леко озадачен, после каза:

— Има слухове, че Цурухиме не е кръвна дъщеря на шогуна…

— О, и ако шогунът не е баща на Цурухиме, тогава той няма защо да се интересува от бременността или от убийството — язвително каза Сано. — Мисля, че просто ти си пуснал този слух.

Янагисава сви рамене.

— Няма значение какво мислиш ти. Това, което има значение, е, че шогунът вярва на слуха.

Сано почувства как сърцето му се сви, защото знаеше колко наивен е шогунът, но каза:

— Давай напред, манипулирай Негово Превъзходителство. Междувременно аз ще продължа разследването си.

На лицето на Йошисато се появи недоволство.

Янагисава пусна една от най-злостните си усмивки.

— Давам ти шанс за помирение. Няма да е зле да се възползваш от него — каза той и добави. — Ще бъде жалко, ако същото нещо, което се е случило с бебето на Цурухиме, се случи и с бебето на госпожа Рейко.

21. ГЛАВА

Рейко стоеше на колене пред отворения сандък в стаята си. Тя се усмихна, като вдигна едно миниатюрно розово кимоно, щамповано с бели детелинови цветчета. Мисълта за бебето и подготовката за раждането му бяха щастлив отдих от проблемите. Нямаше търпение да гушне новороденото си бебе. Тя не бе избрала име за момче, но ако се окажеше момиче, щеше да го нарече Юки — сняг.

Акико застана до нея.

— Какво е това? — попита тя.

— Нещо, което ти носеше, когато беше бебе.

Рейко бе запазила някои от най-хубавите бебешки дрешки на Акико и Масахиро. Тя ги извади и подреди, едно от друго по-цветно и красиво.

— Много са хубави. Може ли да ги взема за куклата си?

— Те са за твоето ново братче или сестриче — каза Рейко.

Акико се намуси.

— Аз казах, че не искам ново бебе.

— Ще се почувстваш иначе, когато то дойде — каза Рейко, опитвайки се да убеди както себе си, така и Акико. — Едно живо бебе е много по-забавно от кукла.

— Не, не е! — Акико изглеждаше готова да заплаче.

Рейко се разстрои от нещастието на дъщеря си.

— Добре, можеш да вземеш това — каза й тя и й подаде розовото кимоно.

Акико го блъсна от ръката й.

— Не го искам вече.

Тя изтопурка навън от стаята. Рейко въздъхна. Това беше моделът при тях. Акико се разстройва, Рейко се опитва да я утеши, Акико я отхвърля. На вратата се появи една прислужница.

— Имате посетителка. Госпожа Сомеко.

Рейко бе изумена. Не очакваше госпожа Сомеко да приеме поканата, която й изпрати тази сутрин. Пламнала от любопитство, тя се втурна да посрещне майката на наследника на шогуна.

Двама от телохранителите на Сано стояха пред приемната, а в нея, до нишата, бе седнала госпожа Сомеко. Носеше червеникаво копринено кимоно с бронзови оттенъци. Гърбът й бе изправен, брадичката гордо вдигната. Яркочервен гребен прихващаше меката й, вдигната нагоре черна коса. Рейко влезе и коленичи срещу нея. Те се поклониха тържествено, като вражески генерали, изправени един срещу друг на бойното поле.

Докато Рейко предлагаше закуски, а госпожа Сомеко учтиво отказваше, те взаимно се изучаваха. Госпожа Сомеко беше извънредно привлекателна, с гладка кожа, широко лице, е коса без нито един бял косъм. Но на тялото й, макар и стройно и здраво, липсваше мекотата на младостта. Полегатите й очи имаха твърд, зрял блясък. Рейко видя, че те забелязаха нейната хубост и бременността й.

— Не мислех, че ще дойдете — каза Рейко.

Устните на госпожа Сомеко се извиха в снизходителна усмивка, каквато Рейко бе виждала да използват други, по-възрастни жени, за да изразят завистта си към нея.

— Животът е пълен с изненади.

— Защо дойдохте?

— Една от причините е, че съм чувала много за вас и съм любопитна.

Рейко можеше да си представи какво е чувала госпожа Сомеко. Приказките за нейните подвизи в услуга на разследванията на Сано отдавна наливаха вода в мелницата за клюки на висшето общество, която вероятно все още се въртеше от историята за това как тя бе убила един престъпник пред двореца предишната година.

— Любопитството е взаимно — каза Рейко. — Много благодарности за приемането на поканата ми.

Кратка усмивка образува трапчинки на бузите на госпожа Сомеко.

— Не сте такава, каквато си ви представях.

— А какво си представяхте?

— Някоя по-голяма, по-жилава и не особено женствена жена — каза госпожа Сомеко. — Вие не изглеждате достатъчно силна, за да вдигнете меч.

— Вие също не сте такава, каквато си ви представях.

— А какво си представяхте вие?

— Някоя слаба и лесно управляема жена.

Това беше стереотипът на наложниците. Рейко мислеше, че госпожа Сомеко ще отреагира с презрение на тази забележка за себе си, но тя изглеждаше леко разстроена, сякаш преценката на Рейко беше близо до истината.

— Другата причина да дойда, е, че имаме нещо много общо — каза госпожа Сомеко. — И двете сме майки на синове.

— А мъжете ни са от двете страни на една отколешна кръвна вражда — каза Рейко. — Предполагам, можете да наречете това още нещо общо.

Госпожа Сомеко се усмихна закачливо, сякаш доволна, че общува с врага. Рейко наистина почувства известно приятелско отношение към нея. Кръвната вражда между Сано и Янагисава сигурно бе навредила и на живота на госпожа Сомеко, а не само на нейния.

— Дворцовият управител Янагисава не се ли възпротиви на вашето посещение тук? — попита Рейко.

— Разбира се. Но той не контролира всичките ми действия — Госпожа Сомеко се изсмя дрезгаво. — Вашият съпруг ли ви казва да излезете и да убиете някой човек или вие сама го решавате?

Рейко не бе склонна да обсъжда брака си с непозната, която би могла да донесе всичко на Янагисава.

— Има ли и други причини да дойдете?

За пръв път госпожа Сомеко не изглеждаше толкова уверена.

— Чух, че вашият съпруг разследва убийството на дъщерята на шогуна — с фалшиво небрежен тон каза тя.

— Всъщност искате да разберете дали Йошисато е заподозрян и дали съпругът ми е намерил доказателства за вината му?

— Ако това беше вашият син и неговата полусестра е била убита, нямаше ли да искате да разберете с дали някой има доказателства срещу него? — язвително попита госпожа Сомеко.

Въпреки докачливото, раздразнително поведение, Рейко й съчувстваше. Тя сигурно се терзаеше от опасения, че Йошисато би могъл да бъде замесен и наказан за смъртта на Цурухиме. И очевидно не мислеше, че той е в безопасност само защото е бил приет за син на шогуна. Никой не знаеше дали диктаторът ще допусне синът му да се измъкне безнаказано заради убийството на дъщеря му. Това беше безпрецедентна и много опасна ситуация.

— Да направим сделка — каза Рейко. — Аз ще ви кажа какво се случва в разследването за убийството, а вие ще ми отговорите на един въпрос.

Очите на Сомеко се присвиха от недоверие.

— Кой е бащата на Йошисато? Шогунът или Янагисава?

Госпожа Сомеко се изсмя гръмогласно. Тя не изглеждаше нито изненадана, нито обидена, че Рейко се опитва да я подмами в компрометиращо откровение. Изглеждаше по-скоро развеселена, като от маймунджилъците на малко дете.

— Шогунът, разбира се. Ваш ред е.

— Все още не. Наистина ли сте спали с шогуна? Той предпочита мъже.

— Предпочете мен за достатъчно дълго време, за да забременея.

— Вие сте живели с Янагисава, докато сте била бременна. Спали ли сте и с него? Не би ли могъл Йошисато да е негов син?

— Бях бременна от шогуна, преди Янагисава да ме прибере — незабавно каза госпожа Сомеко. — Кой е бащата на детето, което вие носите?

Изненадана, Рейко й отговори.

— Моят съпруг — слисано каза Рейко.

— Ако не беше той, вие щяхте ли да ми кажете?

— Госпожа Сомеко четеше по лицето на Рейко. Тя се подсмихна злостно. — Не мисля. Нямаше да искате да се разприказвам и съпругът ви да открие, че сте го мамили, и да се разведе с вас. Тогава защо мислите, че дори и да е вярно, аз ще ви кажа, че шогунът не е баща на сина ми?

Също като Сано и Рейко беше дълбоко убедена, че Янагисава е бащата на Йошисато. Но знаеше, че ако госпожа Сомеко признае измамата си, ще се изправи пред много по-лоши последствия от развод.

Шогунът щеше да осъди на смърт и нея, и Йошисато.

— Да, в това има основание. Но все пак реших да пробвам.

— Можете да спрете да изпробвате търпението ми. Разкажете ми за разследването.

Рейко гледаше внимателно госпожа Сомеко, докато й говореше.

— Съпругът ми мисли, че дъщерята на шогуна е била умишлено заразена с шарка.

Госпожа Сомеко изглеждаше разочарована.

— Кажете ми нещо, което не съм чувала.

— Свидетел е намерил чаршаф, замърсен с кръв и гной, скрит в стаята на Цурухиме.

— Кой е този свидетел? — В гласа на госпожа Сомеко се промъкна страх. — Къде е този чаршаф?

— Нямам правото да го кажа.

Рейко не искаше да признава, че чаршафът е изчезнал, нито да разкрива самоличността на свидетеля.

— Аха. — Изражението на госпожа Сомеко подсказа, че мисли доказателствата за изфабрикувани. Тя леко се отпусна.

— Чули ли сте, че Янагисава е заподозрян? — попита Рейко.

— Да. Да не би съпругът ви да е започнал разследването за убийството само за да му навлече проблеми?

Рейко се ядоса на госпожа Сомеко, защото дръзваше да обвинява Сано в подобен осъдителен мотив. Но, разбира се, тя имаше нужда да се увери, че Янагисава е невинен. Нейната съдба и съдбата на Йошисато бяха свързани с неговата.

— Янагисава е имал много основателна причина да убие Цурухиме. Тя е била бременна, когато е умряла.

Веждите на госпожа Сомеко литнаха нагоре до косата й.

— Откъде го знаете?

— Нямам правото да го кажа. А Янагисава знаеше ли?

Госпожа Сомеко мълчеше. Рейко не можеше да прочете мислите зад блясъка на очите й. Дали тя е знаела за бременността на Цурухиме?

— Какъв е проблемът? Разстроихте се от идеята, че Янагисава е убил бременна жена по политически причини?

— Вие сте тази, която трябва да бъде разстроена — каза госпожа Сомеко, възвръщайки си лукавия многозначителен хумор. — Вероятно вашият съпруг е убил Цурухиме, с цел да уличи Янагисава.

Обвинението беше толкова нелепо, че Рейко не си даде труд да му отговори.

— А Йошисато знаеше ли?

— Не. Не би могъл да знае. Той никога не се е срещал с Цурухиме. Със сигурност не я е убил той. Той не е способен на убийство.

Бялата пудра скриваше ядната червенина от прилива на кръв в лицето на госпожа Сомеко, но голата кожа на пазвата й над деколтето почервеня.

— Много неща му се случиха през последните няколко месеца — каза Рейко. — Като гръм от ясно небе изведнъж получи власт. Това може да промени един мъж, особено толкова млад и впечатлителен.

— Не и Йошисато. Той е добро момче — заяви госпожа Сомеко. — Аз познавам сина си.

— Не толкова добро, колкото мислите. — На Рейко й бе неприятно да разбива илюзиите на една майка, но трябваше да го направи, за доброто на собствените си деца. — Йошисато всъщност се е срещал с Цурухиме. Ходил е да я посети малко преди да заболее от шарка.

Лицето на госпожа Сомеко замръзна. Кожата на деколтето й побеля.

— Не! Той изобщо не ми е казвал! — Рейко осъзна, че през цялото време тя е подозирала и се е страхувала, че Йошисато е замесен в смъртта на Цурухиме. — Вие лъжете.

— Съжалявам, но не лъжа — каза Рейко с искрено разкаяние. — Йошисато си е признал пред съпруга ми, когато са разговаряли вчера. Така че той е имал възможността да остави там чаршафа.

— Сигурно има друго обяснение за посещението му. — Госпожа Сомеко звучеше несигурно, макар и да изгаряше от желание да убеди поне себе си. — Той не е убил Цурухиме.

— Вие мислите, че може и да го е направил — изтъкна Рейко. Вие сте го подозирали още преди да научите, че е посетил Цурухиме. Това е другата причина да искате да разговаряте с мен. Защо го подозирате? Има ли нещо, което да е направил или казал?

— Не го подозирам! И няма нищо такова!

Гръдният кош на госпожа Сомеко се надигаше и спускаше от ускореното й, тревожно дишане.

— Той може и да е бил добро момче в началото, но е попаднал под влиянието на Янагисава. А Янагисава е причинил смъртта на много хора. Той не би се поколебал да убие дъщерята на шогуна, за да постави Йошисато начело на режима.

— Йошисато не го харесва! — Възмутена, госпожа Сомеко скочи на крака.

— Но все пак, може би не се е наложило Янагисава да убива Цурухиме — продължи Рейко, която не знаеше милост при преследването на истината, — защото го е направил Йошисато.

Веднъж като дете Рейко бе отишла с баба си в града и там бяха видели една жена, завързана на клада, която щяха да изгорят заради палеж. Баба й я беше дръпнала настрани, преди да запалят огъня, но Рейко никога не забрави онази жена. Сега видя на лицето на госпожа Сомеко същото диво, отчаяно изражение. Тя беше изрекла на глас най-лошия й кошмар — че Йошисато може да се е превърнал в Янагисава, неговия истински баща. Течението развя дрехата на госпожа Сомеко. Червеникаво-бронзовата коприна заблестя като пламък, който поглъщаше тялото й.

— Започнах да мисля, че Йошисато е виновен — каза Рейко, — а също и вие.

Мисълта, че се е доближила до разрешаването на е убийството я накара да се поколебае: Сано нямаше да се зарадва на доказателство срещу Йошисато.

Госпожа Сомеко каза с нисък, злъчен тон:

— Кажете на съпруга си да остави Йошисато на мира. — Блясъкът в очите й се концентрира в две ярки точици омраза. — Ако не го направи, ще отговаря пред Янагисава. А вие ще отговаряте пред мен.

22. ГЛАВА

Отвъд реката Хирата шпионираше Дегучи през листака на дърветата. Бяха изминали повече от три часа, откакто се бяха настанили на покрива на казармите. Дегучи не бе помръднал, не бе откъснал поглед от градината в имението на отсрещната страна на улицата. Тя беше пуста и спокойна в слънчевия следобед. После един мъж излезе от къщата и слезе по стъпалата на верандата. Гърбица обезобразяваше сакатата му фигура. Беше владетелят Иенобу.

Докато той се влачеше по градинската пътека, Дегучи се наведе напред. Дясната му ръка държеше малък предмет, който той потри между пръстите си. Изглеждаше като камъче. Дегучи вдигна ръка, прицели се в Иенобу и я отметна назад. Хирата се задейства по инстинкт. Той скочи, хвърли се през клоните на дървото и шумно тупна до Дегучи в момента, в който той хвърли камъчето.

Камъчето полетя бързо, чу се свистене — то бляскаше като комета, и оставяше следа от тънък оранжев пламък за себе си. Прелетя съвсем близо до главата на Иенобу и се удари с трясък в стената на къщата. Миг по-късно силен гръм отекна в небето. Частици от мазилка се разпръснаха около струйка дим. Иенобу се огледа и се намръщи объркано. Не видя дупката, където камъчето се бе забило в стената. Не знаеше, че то бе предназначено да прободе черепа му и да го убие. Поклати глава и зави зад ъгъла на къщата.

Дегучи се извъртя към Хирата, изненадан и вбесен. Устните му оформиха думите:

— Накара ме да пропусна! Какво правиш тук?

— Защо току-що се опита да убиеш Иенобу? — попита Хирата.

Докато се взираха един в друг с взаимно объркване, Хирата осъзна, че е пропуснал възможността да убие Дегучи. Сега свещеникът знаеше, че той го бе следил. И вече щеше да е нащрек. Освен това осъзна защо генерал Отани му е наредил да убие Дегучи. Хирата бе изпратен, за да го спре.

— Мисля, че и двамата имаме по нещичко за обясняване — каза Хирата.

Те скочиха от покрива и тръгнаха към квартала до реката. Седнаха на брега на един застоял канал.

— Защо го направи? — попита Хирата. — Знаеш, че генерал Отани иска Иенобу да бъде следващият шогун. Защо вървиш срещу него, Тахара и Китано? — Хирата беше изумен от откритието, че той не е единственият член в лоши отношения с тайното общество.

Дегучи се пресегна и хвана ръката му.

— Хей! — Хирата се сепна потрепна от интимния жест.

Дегучи размаха пръст, за да изрази, че не му прави сексуални намеци. Той сключи ръка около неговата и Хирата изведнъж чу тих мъжки глас, който премина през нерва на ръката му и стигна до главата му.

— Можеш ли да ме чуеш?

— Да. — Хирата потрепери от зловещо усещане, потресен от това, че мислите на Дегучи проникваха в ума му. — А ти можеш ли да чуваш мислите ми?

— Не. Освен ако не се научиш как да ги изпращаш.

Успокоен, Хирата каза:

— Готов съм за твоите обяснения.

* * *

Когато Сано пристигна в централата на службата по възстановяването, срещна Мориваки в коридора.

— Докато ви нямаше, дойде едно съобщение за вас от шогуна — каза Мориваки, блестейки с ярката си усмивка. — Иска веднага да ви види.

Сано подкара в галон към замъка. Шогунът седеше в кабинета си в двореца. На инкрустираното със злато бюро от черен японски лак бяха струпани свитъци с ръкописи. Шогунът ги подпечатваше с печата с подписа си, без да ги чете. Мръщеше се, сякаш това беше най-трудната и изтощителна работа на света.

— Ъъъ, ти ли си? — каза той. — Влизай.

Сано коленичи и се поклони.

— Ваше Превъзходителство ме призова?

— Да. — Шогунът се намръщи още повече. — До вниманието ми стигна информация, че, ъъъ, вместо да възстановяваш Едо, ъъъ, ти душиш наоколо и разпитваш за дъщеря ми.

Надеждата на Сано, че шогунът няма да научи за разследването му, преди да е разрешил казуса, отлетя. И той явно не бе доволен.

— Може ли да попитам кой ви каза?

— Не, не може.

Сано прекара през ума си списъка на хората, които знаеха за разследването. Янагисава и Йошисато не биха му казали. А дали пък не бяха те? Макар и да не искаха шогунът да ги заподозре в нечиста игра, те биха могли да го подкокоросат да спре разследването. Госпожа Нобуко бе обещала да пази разследването в тайна, но Сано все пак не й вярваше. Не мислеше, че владетелят Цунанори би му казал, но откъде да знае със сигурност?

— Просто ми кажи — продължи шогунът. — Защо разследваш дъщеря ми?

Сано му дължеше истината. Ако разследването се отнасяше до неговата собствена дъщеря, той би искал да знае. А сега, след като Янагисава знаеше, защо пък всичко да не излезе наяве.

— Защото вярвам, че е убита.

Познатото страхливо изражение се появи на лицето на шогуна. Той не разбираше, но се страхуваше да пита за пояснения, за да не изглежда тъп.

— Но, тя, ъъъ… тя не почина ли от шарка? Паметта ми, не е, ъъъ, такава каквато беше.

Сано му обясни за заразения чаршаф. Шогунът зяпна от ужас.

— Милостиви богове! Щом това се е случило на нея, то би могло да се случи и на мен! — Той се втурна към вратата и извика слугите си. — Проверете основно стаите ми. Търсете вещи с кръв и с гной по тях. Ако намерите нещо, веднага го изгорете! — Слугите изтичаха навън. Той рухна зад бюрото си и вдигна ръце нагоре, страхувайки се да докосне каквото и да било.

— Не мисля, че Ваше Превъзходителство е в опасност.

Дори и докато му говореше, Сано не можеше да отхвърли идеята, че убийството на Цурухиме е част от по-голям заговор срещу клана Токугава, и че шогунът е следващият. Поуспокоен, но не напълно, шогунът попита:

— Кой е убил Цурухиме?

Тук беше възможността Сано да обвини Янагисава в престъплението. Ако успееше, шогунът щеше да го осъди на смърт и Сано най-сетне щеше да се отърве завинаги от него. Тази възможност блестеше като мазна, мръсна дъга, плуваща върху чиста вода. Сано нямаше никакви доказателства срещу Янагисава. Честта му забраняваше да обвини някого, който може да е невинен. Сано имаше доказателства срещу Йошисато, но не искаше да му навреди, въпреки че той бе съучастник в безобразна измама. А и Сано знаеше, че е по-добре да не изказва предположения, че Йошисато е убил Цурухиме. Оклеветяването на наследника на шогуна би било държавна измяна. Още повече че Сано не бе забравил владетеля Цунанори и болногледачката. Те също все още бяха под подозрение.

— Все още не знам кой я е убил — каза Сано. — Разследването ми не е напреднало дотам. — Възможността се оттече като вода в канал.

— Защо не е? — гневно се намръщи шогуна. — И ти се наричаш детектив? — Той явно бе забравил, че Сано вече не е такъв.

— Аз трябва да вмествам разпитите си между задълженията си на главен магистрат по възстановяването.

— Тези задължения не са тъй важни, като това да откриеш кой е убил дъщеря ми, и, ъъъ, да ме предпазваш. — Шогунът насочи пръст срещу Сано. — И ти, ъъъ, ще се отдадеш изцяло на това разследване, докато не заловиш убиеца.

— Да, Ваше Превъзходителство. — Сано се поклони и се измъкна, преди шогунът да успее да добави и някоя заплаха към заповедта си.

Това, че сега разполагаше с време и официално позволение за разследването, си имаше и добри, и лоши страни. Задължението към шогуна щеше допълнително да изостри конфликта с Янагисава, който нямаше да позволи нищо да му попречи на опитите да спре разследването, дори и фактът, че господарят им настоява за него. И ако Сано не успееше да разкрие убийството, той щеше да бъде осъден на смърт, независимо какво щеше да се случи с Янагисава.

* * *

Хирата и Дегучи стояха до канала и си държаха ръцете като любовници, докато Дегучи му разказваше своята история.

— Когато бях на осем години, родителите ми починаха. Живеех по улиците. Ядях боклуци. Просех. Понякога отивах с някой мъж. Мъжете правеха секс с мен и ми плащаха по няколко медника.

Хирата си спомни какво му бе казал Тахара — че Дегучи бил сирак и дете проститутка. Тахара бе излъгал за много неща, но поне това явно беше истина.

— На някои от тези мъже им харесваше да ме нараняват. Иенобу беше един от тях.

Хирата се изуми.

— Никога не съм чувал, че Иенобу е правил секс с момчета.

— Пазеше го в тайна. Не искаше хората да знаят, че е като чичо си, шогуна. Искаше да мислят, че е чист и благороден. — Гласът в главата на Хирата стана язвителен от отвращение. — Шпионирах го. Той пътува със затворен паланкин и ходи в разни ханове извън града. Камериерът му го чака там с момче за него. Същото се случи на времето и с мен. Един мъж ме взе от улицата и ме отведе в една стая в някакъв хан. После дойде Иенобу. Биеше ме и ме душеше, докато ме изнасилваше.

В очите на Дегучи се разгоря гняв. Хирата почувства, че ръката му трепери.

— Когато свърши, бях целият в синини и кръв. Бях толкова наранен, че не можех да се движа. Иенобу си тръгна. Слугата му ме изхвърли на улицата. Мислеше, че съм мъртъв. Но аз успях да се изправя. Тръгнах и продължих да вървя, докато накрая стигнах до храма Зоджо. Там припаднах. Свещениците ме прибраха. Лекуваха ме и ме гледаха, докато оздравях. После станах послушник. Имах храна и дрехи, и образование, и покрив над главата. Но не можех да забравя мъжете, които ме бяха наранявали. Заклех се, че един ден ще убия всичките. Но не знаех как бих могъл да го направя. Докато един ден на посещение ни дойдоха един странстващ монах и неговият ученик. Това бяха Озуно и Тахара.

Значи ето как бяха посети семената на тайното общество. Каналът, руините и горещото слънце избледняха от съзнанието на Хирата, докато слушаше като омагьосан.

— Озуно даваше уроци по бойни изкуства на послушниците. Аз станах най-добрият му ученик. Той ме покани да тръгна с него и Тахара. Бях на дванадесет. Каза ми, че ще ме превърне във велик боец. И аз разбрах, че ако тръгна с него, ще мога да науча всичко, от което се нуждаех.

Хирата си даде сметка, че и той, и Дегучи бяха имали сериозни лични причини за изучаването на мистичните бойни изкуства. Той искаше да възстанови силите си след нараняването си, а Дегучи бе искал да придобие умения, за да може да убива.

— В началото Тахара ревнуваше, защото трябваше да дели Озуно с мен, но после станахме приятели. Учих шест години при учителя. После напуснах и тръгнах да странствам из страната и да практикувам уменията си. По това време Тахара вече си бе тръгнал. След като се върнах в Едо, станах свещеник. И започнах да търся онези мъже. Единият беше богат лихвар. Прескочих през прозореца му една нощ, докато спеше и го удуших.

Гласът в главата на Хирата звучеше студено, сухо и прозаично, докато му описваше другите четири убийства, които Дегучи бе извършил. Той очевидно не виждаше противоречие между действията си и будистката забрана за отнемане на живот.

— Междувременно се срещнах отново с Тахара. Запознахме се с Китано. Той се беше обучавал при Озуно, преди ние да започнем. Няколко години по-късно сформирахме тайното общество. — Дегучи се обърна към Хирата. — Знаеш по-голямата част от това, което се случи после.

— Защо не уби най-напред Иенобу? — попита го Хирата.

— Не можах да го намеря. Не знаех името му. Видях го чак след земетресението. Отидох в замъка за религиозна церемония и хоп — ето ти го там и него — племенника на шогуна.

— Но после ти си се заклел да поставиш тайното общество над всичко друго. Съгласил си се да помогнеш на призрака да направи Иенобу следващия шогун. — Хирата бе смаян от дилемата на Дегучи, за която си нямаше и представа. — Ако го убиеше, щеше да нарушиш клетвата си към обществото.

На лицето на Дегучи се появи инатливо изражение.

— Аз се заклех да му отмъстя, преди да бъде формирано тайното общество.

Хирата разбираше, че и той, и Дегучи са имали предварително съществуващи задължения, преди да се присъединят към обществото. Хирата дължеше лоялност на Сано, а Дегучи — на раненото дете в себе си.

— И защо си въобразяваше, че ще ти се размине, ако убиеш Иенобу? — попита го Хирата.

— Не мислиш ли, че Тахара и Китано ще разберат?

Дегучи сви рамене.

— Те ми имат доверие.

— А, ако чуят, че Иенобу е умрял, няма ли да те заподозрат?

— Аз хвърлих куршум по него. Щеше да изглежда така, сякаш е бил застрелян. Дори и звукът беше като от пушка. Така става, когато нещата се движат по-бързо от звука. Тахара и Китано нямаше да свържат смъртта му с мен.

— Всичко си изчислил, нали?

— Не всичко — погледна го скръбно Дегучи. — Генерал Отани ще научи това, което току-що направих. Нищо не може да се скрие от него. Иска ми се тримата с Тахара и Китано да не бяхме убивали Озуно, да не бяхме откраднали тази книга с магическите заклинания! Не искам повече да следвам заповедите на призрака! — Мъката в думите му изгаряше ума на Хирата с прашенето на нервните импулси. — Тахара и Китано бяха моите най-добри приятели, но те се промениха. Всичко, което искат, е да придобият нови сили. Повече ги е грижа да угодят на призрака, отколкото за мен. — Хирата виждаше самотното сираче в Дегучи, ядосано, защото приятелите му го бяха разочаровали. — Иска ми се да се измъкна от тайното общество. Ако открият, че съм срещу тях, ще ме убият. Или Отани ще го направи следващия път, когато навляза в транс.

Това беше същото наказание, с което призракът бе заплашил и Хирата.

— Това е цената, която ще платя за отмъщението си на Иенобу. Моят живот. — Дегучи хвърли въпросителен поглед към Хирата. — А ти защо ме следеше?

— Когото навлязох в транс по време на последния ритуал, генерал Отани ми заповяда да те убия.

Дегучи отхвърли ръката на Хирата от себе си. Шок и страх се изписаха на лицето му.

— Чакай! Не възнамерявам да го правя! — Хирата видя решение за своите проблеми — и за тези на Дегучи. — Мисля, че можем да си помогнем един на друг.

С предпазлива надежда Дегучи даде знак на Хирата да обясни.

— Не искам повече да бъда роб на призрака. Искам да се измъкна от обществото. Реших да убия другите му членове. Някой трябваше да бъде пръв. Това беше ти. Но сега не се налага да те убивам — каза Хирата, чувствайки се малко по-щастлив, за пръв път от много време насам, и протегна ръка към Дегучи. — Нека се обединим. Ще убием Тахара и Китано, преди те да убият нас.

Дегучи се вторачи в ръката му, сякаш тя беше острие, което можеше да го прободе. Хирата знаеше, че е прекалено много да го моли да се отвърне от приятелите си. А и двамата осъзнаваха, че нямаше да е никак лесно да убият Тахара и Китано.

— Това е единственият начин да се освободим — каза Хирата.

Измина един дълъг момент. Хирата вложи цялата мощ на умствените си сили, надявайки се Дегучи да прозре реалността. В далечината храмовите камбани отбелязаха часа. После, с изражение на примирение, Дегучи сграбчи ръката на Хирата.

— А как ще се отървем от генерал Отани?

Железният обръч около сърцето на Хирата се отпусна. Искаше му се да заскача надолу-нагоре и да се смее ликуващо. Вече имаше съюзник срещу Тахара и Китано! Но все още беше рано да се празнува.

— Ще изгорим магическата книга, за да не може никой да научи ритуалите и тогава призракът на генерал Отани никога няма да може се върне — каза Хирата.

— Това не е достатъчно. Озуно каза, че има и други копия на книгата. Някой друг може да призове призрака. Кой знае, може да тръгне след нас. Преди да унищожим книгата, трябва да научим обратното заклинание, което има силата да изпрати призрака назад, в света на мъртвите, и то завинаги.

— Тогава точно това и ще направим.

Двамата заедно щяха да победят Тахара, Китано и призрака. Преди да изтекат петте му дни, Хирата щеше да бъде свободен. Той щеше да възстанови честта си и полагащото му се място до Сано.

23. ГЛАВА

На излизане от двореца към Сано се приближи един паж.

— Имате съобщение — каза му той и му подаде бамбуков контейнер за документи.

Сано отвори цилиндъра и разви свитъка. Зачете калиграфските йероглифи, изгърбени като човека, който ги бе написал.

Моля ви да се срещнем в горския резерват,

за да обсъдим проблем от неотложна

важност и за двама ни.

Иенобу

Горският резерват беше грижливо поддържан парк в замъка Едо. Веднъж, в първите дни след земетресението, Сано бе отишъл там, за да избяга от разрухата и да намери поне малко отдих от безконечния си тежък труд. Беше го заварил гъмжащ от други хора, дошли по същата причина като него, и от слуги, които режеха падналите дървета, за да ги използват за огрев. Сега паркът беше тих, зеленият листак грееше в златисто там, където късното следобедно слънце го огряваше, и чернееше под облаците. Единственото, което разваляше красотата на мястото, беше Иенобу с двамата си телохранители, седнали под един навес, на одеяло, постлано на тревата, сред празни кутии за храна от японски лак.

— Обзаложих се със себе си, че ще дойдете тук, докато приключим пикника си — каза Иенобу при приближаването на Сано. Телохранителите станаха и отидоха до вратницата в стената, която обграждаше резервата, достатъчно близо, за да виждат Иенобу и Сано, но не и за да подслушват. Иенобу протегна кривата си ръка към Сано.

— Моля, присъединете се към мен.

Сано коленичи под навеса и двамата размениха поклони.

— Добре ли си поприказвахте с моя чичо? — попита Иенобу.

Сано се изненада, че Иенобу знае за посещението му при шогуна, но после му просветна.

— Вие сте този, който му е казал, че разследвам смъртта на Цурухиме.

Иенобу се ухили; устните му се дръпнаха и оголиха още повече стърчащите му зъби.

— Много проницателно от ваша страна.

— Предположили сте, че шогунът ще ме пита защо разследвам смъртта на Цурухиме — заключи Сано. — Затова сте изпратили пажа да ме пресрещне.

Иенобу кимна.

— Как успяхте да се доберете до чичо си? Имате възбрана да влизате в двореца.

— О, все още имам приятели в замъка. Те ме вмъкнаха в двореца. Чичо ми ме прие с известна неохота, но щом му казах, че разследвате смъртта на дъщеря му, ме изслуша.

— Как научихте за разследването ми? — попита Сано.

— Имам приятели в имението на владетеля Цунанори. Те ми казаха, че сте разпитвали хората там.

— Кои са те?

Иенобу докосна устните си с пръст.

— Мъдрият човек възнаграждава услугите с дискретност.

Сано получи видение на октопод с лицето на Иенобу, седнал в тъмна, подводна пещера, с дълги пипала, протягащи се навън, със смукала, прилепващи към всичко и всички, които смяташе за полезни.

— Защо казахте на шогуна?

— Мисля, че той заслужава да знае какво се върши зад гърба му — каза Иенобу с изражение на истински светец.

— Простете ми, ако не мога да повярвам, че сте толкова алтруистичен. Използвате ме, за да атакувате Йошисато и Янагисава, така ли? Колко ли ще ви е приятно да накарате шогуна да ги заподозре в убийството на собствената си дъщеря!

Иенобу се разсмя — хриплив звук, като от спечен кожен мях при надуване.

— Нищо не може да се скрие от вас, а, Сано сан.

— Е, просто е очевидно, че би ви се понравило Йошисато да изпадне в немилост пред шогуна, за да можете вие да наследите диктатурата. Откъде разбрахте, че Йошисато и Янагисава са заподозрени?

— Предположих, че няма да започнете тайно разследване, дори и Цурухиме да е била убита, освен ако не е насочено срещу тях.

Сано се запита дали Иенобу знае за госпожа Нобуко, Корика и заразения чаршаф. Но не попита, за да не му дава допълнителна информация, с която би могъл за злоупотреби.

— Но аз не съм казвал на шогуна, че те са заподозрени.

Иенобу се намръщи разочаровано, но каза:

— И това не е зле! Няма полза да се хвърлят обвинения, преди да намерите неопровержими доказателства срещу тях.

— Откъде знаете, че не съм намерил доказателства за вината на Янагисава или Йошисато? — смутено каза Сано. — И в моята къща ли имате „приятели“?

Иенобу повтори хрипливия си смях.

— Не се тревожете. Просто съобразих, че ако бяхте открили нещо, те вече щяха да бъдат обвинени в убийство.

Сано не се почувства особено успокоен. Иенобу не бе отрекъл категорично, че го шпионира.

— Защо искахте да се видим? Само за да разберете какво е казал шогунът?

— Нека започнем с това.

— Той ми нареди да отложа другите си задължения и да заловя убиеца. А какъв беше важният проблем, който споменавате в посланието си?

Иенобу доближи върховете на пръстите си, сякаш и събираше мислите си между тях. Сано бе поразен от разликата между Иенобу и Янагисава. От деня, в който Иенобу бе изхвърлен от двора, Янагисава ставаше все по-безразсъден и все повече се поддаваше на емоциите си, докато Иенобу бе станал по-хладнокръвен. Преди Сано си мислеше, че Иенобу няма шанс и срещу Янагисава. Сега не се чувстваше толкова сигурен в това.

— Да предположим, че успеете да уличите Янагисава и Йошисато — каза Иенобу. — Може би това ще ги извади от картинката, може би — не. Янагисава знае как да манипулира шогуна. И много добре умее да прикрива следите си. Възможно е и да не успеете да му прикачите убийството и те двамата с Йошисато ще продължат по своя весел път към завладяването на властта над Япония. Какво бихте предприели в такъв случай?

Отчаян от мрачния сценарий, който Иенобу описа, Сано остана мълчалив. Той мислеше, че е по-добре да не разкрива намерението си — да унищожи Янагисава — пред човек, на когото вярваше все по-малко и по-малко с всяка изминала минута.

Иенобу се усмихна, сякаш бе отгатнал мислите му, явно уверен, че Сано се бе хванал на въдицата му.

— Ето какво исках да обсъдим: ще ви направя предложение.

„Предложенията ми се лепят като мухи на мед“ — помисли си Сано.

— Какво е то?

— Да обединим силите си. — Насмешливото изражение изчезна от лицето на Иенобу. Гласът му стана твърд и настойчив. — Ще ви помогна да унищожите Янагисава и копелето му. После ще ме подкрепите в борбата за унаследяването на шогуната.

Сано все още изпитваше известна вътрешна борба относно унищожаването на Йошисато, но перспективата за помощ срещу Янагисава беше много примамлива. До този момент той не бе осъзнавал колко изолиран и уязвим се е чувствал, колко е изтощен от всичките тези четиринадесет години борба с Янагисава, без поне за миг да стъпи на твърда почва. Изведнъж Иенобу вече не му изглеждаше толкова отблъскващ. Нито пък идеята, че той може да стане следващият шогун.

— Да го унищожим, но как? — попита Сано.

— Имам приятели, спомнете си. Те ще предоставят доказателство, че Янагисава е убил дъщерята на шогуна. Всичко, което трябва да направите, е да се престорите, че вие сте го намерили. Те ще притиснат съюзниците на Янагисава да го изоставят. Ще го изправим на процес за убийство, на който ще бъде признат за виновен. Шогунът ще трябва да го осъди на смърт — защото ако не го направи, ще се посрами. А щом Янагисава изчезне, Йошисато ще остане сам като агне сред вълци. — Ухилената му уста оголи олигавените му зъби.

Сано съзнаваше, че трябва да се чувства отвратен от този заговор.

— Това са мръсни хватки!

Но някак си не се почувства отвратен и желанието да предпази Йошисато изведнъж му се видя по-маловажно от възможността да постигне окончателна победа над Янагисава. Иенобу сви бездруго свитите си рамене.

— Не по-мръсни от хватките на Янагисава. Ако искате да спечелите тази война, трябва да сте готов да се овъргаляте в калта. Готов ли сте?

* * *

— Какво каза на Иенобу? — попита го Рейко на вечеря, след като Сано бе разказал на нея и на Масахиро за предложението.

— Същото, което и на Йошисато. Че ще го обмисля.

Рейко се изненада толкова много, че за малко не изпусна купата си с ориз.

— Не говориш сериозно, нали?

— Напротив.

Лицето на Сано беше изпито от изтощение и нещастие.

— Не може да не си забелязала, че не съм в положение, в което да отхвърлям потенциални съюзници.

Между другото, имах сериозен сблъсък с Янагисава и Йошисато. Те може да не са на едно и също мнение по въпроса как да управляват правителството, но в техен общ интерес е да ме унищожат, преди да докажа, че единият от тях или и двамата са убили дъщерята на шогуна.

— Но Иенобу всъщност ти предлага помощ да изфабрикуваш доказателство срещу Янагисава!

— Ако Янагисава е виновен, в което аз вярвам, какво значение има по какъв начин ще го изправя пред правосъдието? — Сано горчиво изви устни при тези думи. — Истинските доказателства не са в такова изобилие като разрушените от земетресението къщи. Едно фалшиво доказателство може да свърши работа.

Рейко се стресна от този толкова нетипичен за него цинизъм. Нима непрестанната борба за оцеляване в безмилостния свят на политиката най-накрая бе превърнала любимия й съпруг в непознат, готов да направи компромис с принципите си?

— Татко, как може да говориш така? — попита го Масахиро. — И аз мразя Янагисава, но ако го обвиниш несправедливо, ще опозориш честта си. — Рейко видя, че и той също е уплашен, че Сано се бе променил. — Та нали ти винаги си ме учил, че честта е най-важна от всичко!

Сано отговори с кисела усмивка, засрамен от собствените си сквернословни думи, но все пак горд, че Масахиро го поправя.

— Разбира се, че е така. Изобщо не бих искал да направя това, което Иенобу предложи. Просто трябваше да се опитам да го аргументирам, за да чуя колко лошо звучи.

Масахиро въздъхна с облекчение, но страхът у Рейко остана. Ако е поставен под достатъчно силно напрежение, всеки човек може да се поддаде на изкушението да си послужи с нечестни хватки, дори и Сано. Беше ужасно неприятно да го вижда тласнат към решения, които обикновено не би взел.

— Странно е — каза замислено Сано. — Когато Иенобу ми направи предложението, ми прозвуча някак си съвсем резонно. Все едно че той разбираше какво точно искам и когато ми предложи помощ, аз бях като сляп, просто не можах да видя какво лошо има в това. Напротив, видя ми се почти хубаво! Има ли някакъв смисъл в това, което казах?

— Не — каза Рейко озадачена. — Разбира се, Иенобу знае, че ти искаш да унищожиш Янагисава. Всеки го знае. Но ти си имал и други възможности да направиш компромис с честта си в името на политически облаги и си ги отхвърлял. Защо сега реши да се хванеш за това?

— Може би, защото осъзнах, че честта вероятно няма да спечели битката ми с Янагисава. Не мога да го обясня. Иенобу имаше странно въздействие върху мен.

— Иенобу има въздействие, така е. Да си около него е като да докосващ плужек — Масахиро направи погнусена физиономия.

— И аз се чувствам по същия начин около него — призна Сано. — И това е още една причина да не приема предложението му, освен факта, че е в разрез с честта. Защото един самурай не може да прави сделки с хора, които инстинктивно не харесва или не им вярва. — Той отправи твърд, но изпълнен с любов поглед към Масахиро. — Ако някога забравя това, погрижи се да ми го напомниш!

Но Сано така и не каза точно защо смята да отхвърли предложението на Иенобу. Рейко се тревожеше от смесени чувства. От една страна, тя не искаше Сано да влиза в безчестен съюз. От друга, в тази ситуация, в която бе попаднало семейството й, всяка помощ бе добре дошла.

— Какво ли ще направи Иенобу, ако му откажеш?

— Няма да ме остави на мира. Заяви ми, че ако не съм с него, съм срещу него. Което означава, че той и съюзниците му ще ме изхвърлят от режима. Освен ако Янагисава не го направи пръв.

Обрисуваните последствия отговаряха на всички лоши предчувствия на Рейко.

— Кои точно са съюзниците му?

— Няколко крупни даймио — каза Сано. — Те са наследствени съюзници на Токугава и са врагове на Янагисава. Обединената им армия наброява стотици хиляди войници.

— А кои са нашите съюзници?

Сано остана мълчалив. Рейко и Масахиро вече знаеха обезсърчаващия отговор: нямаше нито един могъщ съюзник, на когото да могат да разчитат и който да се сражава за тях.

— Спомнете си — печално каза Сано, — че предложението на Иенобу не е единственото, с което разполагаме. Имаме и това на Йошисато.

— Ама ти все още ли го обмисляш? — възкликна Рейко изненадано.

— Да си около него, не е като да докосваш плужек — каза Сано. Двамата с Масахиро се усмихнаха един на друг.

Рейко се намръщи. Йошисато отново се бе изправил между нея и Сано.

— Не разбирам симпатията ти към Йошисато.

— Ще я разбереш, ако се запознаеш с него.

— И той ли упражни въздействие върху теб?

— Не като Иенобу. Йошисато създава впечатление за чест и почтеност.

— Чест и почтеност? Аз мисля, че именно той е заговорничил да убие Цурухиме — каза Рейко, разочарована от пристрастието на Сано.

— Не мисля, че го е направил — каза Сано, разочарован от липсата на разбиране. — Янагисава може да е поръчал да убият Цурухиме, без да казва на Йошисато. И не мисля, че Йошисато или Янагисава са знаели, че тя е била бременна.

— Опасявам се, че имам доказателства срещу Йошисато. — На Рейко не й беше приятно да разпалва допълнително конфликта си със Сано, но трябваше да му каже какво се е случило. — Днес ме посети госпожа Сомеко.

Сано почти се задави с печената скарида, която току-що бе лапнал. Закашля се и каза:

— Мислех, че е по-вероятно да те посети Буда.

— Аз също. — Рейко му разказа накратко разговора си с госпожа Сомеко. — Собствената майка на Йошисато го подозира в убийство. Не може да продължаваш да го оправдаваш.

— Права си — каза Сано, раздразнен от нейната настойчивост, но се усещаше, че е омекнал. — Не би трябвало да приемам и неговото предложение.

— Ако отхвърлиш Йошисато и Иенобу, тогава къде оставаме ние?

— Оставаме напълно изолирани и уязвими за всякакви нападения — каза Сано с безмилостна искреност.

Рейко кръстоса ръце върху бебето в корема си.

— Какво ще правим?

— Ще продължим с разследването. Ще продължим да се опитваме да докажем, че Янагисава е виновен. Ще оставим събитията да следват своя ход — каза Сано и добави с по-въодушевен тон. — Има и добри новини. Иенобу е казал на шогуна за разследването. И шогунът ми нареди официално да се заема с него, при това — приоритетно. Вече няма да се промъквам тайно или да го вмествам между задълженията си на главен магистрат по възстановяването.

— Слава на боговете поне за това — каза Рейко. — Каква е следващата стъпка?

— Утре ще направя още едно посещение на владетеля Цунанори. Ще взема войници от армията. Този път той няма да може да откаже да разговоря с мен, нито пък да ми забрани да разпитвам хората му. — Настроението на Сано се помрачи. — Ще открия дали е бил наясно, че съпругата му е бременна от друг мъж. Надявам се да не го е знаел и да мога да изчистя името му. Защото ако той е убил съпругата си и Янагисава няма нищо общо с убийството…

Отчаяние помрачи и надеждите на Рейко.

— Тогава губим шанса си да го разгромим.

24. ГЛАВА

Йошисато се подготвяше за лягане в резиденцията на наследника на шогуна. През по-голямата част от живота си той бе предпочитал деня пред нощта, слънчевата светлина — пред мрака, но откакто бе дошъл в двора, късните среднощни часове бяха любимото му време. Никой не искаше нищо от него. Не трябваше да се доказва пред шогуна или да се тревожи за това, че хората го мислят за измамник. И най-хубавото от всичко — не му се налагаше да се разправя с Янагисава.

Сега бе почти полунощ. Освежен от горещата баня, облечен в памучен халат, Йошисато седеше на пода в стаята си и правеше упражнения. Когато мускулите му се отпуснеха от напрежението, той щеше да може да заспи, преди да посрещне още един ден като бъдещия диктатор на Япония. Йошисато си представи, че е отново в стария си дом и че на сутринта не го очаква нищо трудно, с изключение на урока по бойни изкуства. Копнееше за спокойствие, което вероятно никога нямаше да намери отново.

На вратата тихо се потропа и тя се плъзна леко встрани. На прага стоеше госпожа Сомеко. Йошисато се намръщи.

— Майко? Какво правиш тук?

Госпожа Сомеко се шмугна в стаята. На лицето й имаше обичайното за нея изражение, когато го гледаше — любящо, загрижено.

— Исках да видя добре ли си.

— Добре съм — рязко каза Йошисато, докато протягаше ръце над главата си и се накланяше наляво и надясно. — Точно щях да си лягам.

Вместо да схване намека, тя коленичи до него.

— От доста време не сме имали възможност да си поговорим насаме.

Йошисато много я обичаше, но никак не му бе приятно да нарушава единственото му лично време.

— Какво искаш?

Тя прибра полите на кафявия си плащ около червеникавото си кимоно. Изглеждаше разтревожена и нещастна. Йошисато си спомни един ден, когато беше на осем години и я бе помолил да покани баща му на неговия първи боен турнир. А тя трябваше да му каже, че Янагисава няма да дойде. Поведението й в момента беше същото.

— Искам да спреш да се преструваш, че си син на шогуна — каза тя.

Йошисато беше изумен — и не просто защото тя искаше невъзможното.

— Мислех, че ти го мислеше за добра идея!

— Да, така беше, когато Янагисава го предложи. Той каза, че това е единственият начин да ти спасим живота.

Преди пет месеца Иенобу беше скалъпил много хитър план, за да накара шогуна да осъди Йошисато на смърт. Янагисава беше отвърнал на удара, като го представи за син на шогуна.

— Но това подейства, нали?

Госпожа Сомеко поклати глава. Украшенията в косата й издрънчаха.

— Той ме убеди, че това ще ти даде шанс да станеш толкова важен колкото заслужаваш да бъдеш. — Очите й блестяха от надежда и любов към Йошисато. — Един ден ти щеше да управляваш Япония! Естествено беше да се съглася с него.

— Естествено. Ти винаги го правиш. — В гласа на Йошисато се усещаше горчива ненавист. — Ти го мразиш, но правиш любов с него. Как може да му позволяваш да те докосва?

Двамата никога не бяха обсъждали нейните отношения с Янагисава. Срам засенчи лицето на госпожа Сомеко, като разбра, че Йошисато ги е чувал по времето, в което живееха заедно в къщата за гости на двореца. Явно сега беше доволен, че е избягал от шума на техния страстен, твърд секс.

— Това не е твоя работа — рязко каза тя, увивайки по-плътно плаща около себе си. — Не променяй темата!

— Добре.

Йошисато всъщност нямаше желание да говори за нея и баща си. Дразнеше се от факта, че тя и Янагисава отново са се сближили, след седемнадесет години, и то заради него. Каза си, че ако тя оставя Янагисава да я унижава, това си е нейна грешка. Но не можеше да спре да мисли, че ако той не се бе родил, тя нямаше да бъде робиня на Янагисава.

— Защо промени мнението си и сега вече не искаш да се преструвам, че съм син на шогуна?

— Защото е опасно.

— Ти знаеше това още от самото начало. Янагисава ни предупреди, че има хора, които няма да повярват, че шогунът е мой баща.

— Но аз не знаех, че някой ще умре!

— Имаш предвид Цурухиме? Тя умря от шарка. И щеше да умре, дори и ако Янагисава не бе измислил този план, дори и ако аз не бях дошъл в двореца.

Госпожа Сомеко го погледна с недоверие.

— Никога не си ми казвал, че си ходил на посещение при Цурухиме — каза тя след кратка пауза.

Сърцето на Йошисато се сви от страх. Сано не беше единственият, който го подозираше в убийството на дъщерята на шогуна. Собствената му майка очевидно хранеше подобни съмнения.

— А защо трябваше да ти казвам? Аз не ти казвам всичко.

— Но преди ми казваше. — Тя се усмихна с тъжна носталгия по техния малък, загубен интимен свят.

— Вече съм пораснал. — Йошисато скри страха си зад нетърпение. — Нещата се промениха.

Госпожа Сомеко се наведе по-близо до него.

— За какво си говорите двамата с Янагисава по време на всички тези часове, които прекарвате заедно? На какво те учи той?

— Във всеки случай, не ме учи да убивам хора. Нито ме убеждава, че трябва да се отърва от някого, който може да ми попречи да стана следващият шогун.

Йошисато говореше саркастично, скривайки факта, че обучението на Янагисава всъщност обхващаше точно тези теми. Ужасеното й изражение говореше, че тя вижда през лъжите му.

— Знаех си, че той ще има лошо влияние върху теб. Проклет да е! Иска ми се никога да не се бе връщал!

— О, майко! — каза Йошисато, ядосан, защото тя го мислеше за толкова мек и податлив. — Това, че той има такова омагьосващо въздействие върху теб, не означава, че има същото и върху мен!

Госпожа Сомеко отклони поглед.

— Защо си ходил на посещение при Цурухиме?

— За да й поднеса почитанията си като на моя полусестра. Откъде разбра, че съм ходил при нея?

— Госпожа Рейко ми каза.

Йошисато се сепна.

— Ти си разговаряла с нея? Защо?

— Чух, че съпругът й разследва смъртта на Цурухиме. И трябваше да разбера какво е открил. Никой от хората, които познавам, не може да ми каже нищо друго, освен слухове.

— Това няма да се хареса на Янагисава. — Йошисато се радваше, че тя му се е опълчила поне за едно нещо, но не можеше и да не се разтревожи. — Той не иска да говориш с никого, камо ли със съпругата на Сано.

— И какво може да ми стори? Да ме убие? — презрително каза госпожа Сомеко. — Не, той се нуждае от мен жива, за да потвърждавам, че към спала с шогуна и че съм забременяла от него с теб.

— Ще те накаже по друг начин.

Йошисато беше виждал синините по нея след нощите й с Янагисава.

— Това е мой проблем. Защо не ми каза, че си ходил при Цурухиме?

Йошисато виждаше колко много й се иска да я убеди, че не е отговорен за смъртта на Цурухиме.

— Не мислех, че е важно. Вероятно не бих продължил познанството си с нея. Бях забравил за посещението, докато Сано не го спомена.

По каквато и да е причина, госпожа Сомеко изглеждаше по-малко убедена и по-отчаяна.

— Ако бях на мястото на Сано, нямаше да повярвам на неубедителния ти претекст.

— В такъв случай е просто чудесно, че не си на негово място! Явно е по-лесно да убедя враговете си, отколкото собствената си майка! — Йошисато се изправи и я изгледа яростно. — Ти наистина ли мислиш, че съм способен на убийство?

Тя също се изправи. Беше не по-малко разярена от него.

— Не знам! Вече нищо не знам!

— Добре, не съм! — каза той, наранен от недоверието й в него. — Не съм заразил Цурухиме с шарка. Казвам ти и вече съм го казал и на Сано. Какво повече мога да направя?

— Спри да се преструваш. Кажи на шогуна, че не си негов син. — Тя се задъхваше от настойчивост. — Аз ще кажа, че към сгрешила, че съм объркала датите, че съм те заченала, преди да съм спала с него. И той ще се отрече от теб като наследник.

Йошисато я зяпна слисано.

— И какво ще му е хубавото на това?

— Няма да бъдеш мишена на враговете на Янагисава. — Госпожа Сомеко пламенно го сграбчи за ръката. — Сано ще те остави на мира. Не разбираш ли?

— Разбирам, че ти не мислиш правилно — каза Йошисато, като се отскубна от ръката й. Тя не разбираше, отнасяше се към него досущ като Янагисава. — Ако Сано мисли, че аз съм убил дъщерята на шогуна, той в никакъв случай няма да остави това да ми се размине. А какво мислиш, че ще направи шогунът, ако му кажеш, че си направила грешка относно това, че съм негов син? Ще каже: „Добре, довиждане и, ъъъ, прав ви път?“ — Йошисато се разсмя подигравателно. — Не! Той ще бъде бесен! През всичките тези години с мечтал за наследник и ти му даваш такъв, а после му го отнемаш? Тогава няма да има значение дали съм виновен за убийството на Цурухиме или не. Шогунът ще ме осъди на смърт, а също и теб!

Госпожа Сомеко слушаше с изумление, проумявайки сложността на ситуацията.

— Не искаш да се откажеш! Искаш да бъдеш следващият шогун и да управляваш Япония, без значение какъв е рискът или каква е цената. — Тя се отдръпна от него, свивайки се, така сякаш й бе нанесъл физически удар. — Ти си като Янагисава.

— Не! — извика Йошисато. — Никога не казвай това!

Той неволно вдигна ръка. Тя ахна, мислейки, че той иска да я удари, после избухна в сълзи и бързо излезе от стаята.

Виновен и засрамен, защото майка му си бе помислила, че ще я удари — а той за малко щеше да го направи наистина — Йошисато се стовари на леглото. Легна по гръб, с опънати настрани крака и ръце, лашкан от стихията на бурните си, неудържими чувства. Той мразеше Янагисава и не искаше да бъде като него. Янагисава бе наранил майка му, бе пренебрегнал и самия него. Баща му беше корумпиран, безчестен мъж. И все пак… Йошисато се бе съгласил на дръзкия заговор за завземането на режима единствено за да спаси живота си. Доколкото можеше да си спомни, бе усещал отсъствието на баща си като голяма, кървяща дупка в душата си. От майка си знаеше, че Янагисава го е посетил само веднъж, малко след раждането му. Като самотно дете, мечтаеше един ден баща му да дойде, да го вземе и двамата заедно да изживеят чудни приключения. Накрая, докато слушаше разговорите на телохранителите си, научи, че Янагисава е могъщ политик, прочут с жестокостта си. Още тогава осъзна, че той не дава и пет пари за него и няма да дойде. И реши да го намрази. Но когато след много години Янагисава неочаквано се появи, Йошисато откри, че онази дупка никога не се е затваряла. Макар че постоянно се бунтуваше срещу него, наказвайки го за това, че го е изоставил и пренебрегвал, той все пак го обичаше и копнееше за неговото одобрение.

Ако станеше следващият шогун, може би баща му щеше да го обикне в замяна.

Но докато разсъждаваше върху мотивите си, той знаеше, че те не са така чисти, като простото желание на един син да се хареса на баща си. Той искаше и да изпробва силите си в управлението на Япония. И нямаше да каже „не“ на властта над живота и смъртта над всички хора.

Може би той беше като Янагисава.

Идеята го ужаси. Стресът от продължаването на шарадата, от подготовката за атаките от страна на враговете му, от устояването на влиянието на Янагисава, му се струваше непоносим. Но беше твърде късно да се отказва. И макар че искаше да убие Янагисава заради страданието, което причиняваше на майка му и заради пренебрежението му към самия него, не можеше да го направи. Янагисава беше прав — те се нуждаеха един от друг. Бяха свързани неразривно от любовта, омразата и конспирацията.

Йошисато се помоли да успее да създаде коалицията, за която бе споменал на Сано. Това беше единствената му надежда да парира Янагисава, да доживее, за да стане следващият шогун и да запази режима под свой контрол. Колко крехка беше сламката, за която трябваше да се хване! Прииска му се да се свие под завивката и да заплаче, чувстваше се толкова млад, безпомощен и самотен.

Но вместо това положи ръце на диафрагмата си, затвори очи и започна медитация с дълбоко дишане. След дълга борба да премахне тревожните си мисли, най-сетне започна да се чувства по-спокоен и му се приспа.

В този миг го разтърси внезапен шум. Отвори стреснато очи. Чу промъкващи се стъпки и приглушени викове отвън.

* * *

Около черната снага на замъка Едо се вихреха бурни ветрове. Разкъсани облаци се мятаха по нощното небе и разсичаха луната. Дърветата около резиденцията на наследника се поклащаха и шумоляха. Под постройката, от решетката, която затваряше фундамента, се виждаше дим. Ромбовидните отвори между дървените летви блестяха в оранжево от огнени светлини. Чуха се бързи стъпки, докато една неясна фигура бягаше в тъмнината.

25. ГЛАВА

Настойчив звън събуди Сано. Мирис на дим се промъкна в съненото му съзнание. Двамата с Рейко скочиха в постелята.

— Това е пожарната камбана — възкликна Рейко. Тя изпълзя от леглото и изтича към врата, викайки: — Масахиро!! Акико!!

Сано вече бе на крак и отваряше шкафа. Извади кожените си противопожарни дрехи, измъкна и тези на Рейко, после облече своите.

— Пожар! Пожар! — викаха Масахиро и Акико, докато бягаха от стаята си.

Вече бяха облечени в противопожарни костюми, дълги плащове с качулки и визьори с маски за лицата, с високи до коляно ботуши. Пожарите бяха едно от най-ужасните природни бедствия, доста обичайни за Едо. Пожарът, който бе започнал при земетресението, бе причинил по-голямата част от разрушенията. Всеки беше подготвен, включително и децата. Сано чу виковете на стражите и слугите. Той изпрати семейството си да се присъедини към евакуацията от къщата, обиколи я, за да се увери, че вътре не е останал никой и едва след това излезе на верандата. Там го пресрещна детектив Маруме.

— Пожарът е ето там — посочи му той.

Западното укрепление на втората тераса на замъка бе погълнато от дим, който просветваше с ужасяващо оранжево сияние и се издигаше на талази нагоре по хълма. Камбаната звънеше, без да спира. Викове и стъпки отекваха през целия замък, докато се мобилизираха противопожарните бригади. Носеше се пепел, хвърчащите й из въздуха частици блестяха като светулки.

— Това е резиденцията на наследника! — каза Сано.

Той организира група хора да пази имението и събра екип, с който тръгна, за да помогнат за потушаването на пожара.

— Внимавай! — извика Рейко, докато Сано, Маруме, Масахиро и техният екип се втурна извън вратата.

Пасажите бяха претъпкани с войници, облечени в противопожарни дрехи, бързащи нагоре по хълма, за да спасят наследника на шогуна. Те носеха кофи, брадвички и дълги пръти с кука в единия край. Групата на Сано се присъедини към общия поток. Когато пристигнаха до оградения от зидове двор, резиденцията вече се бе превърнала в маса от ръмжащи, пукащи пламъци. От прозорците се кълбеше дим. Керемидите падаха от покрива като снаряди. Сред дърветата, храстите и по тревата също горяха по-малки огньове. Дворът бе пълен с хора, които се щураха насам-натам и наблюдаваха избухналия ад.

— Защо не гасят? — попита Масахиро, от чието лице се виждаха само очите между визьора и маската.

Сано и Маруме си проправиха път през тълпата.

— Какво става? — надвика Сано звука на биещата камбана.

— Кладенецът е запушен — каза някой. — Няма вода.

— По дяволите! — извика Маруме.

Сано изтича до резиденцията и се сблъска с един пожарникар.

— Йошисато излезе ли? — попита го той.

— Не сме го виждали. Къщата беше цялата в пламъци, когото стигнахме тук. Може би все още е вътре.

Сърцето на Сано се сви. Нямаше значение дали Йошисато е измамник, нямаше значение, че е син на заклетия му враг. Той беше човешко същество, чийто живот бе в опасност. Спусна визьора над очите си, извади кожените ръкавици от джоба на плаща си и изтича към входа. Пожарникарите, въоръжени с прътове с куки, бяха съборили вратата.

— Не влизайте — извикаха му те.

Вътре пламъците облизваха целия коридор. Колоните се олюляваха, стените се огъваха навътре. Дим и горещина блъснаха Сано в лицето. Той отскочи назад. В отчаяно желание да спаси Йошисато изтича до кладенеца, за да види дали няма да може да го отпуши. Четирима пожарникари се бяха навели над кръглата, обградена с каменна зидария дупка в земята. Оттам се показа една глава. Пожарникарите издърпаха другаря си навън. Той държеше в ръцете си един голям, мокър бял юрган.

— Това беше потопено вътре.

Някой предумишлено бе запушил кладенеца. Сано нямаше време да се пита кой и защо. Мъжете бързо оформиха редица между кладенеца и резиденцията. Сано, Маруме и Масахиро заеха местата си в нея. Пълни кофи се подаваха от ръка на ръка. Водата пращеше в пламъците. Сред дима засъска пара. Празните кофи се връщаха обратно по редицата, а пълните се носеха напред в непрестанен цикъл. Маруме изглеждаше така, сякаш може да работи вечно, но Сано се потеше силно под кожените дрехи. Ръцете започнаха да го болят. Двамата с Масахиро излязоха от редицата и други заеха местата им. Огненият ад продължаваше да беснее. Покривът рухна с мощен трясък сред фонтан от въглени. Пожарникарите започнаха да бутат конструкцията и да я трошат на части. Камбаната спря да звъни, когато пламъците стихнаха.

Ушите на Сано писнаха от внезапната тишина. Всички застинаха, изтощени, онемели, взиращи се в руините. Струйки влажен дим се вдигаха от купчините обгоряло дърво. Прашинките продължаваха да проблясват. Земята беше покрита с черни купчини сажди, въздухът пареше от пушека.

Капитанът на пожарната бригада и помощниците му се пръснаха в руините да търсят оцелели.

— Няма как вътре да има някой оцелял — промърмори Маруме.

Въпреки че мислеше същото, Сано се присъедини към претърсването. Докато мяташе настрани греди, дъски и керемиди, които все още пареха, той откри първия труп. Беше обгорял и черен. От разкъсаната плът стърчаха кости. Органите в коремната кухина се бяха превърнали в отвратителна, черна каша. Очните ябълки зееха в черепа, чиито зъби бяха оголени в ужасяваща усмивка. На Сано му се повдигна. Всмукна въздух през маската на лицето си. Прилоша му от миризмата на овъглена плът.

Пожарникарите извикаха, че са открили още трупове. Бяха общо четири.

— Йошисато живееше тук с трима телохранители. Това са всички.

Настана тишина. Духаше силен, пронизващ вятър и хвърляше пепел върху спасителите, навели глави в отчаяние. Сано си спомни за Йошисато, на турнира по бойни изкуства, толкова жив и толкова борбен. Сега нямаше да му се налага да решава дали да приеме предложението му. Йошисато никога нямаше да създаде коалицията, за която мечтаеше.

А неговото собствено желание се бе изпълнило по най-ужасяващия начин. Йошисато нямаше да стане шогун.

Макар и доволен, че режимът е спасен от измамата, Сано беше и ужасен. Той би предпочел Йошисато са стане шогун, вместо да умре така мъчително. Съжаляваше за младежа, когото харесваше и уважаваше, напук на здравия си разум. Така много му се искаше събитията да бяха приели различен обрат.

Но къде беше Янагисава?

В този момент Сано не можеше да се зарадва на факта, че Янагисава току-що е изгубил контрола си над режима. И той беше баща и не можеше да ликува от това, че друг баща е загубил детето си, без значение, че Янагисава му бе враг, без значение, че Янагисава се бе отказал от сина си, за да го даде на шогуна.

Пожарникарите стояха и си говореха сред руините.

— Защо нощната стража не е забелязала пожара и не е мобилизирала всички?

— Защо къщата изгоря толкова бързо?

— Защо някой е хвърлил юргана в кладенеца точно тази нощ?

Ужасно подозрение тласна Сано към пожарникарите. Маруме и Масахиро го последваха.

— Мислите ли, че пожарът не е бил инцидент?

— Прилича на палеж — мрачно каза капитанът.

Сано, Маруме и Масахиро размениха тревожни погледи. Ако е било палеж, Йошисато е бил убит. Това щеше да повлече ужасяващи последствия.

Сано се огледа. Мъжете в тълпата бяха махнали качулките си. Потните им лица лъщяха на светлината на настъпващата зора. Сано разпозна сред тях армейски офицери и чиновници от замъка; никой нямаше по-висок ранг от него. Висшите служители вероятно бяха останали далеч от пожара, защото не искаха да рискуват живота си или да ги държат отговорни, ако Йошисато умре. Сано трябваше да поеме контрола.

— Преди да кажете на шогуна, че пожарът е възникнал вследствие на палеж, трябва да намерим доказателства — каза той на капитана. — Вие потърсете свидетели. А аз ще претърся района.

Капитанът се насочи към тълпата. Сано започна да обикаля заедно с Маруме и Масахиро.

— Какво търсим? — попитата Масахиро.

— Всичко, което изглежда неестествено за това място.

Сано ровеше из опърлените храсти до руините. Изпод третия храст измъкна метална кофичка, от тези, в които слагат въглени за запалване на лули. Кофата беше празна, но вътре имаше пепел. Сано откри и празен керамичен съд и вързоп парцали. Подуши ги. Миришеха на керосин.

Обикновено изпитваше възторг, когато откриеше улики при разследвания за убийство. Този път обаче не можеше да изпита друго, освен огромна тревога, когато взе кофата, буркана и парцалите, за да ги покаже на капитана. В този миг се чу силен вик.

— Йошисато! Къде е той? — крещеше Янагисава, докато минаваше през портата с ескадрон войници. Ярките цветове на пищните му, рисувани копринени одежди бяха в крещящ контраст с трагичната сцена. Когато видя изгорелите руини, се олюля и спря. Ужасът изцеди цвета от лицето му.

— Какво се е случило?

* * *

Никой не отговори. Янагисава видя как мъжете в противопожарните плащове се взират в него. Лицата им бяха изкривени от изтощение и отчаяние. Янагисава започна да обикаля из тълпата и да търси сина си.

— Йошисато! Йошисато! — крещеше той с нарастваща настойчивост.

Отвърна му само ехото на собствения му глас. Той прочете ужасната новина на лицата на хората кран него. Заклатушка се към руините, високите подметки на сандалите му се плъзгаха в локвите. Скръбта се надигна в душата му като цунами, което изригва под водата, когато на дъното на океана избухва вулкан. Обгорелите дъски разкъсваха дрехите му, докато се катереше през тях. Нощта беше зловещо тиха. Вятърът бе стихнал. Тълпата го гледаше безмълвно. Той за малко не стъпи върху първия труп.

Изпищя и отскочи от ухиления, натрошен скелет, покрит с почерняла плът. Изпълзя през начупените керемиди, които режеха ръцете и коленете му, и откри още три изгорели, сгърчени тела. Не можа да разпознае никого. Те дори не приличаха на хора! Янагисава отчаяно се съпротивляваше на реалността и не искаше да повярва, че един от тях е Йошисато, но умът му бе направил ужасяващото изчисление. Четири трупа. Йошисато и телохранителите му. Всички бяха загинали. Йошисато беше мъртъв.

Замайващо, смазващо чувство обхвана Янагисава, докато коленичеше сред отломките. Преди петнадесет месеца Йоритомо беше умрял от насилствена смърт. А тази нощ — и Йошисато. Янагисава вече бе загубил един син. Сега губеше още един, заедно с възможността да завладее режима. Надеждата му да управлява Япония чрез Йошисато се бе изпарила в дима, който беше видял, яздейки към замъка Едо. Но загубата на тази надежда изглеждаше нищожна в сравнение с мъката, която изпитваше за Йошисато.

Неговият дързък, арогантен, вечно противоречащ, твърдоглав син.

Неговият син, който той така обичаше, въпреки всичките му усилия да го наказва и отблъсква, въпреки че знаеше колко уязвим го прави тази обич.

Янагисава не предполагаше, че може да има нещо, което да го нарани толкова, колкото смъртта на Йоритомо, която го бе потопила в безкрайна бездна от скръб. Но ето че смъртта на Йошисато се бе оказала дори още по-голяма трагедия. Милият, послушен, предан Йоритомо изобщо не можеше да се сравнява с Йошисато. Йошисато беше специален. Един ден би могъл да стане велик мъж. Смазан от скръб, Янагисава заплака.

Вече нямаше да има възможност да се помири с Йошисато. Той бе умрял с омразата в сърцето си към него.

Всяко изхлипване разкъсваше кървяща рана вътре в Янагисава. Не го беше грижа кой го гледа. Проклинаше себе си. Да не беше ходил на банкета тази вечер, който даде, за да поддържа връзките със съюзниците си и за да подсили тяхната политическа подкрепа. Да беше убедил Йошисато да дойде с него! Но Йошисато настояваше да остане сам през тази нощ. Да не беше го оставял сам! Как му се искаше да е бил тук, за да го предпази!

Мисълта за собствената му вина беше твърде мъчителна, за да я понесе. Янагисава не можеше да понесе и мисълта, че Йошисато или телохранителите му небрежно са оставили някоя запалена лампа прекалено близо до хартиената стена и че Йошисато е станал жертва на нелеп инцидент.

Янагисава се изправи, гледайки свирепо срещу мъжете в тълпата.

— Кой допусна това да се случи!?

Не последва отговор. Янагисава подуши страх, остър, като пушека във въздуха. Хлипанията му секнаха, тъй като инстинктът му нашепна, че когато една оспорвана личност умре от неестествена смърт, много е вероятно да става дума за убийство. Янагисава избърса очи с ръкава си. Погледът му скачаше от лице на лице, после спря на трима души, застанали заедно до един храст.

Сано, с телохранителя му Маруме и синът му Масахиро.

Янагисава гледаше Сано като през завеса от скачащи пламъци. Той се устреми към триото. Сано и Маруме пристъпиха с тревожни лица.

— Какво правиш ти тук? — попита Янагисава с глас, пълен с омраза.

— Дойдохме да помогнем за потушаването на пожара — каза Сано, — но беше много късно. Съжалявам.

— Как смееш да се преструваш, че съжаляваш за смъртта на Йошисато! — Янагисава не му даде време да отговори. — Какво е това в ръцете ти?

Сано изненадано погледна към предметите, които държеше в ръцете си, сякаш ги беше забравил.

Тълпата чакаше. Тишината беше толкова пълна, че Янагисава чуваше слаби, далечни викове и трясъци на тояги от някаква кавга в града.

— Пожарът е бил резултат на палеж. Намерих това под онзи храст. — Сано вдигна металната кофичка, парцалите и керамичния буркан. — Бурканът и парцалите миришат на керосин. Подпалвачът ги е оставил там.

Янагисава се ужаси от мисълта, че Йошисато е спял невинно, докато някой е подпалил къщата му. Беше толкова разярен, че едва можеше да говори.

— Не можеш да ме заблудиш! Ти самият си ги донесъл. Опитваше се да ги разкараш оттам, преди някой друг да ги открие. Ти си подпалвачът!

— Не съм. Това е нелепо! — Сано изглеждаше покрусен и объркан.

— Ти не искаше Йошисато да стане следващият шогун. Ти се опита да докажеш, че той не е син на шогуна и се провали, затова го уби!

— Не съм запалил аз пожара! Не се опитвам да те заблудя! — каза Сано, този път вече ядосан. — Веднъж поне в живота си осъзнай, че не аз съм виновен за всички лоши неща, които ти се случват. Дойдох тук едва след като всичко бе обхванато от пламъци.

— Така е — каза Маруме. — Аз бях с него.

— Млъквай! — Янагисава беше сигурен, че Сано е виновен и че е прибягнал до убийство, за да осуети домогването на Янагисава до властта, а жертвата бе Йошисато.

— Кладенецът беше запушен — каза Сано. — Пожарникарите подозират палеж. Аз започнах разследване. Това са уликите, които открих.

— Никакви лъжи повече! — Янагисава грабна кофата, парцалите и буркана от ръцете на Сано. — Арестувайте го! — каза той на войниците си и отново се обърна към Сано. — Размина ти се за смъртта на Йоритомо. Няма да оставя да ти се размине за Йошисато.

* * *

Сано остана като гръмнат от внезапната размяна на ролите. Преди миг Янагисава беше неговият главен заподозрян за убийството на Цурухиме. Сега Сано беше заподозрян за убийството на Йошисато.

Той бе търсил доказателство, че Янагисава е виновен. Сега бе хванат с улика, оставена от подпалвача. Сано съзнаваше колко виновен изглежда. Съзнаваше и че престъплението, в което той е обвинен, е много по-сериозно от това, което той смяташе, че е извършено от Янагисава.

Да заразиш дъщерята на шогуна с шарка, беше нещо съвсем нищожно в сравнение с това да изгориш сина на шогуна. Досегашните проблеми на Сано бяха нищо в сравнение с тези, пред които се изправяше сега. Войниците тръгнаха към Сано.

— Правиш грешка — каза той на Янагисава. — Ако обвиниш мен за пожара, истинският подпалвач ще се измъкне.

— Аз хванах истинския подпалвач — отсече Янагисава с отмъстително злорадство.

Сано разбра, че той наистина го вярваше, и много се разтревожи. Докато войниците го хващаха, от тълпата се надигна врява. Всички се развълнуваха, като видяха, че кръвната вражда между Янагисава и Сано най-сетне е стигнала кулминацията си. Сано се дърпаше и яростно се съпротивляваше на ареста.

— Пусни баща ми! — извика Масахиро и се хвърли към войниците.

Маруме се втурна да защитава Сано. Същото направиха и другите подчинени на Сано. Но никой от тях не бе взел меча си, защото можеха да попречат на гасенето на пожара. Те се сборичкаха с войниците. Масахиро удряше с юмруци и риташе. Сано, приклещен в средата, видя, че войниците на Янагисава вадят мечовете си.

— Давай, Сано сан! — изкрещя Янагисава, стигнал до истерия от скръб и ярост. — Бий се. Дай ми повод да убия веднага теб и сина ти.

— Спрете! — извика Сано. Той спря да се бори. — Предавам се!

— Не! — каза Масахиро.

Тълпата започна да дюдюка. Едно от най-позорните неща, които един самурай можеше да направи, бе да се предаде. И това дълбоко засрами Сано. Но трябваше да се предаде, вместо да се бие невъоръжен и да види как убиват сина му.

— Правете това, което ви казвам! — нареди той на Масахиро, Маруме и войниците си.

Те неохотно отстъпиха.

— Прибери се у дома — извика Сано на Масахиро, докато войниците на Янагисава го влачеха. — Кажи на майка си какво се случи. Кажи й да не се тревожи.

— И той каза това, което се надяваше да е истина, но знаеше, че не е: — Всичко ще бъде наред.

26. ГЛАВА

Войниците на Янагисава заключиха Сано в кулата на часовите. Той чакаше сам в голата стая със студени каменни стени. По керемидите на покрива заромоли дъжд. Студеният въздух вледени потта му под огнезащитния плащ, който все още носеше. Той стоеше до прозореца и наблюдаваше как над Едо изгрява зората.

Нима това беше последната му сутрин?

Какво щеше да се случи със семейството му?

Опита се да измисли как да се измъкне от тази опасна ситуация, но зад стоическата фасада умът му беше като циклон от отчаяние. Единственото, което можеше да направи, бе да чака.

Най-накрая войниците на Янагисава дойдоха, за да го съпроводят по хълма по закритите пасажи, а после го поведоха през шибащия дъжд към двореца. Там, на подиума в приемната зала, бе коленичил шогунът, а Янагисава седеше от дясната му страна. Четиримата членове на Съвета на старейшините бяха коленичили по двама, едни срещу други на горно ниво на пода, непосредствено под подиума. Покрай стените стояха стражи. Войниците блъснаха Сано на колене на долното ниво на пода. Мокър до кости, треперещ от студ, той вдигна лице към висшестоящите.

— Добре ще е, ъъъ, да има сериозна причина за свикването на това събрание в толкова ранен час — каза шогунът.

— Има. — Гласът на Янагисава беше прегракнал от плач, кървясалият му поглед беше твърд и искрящ сякаш сълзите го бяха превърнали в нажежено желязо. — Сано ще ви каже какво се случи тази нощ.

Сано погледна старейшините. Те гледаха в пода — вече знаеха. Янагисава бе определил Сано за приносител на лошата вест, която никой не искаше да поднесе на шогуна. Сано не можеше да не се възмути от тази несправедливост. На всичкото отгоре изпитваше и тежко чувство на вина. Той беше хулил Йошисато; той не бе успял да спаси Йошисато. Последното нещо, което би искал да направи за него, беше да съобщи факта за неговата смърт.

— Имаше пожар в резиденцията на наследника — започна той.

Очите на шогуна се разшириха от страх.

— Йошисато…?

— Съжалявам, Ваше Превъзходителство — каза Сано. — Йошисато… не оцеля.

Шогунът ужасено се отдръпна назад. Грозна, доволна усмивка се появи на лицето на Янагисава.

— Не. Не може да бъде. — Шогунът се разтрепери и като обезумял започна да се оглежда из стаята. Но никой не опроверга Сано и той изви: — Клетото, скъпо момче! — После избухна в сълзи. — Ъъъ, какъв ли ужас е изживял!

Колкото и да бе разстроен от нещастието, което причиниха думите му, и от страха за собствения си живот, Сано не можеше да не се учуди как възприема шогунът смъртта на Йошисато.

— Той беше такъв прекрасен млад човек! Защо трябваше да бъде покосен в зората на живота си? Каква трагедия!

И шогунът се просна на подиума и продължи да плаче.

Сано бе очаквал да бъде разтревожен най-вече за самия себе си, както при смъртта на дъщеря му. Този път обаче той оплакваше Йошисато, а не разрушаването на собствения му свят. Йошисато беше, както Сано вече бе започнал да се убеждава, наистина специална личност.

— Моят син! Толкова много го обичах! — Шогунът хлипаше толкова силно, че едва си поемаше дъх. — Имах го само за, ъъъ, толкова кратко време. А сега той си отиде!

Сано не знаеше шогунът някога да е обичал някого. Искрената му скръб накара Сано да се чувства още по-виновен. Янагисава го гледаше с перверзно удоволствие. Шогунът се надигна на лакти. Гневът изплува на повърхността над скръбта му. Погледът му спря на кожените одежди на Сано.

— Защо не загаси пожара? Защо не спаси Йошисато?

— Опитах се. — Сано още чувстваше горещия рев на пламъците, изскачащи през вратата. — Но беше твърде късно.

— Той е запалил пожара — каза Янагисава, изпълнен с възмущение.

— Не може да е истина! — Шогунът зяпна към Сано. — Ти си убил сина ми?

— Не — яростно каза Сано. — Дворцовият управител Янагисава греши.

— Той лъже. Ето уликите, които е оставил — Янагисава се пресегна зад себе си и извади металната кофичка, парцалите и буркана.

— Те не са мои — каза Сано.

Шогунът взе покритата с пепел кофа с тънките си пръсти и намръщи нос, като подуши парцалите.

— Какво е това?

— Бурканът, който Сано е използвал, за да пренесе керосин до резиденцията на наследника — каза Янагисава. — Той е занесъл и въглени в тази кофа. Запалил е парцалите и ги е използвал, за да подпали и къщата. — В гласа на Янагисава кънтеше убеденост. През последните няколко часа той бе затвърдил увереността си, че Сано е убил Йошисато.

— Изобщо не съм ги виждал, преди да загасим пожара! — настоя Сано, взирайки се в старейшините. Те го гледаха подозрително. Или Янагисава ги бе убедил, че той е виновен, или се страхуваха да му се противопоставят. — Аз разследвах пожара. Открих ги под един храст.

— Ти се опитваше да ги измъкнеш, за да не ги открие някой друг. Но аз те хванах! — Янагисава се обърна към шогуна. — Сано не искаше Йошисато да наследи диктатурата. Той се опита да го дискредитира, но се провали. Затова го подпали и го уби.

— Не! — извика отчаяно Сано. — Не е така, както изглежда!

— На мен ми изглежда, че си убил сина ми! — Гласът на шогуна беше станал писклив от обхваналата го истерия. Той грабна металната кофа, изправи се тромаво на крака, смъкна се от подиума, после се заклатушка към Сано. — Защо? Защо го направи?

Шогунът беше обвинявал Сано погрешно в много злодеяния, но никога в нещо толкова сериозно. Сано заговори с настойчива страст.

— Не съм запалил аз пожара. Ваше Превъзходителство ме познава от четиринадесет години. Вие знаете в сърцето си, че аз никога не бих направил подобно ужасно нещо!

— Не му вярвайте! — изкрещя Янагисава. — Сано завиждаше на Йошисато. Защото иска той самият да управлява Япония. Йошисато му се изпречи на пътя. И той се отърва от него, като го уби най-хладнокръвно.

— Убиец! Предател! — Шогунът замахна с кофата срещу Сано. Острият й метален ръб удари слепоочието му. — Проклинам те! — Той го удари отново, и отново.

Ударите попадаха в скулите, в носа и в устата на Сано. Той си спомни как удряше Хирата, който бе стоял, без да се съпротивлява. Сега Сано търпеше обидата и болката, докато шогунът го удряше по гърба и гръдния кош. Негов дълг бе да понесе наказанието, независимо дали бе незаслужено, без да отвръща на ударите. През кръвта, която капеше в очите му, Сано видя как Янагисава го наблюдава ликуващо, с ненаситна стръв. Пътят на война изискваше кураж, когато те нападат. Сано нямаше да се посрами и да моли за милост.

Най-накрая шогунът отстъпи от него. Той пусна кофата, изпълзя на подиума, останал без дъх и напълно изтощен. Главата на Сано туптеше. Усещаше кожата на лицето си като вкочанена, опъната над болката отдолу, сякаш цялото му лице се бе превърнало в един огромен мехур. Разтревожените лица на старейшините бяха като огледала, които му казаха колко ужасно изглежда. Янагисава се наслаждаваше на раните му, но явно бе разочарован от това, че наказанието бе свършило толкова бързо.

Шогунът махна с ръка към Сано.

— Махнете този, ъъъ, боклук, от очите ми.

— Нещо се счупи в Сано. Това беше бентът, който сдържаше най-скритите му мисли и чувства. Сега те се изляха в отровен черен потоп. Той често се бе ядосвал на шогуна заради глупостта, егоизма, несправедливостта и слабостта му, но онзи гняв бледнееше в сравнение с яростта, която чувстваше сега. Често изпитваше омраза към шогуна заради обидите, заплахите и жестокото му отношение към него. Но сега раненото му тяло се бунтуваше срещу цялото това наказание, което умът му го принуждаваше да приеме в името на Бушидо. Цялото му съчувствие към шогуна изчезна, докато накрая стигна отвъд точката, в която можеше да понася постоянното изпитване на честта си, или да оправдава насилието на шогуна спрямо него. В него се надигна свирепа омраза, която всеки миг можеше да изскочи като диво животно от клетка.

— Ще закарам Сано на плаца за екзекуции. — В гласа на Янагисава звучеше ликуване, защото след толкова много години той най-сетне бе победил врага си, но и съжаление, че вече не е останало нищо друго, което да причини на Сано, освен да му откаже почетна смърт чрез ритуално самоубийство. Той се изправи и махна на войниците. — Ще го предам на палача да го обезглави и да набучи главата му на кол до моста Нихонбаши.

Сано знаеше, че това е последният му шанс да се защити, но не можеше. Беше толкова погълнат от омраза към шогуна, омраза, която превишаваше в пъти тази, която чувстваше спрямо Янагисава. Той често му бе причинявал големи злини и неправди, но му се разминаваше само защото шогунът му позволяваше. Ако заговореше, Сано нямаше да успее да каже нещо умно, което да го оправдае. Разбунтуваното му тяло щеше да поеме контрола над езика му, който умът му винаги бе успявал да сдържи. Щеше да каже точно това, което си мислеше за шогуна.

Ти, немощно малко човече, размахваш немощната си малка ръка, за да осъдиш твоя невинен, лоялен васал и изпращаш други хора да вършат мръсната ти работа!

Войниците тръгнаха към Сано. Техните обичайно безстрастни лица се бяха изкривили от вълнение. Те разбираха, че това е историческо събитие и бяха развълнувани, че са част от него. Шогунът гледаше с отворена уста и празен поглед. Сано знаеше какво означава това: той подозираше, че има нещо гнило, но не му се искаше да се разправя с това и предпочиташе да не се опитва да го разбере. Сано се взираше в него с горчива ненавист.

Ти всъщност не си толкова тъп! Ти избираш да си тъп! По-лесно е да оставиш Янагисава да узурпира властта ти, отколкото да се напънеш малко.

— Почакайте — рече единият от старейшините. Беше Като Кинхиде. Той имаше плоско лице с жилава кожа, подобно на маска с прорязани цепки за очите и устата. Войниците спряха. — Да не прибързваме толкова.

— Как изобщо нещо би могло да е прибързано, когато става дума за наказването на престъпника, който е убил наследника на шогуна? — Янагисава беше вбесен от факта, че неговият съюзник се опитва да отложи триумфа му над Сано.

— Трябва да сме сигурни във вината на Сано сан — каза Като.

— Милостиви богове, аз го хванах с уликите!

Намеси се още един старейшина.

— Някой всъщност видял ли го е да запалва пожара?

— Знам, че го е направил той — ядосано каза Янагисава. — Как смеете да ми се противопоставяте!

Сано съзнаваше, че трябва да се вкопчи в шанса да превърне старейшините в свои съюзници, но вниманието му бе фокусирано върху занемелия, привидно разсеян шогун. Събуди се жалко подобие на диктатор!

— Ние не ти се противопоставяме — побърза да се намеси и третият старейшина. — Ние просто мислим, че трябва да проявиш малко внимание.

— Внимание? — Янагисава произнесе думата така, сякаш беше чуждестранна или мръсна. — Защо?

— По-късно — каза Като, поглеждайки предупредително по посока на шогуна.

Сано знаеше, че старейшините не искат да говорят за политическа стратегия в присъствието на шогуна. Диктаторът използва този момент, за да избухне в нов изблик от сълзи. Хлипането му заглуши полутоновете на разговора, които не искаше да чува. Сано не се интересуваше от опасенията на старейшините, че смъртта на Йошисато може да доведе до промяна в баланса на силите в негова полза и че със сигурност се колебаят да предприемат действия срещу него. Той беше прекалено потънал в презрението си към шогуна. Лоялността му към неговия господар се бе сринала. От нейните руини се надигна непреодолим импулс, вкоренен в самурайската му кръв — желание за мъст.

— Искам Сано да бъде екзекутиран веднага! — Янагисава думкаше с юмруци по подиума.

Дори и непосредствената перспектива за собствената му смърт не можеше да разсее Сано от желанието му да си отмъсти за злините, които шогунът му бе причинил. Дясната му ръка се стисна под кожения плащ. Пръстите му се пресегнаха за меча, който бе оставил вкъщи.

— Отхвърляме решението ти — каза Като. И той, и другите старейшини изглеждаха изплашени, но решителни.

Сано съзнаваше, че старейшините заплашват да се откажат от предаността към Янагисава, ако той не им сътрудничи. Той игнорира още една възможност да ги спечели на своя страна, докато преценяваше разстоянието между себе си и подиума. Дали щеше да успее да докопа шогуна, преди стражите да го спрат?

Янагисава поклати глава, сякаш не можеше да повярва на това, което чува, и вдигна ръка нагоре.

— Какво искате да направя?

— Следвай стандартната процедура — каза Като.

Другите старейшини кимнаха. — Изправи Сано на процес, както всички други обвинени престъпници.

Нямаше да му струва кой знае какви усилия да удуши шогуна. Пръстите на Сано се свиха. Почти усещаше повехналата плът на шията му, чуваше как крехките му кости пукат и се трошат.

Янагисава изгледа старейшините с пламтящи от ярост очи.

— Проклети да сте!

Изглеждаше разкъсан между необходимостта да запази съюзниците си и желанието да пролее кръвта на Сано веднага, на момента.

— Поставете го под домашен арест — каза той на войниците си.

Когато някой самурай бъдеше обвинен в престъпление, го затваряха в дома му, вместо в тъмницата на Едо — привилегия на тяхната класа. Но Сано не и можеше да оцени отлагането на присъдата си, шанса да спаси живота си. Докато войниците го извеждаха от стаята, той осъзна колко скверни са мислите му.

Ако беше убил господаря си, вече нямаше да заслужава да се нарича самурай. Никога нямаше да може да възстанови честта си след подобно нарушаване на Бушидо. И все пак, разгневеното създание, в което се бе превърнало тялото му, още жадуваше за възмездие.

Той погледна назад към шогуна, който ревеше с пълно гърло, напълно отдаден на отчаянието си. Двама войници хванаха Сано за ръцете така здраво, че пръстите им се забиха болезнено в плътта му. Той се зарадва на това — то беше единственото, което го спря да убие шогуна.

27. ГЛАВА

Рейко стоеше на верандата в имението им заедно с Масахиро и детектив Маруме. Те чакаха тук от часове, откак двамата бяха донесли новината за пожара, за смъртта на Йошисато и за ареста на Сано. Храмовите камбани удариха обедния час. Рейко гледаше как дъждът капе от стрехите и пълни локвите във вътрешния двор. Тя бе обвила ръце около корема си, за да предпази детето вътре, и цялата трепереше.

— Трябва да влезеш в къщата, майко — каза й Масахиро.

— Не, добре съм.

Тя се молеше Сано да се прибере у дома, но страхът й растеше с всеки миг, който изминаваше. Тя знаеше, че той не е направил това ужасно нещо, но кой друг би повярвал, че е невинен? Нима вече беше осъден на смърт и екзекутиран! Рейко се опита да се успокои, за доброто на бебето, но сърцето й биеше толкова бързо, че тя се почувства замаяна и отмаляла.

— Съпругът ви ще се справи с това — несигурно каза Маруме.

— Аз ще изляза на улицата да видя дали идва — за десети път повтори Масахиро.

И той отново изтича под дъжда, шляпайки направо през локвите. На верандата дойде Акико.

— Мамо, какво правиш?

— Чакам баща ти — каза Рейко.

— Защо?

— За да го поздравя, когато се върне.

Рейко не искаше да разстройва Акико.

— Къде е той?

— На работа — бодряшки каза Маруме и разроши косата на Акико. — Млада госпожице, задавате прекалено много въпроси.

Рейко изведнъж получи ужасяващо видение на мъртвото тяло на Сано, носено към къщата.

— Акико, влизай вътре.

— Майко!

Масахиро дойде тичайки, с потъмняло от мъка лице.

Дъхът на Рейко секна, сърцето й спря. Петима войници вървяха след него. Те придружаваха мъж, облечен в мръсен кожен противопожарен плащ. На пръв поглед тя не разпозна в него Сано. А облекчението, което изпита, след като го позна и видя, че е жив, незабавно се превърна в ужас. Лицето му представляваше маса от рани, тъмни синини и кръв. Очите му бяха подути и затворени. Двама войници го държаха за раменете, докато той се препъваше. Акико изпищя.

Рейко я хвана и извика на Масахиро.

— Прибери сестра си в стаята.

Масахиро повлече пищящото малко момиченце в къщата. Рейко се втурна към Сано, без да мисли за дъжда, който мигом я намокри до кости.

— Милостиви богове, какво се е случило?

Сано обърна глава към нея. Не можеше да говори. Войниците го бутнаха към Рейко. Той се препъна и политна върху нея. Тежестта му наруши равновесието й. Маруме хвана и двамата.

— Той е обвинен в убийството на Йошисато — каза единият от войниците. — Поставен е под домашен арест до съдебния му процес.

Повечето процеси завършваха с присъди, а тъй като сега жертвата бе наследникът на шогуна, този път със сигурност щеше да стане така. Рейко си забрани да мисли за това. Първата й задача сега беше да се погрижи за Сано.

— Да влезем вътре — каза тя е мек, спокоен тон, който използваше, когато децата бяха болни и тя се тревожеше, но се опитваше да го скрие. Сано се облегна на нея. Тя усещаше как тялото му трепери. Двамата с Маруме му помогнаха да изкачи стълбите.

— Свободни сте — каза Маруме на войниците.

Но някои от тях придружиха Рейко, Маруме и Сано в къщата.

— Охранявайте го! — нареди водачът им. — Пазете го да не избяга. Заключете неговите войници. Конфискувайте оръжието и парите.

Те плъзнаха из имението и поведоха войниците на Сано към казармените помещения. Маруме ги гледаше кръвнишки, докато двамата с Рейко отвеждаха Сано по коридора. Слугите зяпнаха от ужас, като видяха ранения си господар.

— Разстелете леглото ни — извика им Рейко. — Донесете гореща вода и чисти дрехи. Доведете лекар.

Те хукнаха да изпълнят нарежданията й. В спалнята Рейко и Масахиро поставиха внимателно Сано на дюшека.

— Моля те, дръж под око онези войници — каза тя на Маруме и той излезе.

— Кой ти направи това? — попита Рейко съпруга си.

Сано не отговори. Седеше и силно трепереше.

Тревогата на Рейко нарасна.

— Къде другаде си ранен? Махни си дрехите, за да видя.

Той започна да се съблича, но ръцете му трепереха толкова силно, че Рейко трябваше да му помогне. Зарадва се, както видя, че по раменете и тялото му има само малки натъртвания. Коженият плащ го бе предпазил. Но от треперенето му се тресеше цялата къща. Дъхът му излизаше на пресекулки.

— Има ли някакъв друг проблем? — Гласът на Рейко трепереше от страх, че нараняванията може да са увредили ума му. — Можеш ли да говориш?

— Шогунът… Той… Го направи… — измънка Сано през ранените си кървящи устни. — … На мен.

Една прислужница се появи на вратата.

— Извинете, съжалявам, но докторът не иска да дойде.

Рейко разбра, че новината за Сано вече се е разпространила — докторът не искаше да помогне на човек, обвинен в измяна. Поне имаше опит от случаите, когато го бе наблюдавала да се грижи за Сано след други битки. Тя проми раните по главата му, намаза ги с лечебен балсам и сложи памучни превръзки върху най-лошите — една на лявата буза и друга на веждата. После внимателно повдигна клепачите му.

— Можеш ли да виждаш?

Сано кимна, треперейки. Рейко вдигна три пръста.

— Колко са?

— Три.

— Какво е името и рангът ти? Коя съм аз? Кажи имената на децата си.

Сано даде правилни отговори, накъсани от треперенето му. Умът му очевидно не беше повреден.

— Защо трепериш? — попита го Рейко.

Той не отговори. „Сигурно беше реакция на травмата“, помисли си Рейко. Тя го сложи да полегне и му постави възглавница под врата, после го зави с одеяло и постави билкови лапи на подутите му очи.

Вътрешното му състояние явно беше много по-тежко от раните му.

Шогунът, който мразеше насилието, зверски бе пребил Сано. Сигурно бе повярвал, че той е убил неговия наследник. Рейко коленичи до Сано.

— Какво точно се случи? — Тя трябваше да знае всичко, независимо колко ужасно бе то.

Сано със запъване й разказа цялата история. Рейко слушаше, вбесена от несправедливото обвинение и разстроена от опасното положение, в което бе изпаднал съпругът й. Единственият лъч на надежда бе дошъл от настояването на старейшините да се следва официалната правна процедура, преди да го екзекутират.

— Имаме шанс да те спасим — каза Рейко. — Хайде да видим какво трябва да направим. — Сано отново изпадна в мълчание. Тя сграбчи ръката му. — Знам, че си обиден, но трябва бързо да измислим нещо! Янагисава ще ускори разследването. Нямаме време за губене!

— Мразя го.

Сано говореше с яростна страст, каквато Рейко не бе чувала досега в гласа му. Сега тя осъзна защо трепери. Беше от гняв и усилие да го овладее.

— Знам, аз също мразя Янагисава. — Цялата й ярост към техния враг се надигна в Рейко като гореща злъч. — След всички тези години на атаки срещу нас, накрая ни докара дотам, където искаше.

— Не Янагисава — каза Сано. — Аз мрази шогуна.

Рейко беше шокирана. Тя се втренчи в превързаното лице на съпруга си.

— Как можеш да кажеш подобно нещо? Той е твой господар.

За самурая господарят е бог, причината за неговото съществуване. Сано нададе сардоничен, невесел смях.

— Хубав пример за господар е той. Имаше смелостта да ме удря само защото не можех да се защитавам.

От години Рейко таеше критични мисли за шогуна, но никога не бе чувала такива от Сано. Тя беше просто жена, свободна да мисли каквото иска, стига да го пазеше за себе си. Но Сано бе длъжен да уважава шогуна.

— Ами Бушидо?

— Какво Бушидо? — Треперенето на Сано бе престанало, след като се отказа да сдържа емоциите си. Тялото му се отпусна. — След всички години на вярна служба на шогуна, след всичко, през което съм преминал, за да му угаждам, се стигна ето до това. — Ръката му посочи лицето му. — Пътят на война е просто извинение за шогуна, за да държи в страх васалите си винаги, когато поиска. Всички ние сме глупаци, защото преглъщаме това и го оставяме да му се разминава за обидите, които ни нанася!

Рейко осъзна, че насилието на шогуна бе променило съпруга й. Сано бе понасял заплахи и оскърбления преди, но това нараняване беше по-лично. Загубата на престиж беше най-лошото нещо, което може да се случи на един горд самурай, и в този смисъл Сано беше буквално съсипан.

— Иска ми се да не се бях захващал с разследването на убийството на Цурухиме — горчиво каза Сано.

— Не успях да докажа вината на Янагисава и никога няма да успея. Но по дяволите това!

Промяната в Сано ужаси Рейко не по-малко от факта, че бе поставен под арест за убийството на наследника на шогуна.

— Иска ми се да не се бях противопоставял на плановете на Янагисава и да не се бях опитвал да попреча на шогуна да остави диктатурата на Йошисато — каза Сано. — Ако не бях го направил, сега нещата можеха и да са различни, Йошисато можеше все още да е жив и аз нямаше да бъда обвинен в убийството му. Щеше да е много по-добре, ако просто бях оставил шогуна да си блъска сам малоумната, наивна глава.

Рейко почувства как я обхваща паника. Къде беше достойният самурай, за когото се бе омъжила? Очевидно шогунът бе тласнал Сано прекалено далеч.

— Тихо! — каза тя.

— Защо? Защото някой може да ме чуе и да ме докладва на шогуна? На кого му пука? — Сано отново се изсмя. — Аз вече фактически съм осъден на смърт.

— Няма да се предаваме — каза Рейко, разтревожена от фатализма му. В миналото, когато ги нападаха проблеми, Сано беше този, който я успокояваше и й даваше кураж, за да поддържат духа на семейството. — Ще се преборим и с това.

Сано лежеше скован и неподвижен като дърво. От лапите върху очите му капеше течност и се стичаше по бузите му. Изглеждаше така, сякаш плаче. Рейко си спомни сутринта след земетресението, когато за пръв и път видя разрухата на града. Сега чувстваше същата съкрушеност. В миналото тя и Сано винаги се бяха държали един за друг, като партньори, и индивидуалната им сила се умножаваше от сплотеността им. Но сега съпругът й, който някога се надигаше храбро срещу всяко предизвикателство, стоеше прекършен пред очите й. До известна степен виновно бе и земетресението. Сано бе работил денонощно с месеци, за да помага на оцелелите и да възстанови града. Освен това бе разрешил и един много труден казус за убийство, с което успя да предотврати гражданска война.

Никой човек не би могъл да понесе цялото това напрежение без никакви последствия.

А това, че шогунът го е пребил, беше прекалено голяма травма за Сано.

Рейко никога не се бе чувствала толкова уплашена или самотна в живота си. Сано, фундаментът на нейното семейство, беше рухнал като града при земетресението.

Тя чу стъпките на Масахиро в коридора. Сграбчи ръката на Сано и прошепна.

— Нито дума за това пред Масахиро!

Масахиро влезе в стаята и погледна тревожно към баща си.

— Татко!? Добре ли си?

Рейко ощипа ръката на Сано, за да му подскаже да не говори.

— Ще се оправи. Сега си почива. — Струваше й огромно усилие да запази хладнокръвие.

— Как е Акико?

— Добре е. Заведох я в кухнята и готвачите й дадоха малко сладкиши. Какво ще правим сега? — попита Масахиро.

Рейко пое тежката отговорност за съдбата на семейството си на своите крехки рамене.

— Ще разследваме смъртта на Йошисато.

— Разбирам. Ще открием кой е убил Йошисато и така татко няма да бъде наказан за смъртта му. — Масахиро не изглеждаше напълно успокоен. — Аз мога да потърся улики, но татко е под домашен арест, а и ти не трябва да излизаш навън.

Тези ограничения правеха още по-трудно спасението им.

— Нещата се промениха — каза Рейко. — Ние трябва да оневиним баща ти. Ако не го направим, всички ще умрем, включително и бебето. Просто ще се опитам да не правя нищо, което да ме натоварва физически.

Масахиро кимна и се замисли за момент.

— И двете деца на шогуна бяха убити за много кратко време. Възможно ли е двете убийства да са свързани?

— Възможно е.

Горда от интелигентността му, Рейко се почувства малко по-добре. Въпреки че Сано лежеше неподвижно, сякаш вече бе мъртъв, тя имаше Масахиро, който да го замести като глава на семейството. Имаше и детектив Маруме. Страхът й отстъпи и умът й се успокои достатъчно, за да го мобилизира в новото разследване.

— Но все пак, може да има и различни заподозрени.

— Кой би могъл да иска да убие Йошисато? — попита Масахиро.

Умът на Рейко се разрови в оплетеното кълбо от политически алианси, конфликти и мотиви.

— Мога да се сетя най-малко за двама души.

— Ако убийствата са свързани, тогава може би ще успеем да разкрием убийството на Йошисато, като разкрием това на Цурухиме — каза Масахиро.

28. ГЛАВА

Таеко плъзна вратата на стаята, отвори я и видя, че Масахиро бърза по коридора. Тръгна след него, но гласът на майка й я спря.

— Таеко! Къде си мислиш, че отиваш?

— С Масахиро — отговори й тя.

— А, не! — каза Мидори. — Връщай се обратно в стаята си.

— Но мамо, не знаеш ли, че Сано сан е под домашен арест? — Таеко не можеше да повярва, че майка й ще продължи да я държи наказана точно в този момент. — Казват, че е убил сина на шогуна.

— Кои са тези, които го казват?

— Прислужниците. Те говореха пред стаята ми. Мидори се намръщи раздразнено.

— Казах им да не клюкарстват. — Тя хвана Таеко за ръката. — Ела с мен.

— Но мамо, те казаха, че Сано сан ще бъде осъден на смърт, а също и всеки друг в тази къща. Чух с Масахиро и госпожа Рейко да разправят, че трябва да открият кой всъщност е убил сина и дъщерята на шогуна и да докажат, че Сано сан е невинен. Аз трябва да помогна. — Светът се разпадаше, а майка й се правеше, че всичко е нормално! — Не разбираш ли?

— Ти си тази, която не разбира. — Мидори завлече Таеко в стаята й. — Оставаш тук!

— Моля те!

Таеко трябваше да помогне на Масахиро не просто защото искаше той да я хареса. Сега това й се струваше глупаво. Тя трябваше да направи всичко, което може, за да спаси своето и неговото семейство.

— Ако напуснеш тази къща, няма да можеш да направиш нищо, освен да ме подлудиш и да ме накараш да се тревожа за теб.

— Но аз помогнах преди! Намерих улика!

— Това беше просто щастливо съвпадение.

— Но, мамо…

Мидори се наведе над Таеко и сложи ръце на раменете й.

— Погледни ме. — Таеко впери поглед в очите на майка си, които бяха пълни с тревога, безсилие и любов. — Знам колко лоши са нещата. Не се опитвам да ги омаловажавам. Но няма да допусна да бродиш из града и да се излагаш на опасност. — Тя пламенно прегърна Таеко. — Загубих баща ти. Няма да загубя и теб.

* * *

В двореца започваше бдението за Йошисато. Приемната зала бе претъпкана с правителствени служители, придворни дами, даймио и изтъкнати търговци. Те чакаха на опашка, за да поднесат съболезнованията си на шогуна, които седеше, потънал в сълзи, на подиума. До него беше ковчегът на Йошисато, овален дървен сандък, обвит в бял плат, качен на подставка. На олтар пред ковчега имаше свещи, димящи тамянови кадилници, дървена табела с името на Йошисато и негов портрет. Под подиума се бяха наредили свещеници в оранжеви раса и брокатни епитрахили и биеха тъпани и напяваха молитви.

Янагисава и госпожа Сомеко вървяха към двореца. Тя се облягаше на ръката му, препъваше се и хлипаше. Когато той й каза, че Йошисато е мъртъв, и Сомеко падна на пода и започна да пищи. Това беше преди повече от осем часа. Оттогава не бе спряла да плаче. Янагисава беше прекалено разстроен, за да може да понася и нейната мъка. Насилваше се да не й се ядосва. Тя беше майка на Йошисато и заслужаваше съчувствие. Освен това трябваше да се отнася предпазливо с нея.

Прислужниците й я бяха облекли и гримирали, но косата й вече беше напълно заплетена, защото не спираше да я скубе. Сълзите бяха набраздили бялата пудра на лицето и червения руж на бузите й, а те пък бяха изцапали тъмносивото й кимоно. Когато двамата с Янагисава влязоха в приемната зала, тя захлипа по-силно. Всички се обърнаха, за да ги погледнат.

— По-тихо! — прошепна й той.

На опашката, която водеше към подиума на шогуна, се бяха наредили много хора и още се помайваха покрай стените. Янагисава знаеше, че те чакат него, за да видят реакцията му от смъртта на Йошисато.

Госпожа Сомеко хълцаше, без да я е грижа за тяхното внимание.

— Овладей се! — нареди й Янагисава, докато я водеше към подиума.

Тълпата се раздели, за да му направи път. Янагисава видя ковчега. Очите му горяха, но не проля и една сълза. Коленете му се огъваха, но той вървеше напред. Смъртта на Йоритомо го бе съсипала. Сега беше още по-съкрушен от гибелта на Йошисато, но не можеше да потъне в ямата на скръбта, нито да се изолира от целия свят. При смъртта на Йоритомо той чувстваше, че може да си позволи да рухне докрай, а по-късно да се завърне и да търси отплата. Този път знаеше, че ако допусне скръбта да го погълне, няма да има никакво завръщане. Сега той трябваше да остане достатъчно силен, за да превземе властта над режима и да отмъсти за смъртта на двамата си синове.

Госпожа Сомеко се откъсна от него и се хвърли върху ковчега с писъци.

— Йошисато! Йошисато!

Шогунът я зяпна ужасено. Янагисава я сграбчи за ръката.

— Недей! — каза й той с тих, но суров глас.

— Искам да го видя! Защо не ми позволихте да го видя!

— Вече ти обясних, тялото му е ужасно обгорено.

— Трябва да го видя! — Госпожа Сомеко смъкна белия плат и откри простото дърво под него.

— Престани!

Янагисава се бореше, за да я озапти.

Шогунът се отдръпна от тях. Хората в стаята си зашепнаха притеснено. Госпожа Сомеко вдигна капака на ковчега и възкликна от разочарование и ярост. Ковчегът бе празен. Никой не беше успял да идентифицира трупа на Йошисато сред четиримата загинали. Всички тела бяха толкова обгорели и крехки, че се натрошиха, докато ги вадеха от руините; всички миришеха на дим и изгоряла плът. Янагисава бе наредил да не поставят никакви тленни останки в ковчега по време на бдението; те трябваше да бъдат сложени вътре преди погребението, което щеше да се състои след два дни, когато щяха да бъдат кремирани и цялата пепел щеше да се постави в гробницата на клана Токугава.

Госпожа Сомеко се изскубна от Янагисава. Тя започна да драска с нокти по дъното на ковчега, като че ли искаше да изкопае оттам Йошисато.

— Изкарайте я оттук! — нареди шогунът.

Янагисава метна госпожа Сомеко на рамото си. Докато я изнасяше от стаята, тя пищеше и го удряше по гърба. Той едва дишаше, когато застана с нея отвън. Понесе я покрай часовите, стоящи при вратата, после по пътеката. Беше й много ядосан, защото правеше всичко по-трудно, но същевременно чувстваше съжаление към нея. Той се бе запознал с Йошисато едва преди пет месеца. А тя го бе обичала седемнадесет години.

— Не мога да те нося по-нататък. — Янагисава я пусна и я остави да стъпи на краката си. — Трябва да вървиш сама до дома.

Тя рухна на тревата покрай пътя. Плачеше полкова силно, че започна да се дави.

По пътя вървяха служители, отиващи на бдението или тръгващи си от него. Те зяпаха в госпожа Сомеко. Загубил търпение, Янагисава й кресна:

— Ставай! Да не искаш целият свят да те види така!

— Не ме е грижа кой ме вижда! Моето бебче го няма. Нищо друго няма значение.

— Е, но мен ме е грижа. В името на Йошисато, покажи поне малко достойнство!

— Не ме критикувай, копеле такова! Ти си виновен, че той е мъртъв!

— Как така аз да съм виновен? — сопна се Янагисава.

— Ако го беше оставил на мира, ако никога не го беше представял на шогуна, той нямаше да бъде в резиденцията на наследника, когато е пламнала. Щеше да бъде жив!

Тя беше права. Янагисава чувстваше ужасна вина, която подсили още повече гнева му срещу нея.

— Посрещни фактите, жено: Сано запали пожара. Той е виновен за смъртта на Йошисато.

— О, да, вече ми го каза. — В мокрите очи на госпожа Сомеко блесна презрение. — Но аз не ти вярвам. Ти казваш толкова много лъжи. Като тази, че Йошисато беше син на шогуна.

— Говори по-тихо! — Янагисава се разтревожи, защото видя двама служители да идват по пътеката.

— Какво толкова, ако светът открие, че ти си измислил историята на астронома или че ти си истинският баща на Йошисато? — Тя правеше точно това, от което Янагисава се боеше — разкриваше тяхната измама. Скръбта я подлудяваше.

— Защото това беше част от заговора да подмамим шогуна — гневно прошепна Янагисава. — Това е държавна измяна. А държавната измяна се наказва със смърт.

— Е, заговорът не успя, нали? — Госпожа Сомеко се изсмя през сълзи. — Йошисато няма да наследи диктатурата. И освен ако не успееш да измамиш шогуна, че е баща и на някой от другите ти синове, ти никога няма да управляваш Япония.

Служителите дойдоха опасно близо.

— Млъкни, преди да направиш така, че да убият и двама ни! — Янагисава се хвърли върху нея и запуши устата й с ръка.

Тя пищеше, драскаше ръката му и риташе. Служителите ги гледаха, докато минаваха покрай тях. Янагисава я изтегли на крака. Тя ухапа дланта му. Той я прокле и я пусна.

— Не ме интересува какво ще ми се случи! — Тя смени хлипането си с див смях. — Сега, когато Йошисато го няма, аз нямам за какво да живея. С радост ще умра, ако мога да те взема със себе си.

Янагисава огледа ухапаната си ръка, докато я влачеше към портата. От раните, които зъбите й бяха оставили в плътта му, капеше кръв. Тя го мразеше достатъчно, за да пожертва своя живот, ако така щеше да отнеме неговия.

— Добре, накажи ме, но изчакай, докато аз накажа Сано. В твоето съзнание може да съм виновен в хиляди престъпления, но Сано е този, който изпече Йошисато до неузнаваемост, докато той спеше.

Госпожа Сомеко изстена, при бруталното му описание на смъртта на Йошисато.

— Ти, ти си виновен! — Гласът й бе прегракнал от писъци. — Виновен си, че уби моето бебче! Виновен си, че ме накара да сътруднича на твоя план за заграбване на управлението на Япония. Но това не е всичко. Ти си убил и дъщерята на шогуна.

Остър страх прониза Янагисава. Той беше забравил за Цурухиме. А най-вероятно и шогунът. Но накрая врявата за Йошисато щеше да стихне и някой щеше да му припомни, че дъщеря му също е била убита. Янагисава щеше да попадне под подозрение и макар че Сано нямаше да го има, за да го преследва, другите му врагове щяха да поемат щафетата. Янагисава се нуждаеше от укрепване на защитата си, а едно от слабите места в нея беше госпожа Сомеко.

Трябваше да й затвори устата.

— Хайде, стига! — Той възприе нежен, шеговит маниер. — Ти просто си готова да ме обвиниш за всяко зло под слънцето. Не съм убил аз дъщерята на шогуна.

Те стигнаха до къщата за гости. Той я поведе през вратата към нейната стая. Когато я пусна, очите й горяха с отмъстителна злост.

— Не се опитвай да ме правиш на глупачка! Ти си научил, че Цурухиме е бременна, преди да се разболее от шарка. Разбрал си, че ако доживее до раждането и има син, това ще разбие плановете ти да направиш Йошисато следващия шогун.

— Ти пък откъде научи, че тя е била бременна? — стреснато каза Янагисава.

— Госпожа Рейко ми каза.

— Говорила си със съпругата на Сано? Казах ли ти да стоиш далеч от всеки, който има някаква връзка със Сано?

— Отидох да я видя — каза Сомеко, откровено горда с неподчинението си. — Защото никой друг нямаше да ми каже нищо.

Янагисава прокара кървящата си ръка по лицето си. Тази жена щеше да бъде неговата гибел.

— Какво друго ти каза госпожа Рейко?

— Попита дали Йошисато е знаел, че Цурухиме е била бременна. Опита се да ме накара да кажа, че той е убил Цурухиме. Но аз знам, че не е той. Той не би убил никого. — Дрезгавият глас на госпожа Сомеко преливаше от убеденост. — За разлика от теб. — Тя заби острия си нокът в Янагисава. — Аз знам, че ти си знаел, че тя е била бременна.

— Нищо подобно не знаеш — каза Янагисава, припрян от необходимостта да я убеди. — Защото аз самият не го знаех, преди Сано да ми го каже вчера.

— Не ти вярвам. Сигурно си знаел! Защото ти имаш шпионин в имението на Цунанори. Икономката… Ти си й плащал, за да ти съобщава дали на Цурухиме не й закъснява цикълът.

Янагисава се сети как тя е научила за шпионина. Главният му васал служеше като свръзка между него и икономката, с която той изобщо не се бе срещал. Госпожа Сомеко сигурно го бе придумала да се разприказва. Янагисава се разтревожи силно от това, че тя знаеше тази информация — информация, безполезна за Сано, но все пак, смъртно опасна в ръцете на другите му врагове. Иенобу би могъл да я използва като доказателство, че Янагисава сигурно е знаел за бременността на Цурухиме и поради това с наредил да я убият.

Госпожа Сомеко се разсмя истерично.

— Какви ли усилия си положил, за да убиеш дъщерята на шогуна? А сега, когато Йошисато е мъртъв, хубаво се насади!

29. ГЛАВА

Синът на шогуна е убит! Тези думи, които някой изкрещя пред прозореца му, събудиха Хирата. Той седна в леглото си. Тревогата прочисти сънената мъгла от ума му. Метна халата си и изтича бос на улицата, под дъжда. Един продавач на новини стоеше под стрехата на чайната срещу хана му. Хирата му даде монета, грабна вестника и тревожно зачете историята. Пишеше, че Йошисато е загинал в пожар в замъка Едо и че Сано е под арест за палеж.

Хирата беше ужасен, но и въодушевен. Убийството на Йошисато променяше всичко. Хирата изтича в стаята си и извади от багажа си копринено кимоно, връхна дреха и шалвари. Те бяха измачкани, но той ги облече и се огледа в огледалото. Оттам го погледна лице е дълга, невчесана коса и неравни бакенбарди. Не можеше да се появи в замъка Едо в този вид. Окачи мечовете на кръста си, нахлупи ракитова шапка и плетен сламен дъждобран и отиде в близката бръснарница.

Бръснарят обръсна лицето и темето му, намаза косата му с масло, върза я на стегнат кок, подстрига крайчетата му и вдигна огледало пред него. Кожата му беше кафява там, където слънцето я бе пекло, и бледа по местата, покрити доскоро с косми. Скулите му се бяха изострили. Покрай устата му имаше нови бръчки. Очите му имаха призрачно изражение на преследван човек. Хирата потръпна. Плати на бръснаря, изтича навън, качи се на коня си и препусна в галоп през дъжда към замъка Едо.

Имаше нов шанс да помогне на Сано и да спечели неговата прошка.

* * *

Сано лежеше в леглото. Студените, влажни лапи тежаха на затворените му клепачи. Лицето му пулсираше. Кожата му бе безчувствена там, където Рейко я бе намазала с балсам, но отдолу болеше. Боляха го и натъртванията по тялото. Умът му бе размътен от чувство на вина, причинено от позорните помисли за шогуна, от страх, че е попаднал в беда, от която не може да се измъкне, и от тревога заради факта че семейството му е заедно с него в тази беда.

Дъждът трополеше по покрива. Рейко се движеше из стаята. Дрехите й шумоляха, докато се обличаше.

— Къде отиваш? — попита я Сано.

— Да открия кой е убил Йошисато. Какво ще правиш, докато съм навън?

— Не знам.

Сано се чувстваше прекалено инертен, за да предприеме някакво действие.

— Добре, аз ще ти кажа. Престани да се отдаваш на нещастието и се стегни.

Рейко никога не му бе говорила така рязко. Сано неволно се извърна към нея. Лапите паднаха от очите му. Отоците бяха спаднали и той видя как Рейко коленичи до леглото.

— Моля те — каза тя съвсем объркана. — Масахиро и аз не можем да се справим сами. Имаме нужда от теб.

Сано се почувства още по-виновен, защото бе допуснал емоциите да го парализират и бе оставил съпругата и сина си да се борят самички. Надигна се и седна в леглото. Това му струваше огромни усилия.

— Права си. Не съм честен с вас. — Усещаше ранените си устни надебелели и възпалени.

Рейко се усмихна плахо. Сано трябваше да извърне поглед от нея. Нещо друго, освен самурайската дисциплина, освен чувството му за чест, освен лоялността му към шогуна, се бе пречупило. Това беше вярата, че действията му имат значение. Не можеше да повярва, че разследването на убийството на Йошисато ще доведе до нещо добро. Опита се да си напомни, че многократно бе разрешавал трудни казуси и се бе излагал на смъртен риск, но не можеше да спре да мисли, че късметът най-накрая му е изневерил. Освен това бе загубил и вярата си, че вселената предпочита тези, които се опитват да правят добро, пред онези, които умишлено и безочливо вършат злини.

— Какво смяташ да правиш?

Тонът на Рейко подсказваше, че този път тя очаква по-добър отговор от предишния.

Сано не можеше да й каже как се чувства. Тя зависеше от него. Умът му търсеше някакъв източник на сила или напътствие, като сляп човек, който търси бастуна си. Откри го в един спомен от детството си.

Беше на седем или осем години. Беше отишъл на погребение с родителите си. Сано мразеше погребенията. Плачещите хора го натъжаваха, от миризмата на кремирането му се гадеше и всички онези молитви така и не връщаха обратно умрелия. И сподели това с родителите си. А баща му отговори със следното: „Древните са казали, че пътешествието е най-трудно, когато е към някое място, в което не искаш да отидеш, защото се съмняваш дали си струва. Но трябва да оставиш съмненията си настрани, да определиш посоката си и да я следваш, стъпка подир стъпка, докато стигнеш там“.

Сано не знаеше дали древните някога са казвали подобно нещо. Баща му често слагаше своите собствени думи в техните уста. Но съветът подхождаше на този случай. Сано щеше да остави съмненията си настрани и да се фокусира върху разрешаването на убийството на Йошисато. Щеше да прави стъпка подир стъпка и може би резултатът щеше да си струва.

— Ще поканя моя нов фаворит сред заподозрените да си поговорим за убийството на Йошисато. — И за да увери Рейко, че всичко е наред, той добави с пресилен хумор: — Може би лицето ми ще го уплаши толкова много, че ще вземе да си признае.

* * *

Когато Хирата скачаше от коня си пред имението на Сано, дъждът бе понамалял. Във въздуха висеше студена мъгла. Небето бе просветляло до тъмносребристо, но трещяха гръмотевици. Един войник от армията на Токугава охраняваше портата.

— Какво искаш? — попита той.

— Да видя Сано сан — каза Хирата.

Войникът явно позна Хирата, а и беше наясно с репутацията му на страховит боец; разбираше, че ако се опита да го задържи вън, ще бъде също толкова опасно, колкото и ако го пусне вътре.

— Добре. Само се дръж прилично.

Хирата се оглеждаше крадешком, докато вървеше през имението. Копнееше да види съпругата и децата си, но беше нервен, защото не знаеше как ще реагират. Не му се искаше и да се натъкне на другите васали на Сано. Сърцето му думкаше лудо, когато войниците от охраната го пуснаха през вратата. В частните жилища попадна на Сано и детектив Маруме. Лицето на Сано беше ранено и превързано, кожата около подутите му очи имаше пурпурен цвят. Той подаде на Маруме цилиндричен контейнер.

— Погрижи се това непременно да попадне в неговите ръце.

— Тръгвам — каза Маруме и в този момент видя Хирата. — Ти какво правиш тук? — намръщено го попита той.

Не само видът, а и аурата на Сано бе променена и нещо в нея разтревожи Хирата повече, отколкото обезобразеното му лице. Преди тя пулсираше със силен, постоянен блясък и ритъм. Сега блясъкът й беше прорязан с жилки от тъмнина, която сякаш кървеше от него.

— Какво ти се е случило? — ужасено каза той.

— Не е твоя работа — намеси се Маруме.

Сано постави ръка на рамото на Маруме.

— Върви да доставиш контейнера.

На излизане от стаята Маруме хвърли заплашителен поглед към Хирата. Сано не изглеждаше изненадан, че вижда Хирата. Не изглеждаше и доволен.

— Имах лош сблъсък с една кофа за въглени — каза той и влезе в стаята си.

Хирата го последва, без да е сигурен дали Сано всъщност иска той да влезе.

— Какво правиш тук? — попита го Сано.

— Чух, че си бил арестуван за убийството на Йошисато — отговори Хирата.

— Предполагам, че вече всички са чули.

Гласът на Сано уплаши Хирата. В него имаше някакъв дървен звук, като че ли черните вени в аурата му бяха пресушили духа му.

— Знам, че не си го направил.

— Благодаря за вярата ти в мен. — Сано говореше без сарказъм, но и без искреност.

— Дойдох да видя дали мога да помогна.

Хирата осъзнаваше, че Сано има някакъв много сериозен проблем, нещо по-дълбоко от раните по лицето му, нещо много по-лошо от обвинението в убийство.

— Много мило от твоя страна — каза Сано.

Хирата предположи, че той е в шок. Въпреки че му бе неприятно да вижда Сано в такова състояние, може би точно сега бе моментът, в който имаше шанс да компенсира прегрешенията, които бе направил пред своя господар и да се помири с него.

— Аз ще открия кой в действителност е убил Йошисато. Ще те оневиня.

— Добре. Оценявам предложението ти. — В гласа на Сано прозвуча първия признак на емоция. И тя беше съмнение.

Срамът зачерви страните на Хирата. Сано не му бе простил за всичките онези случаи, при които му обещаваше да свърши нещо за него и винаги го разочароваше. Хирата си помисли за Тахара, Китано и Дегучи. Ако не се появеше при канала, Тахара и Китано щяха да станат подозрителни. А той не трябваше да допуска подозрителност у тях, преди двамата с Дегучи да успеят да ги убият. Хирата нямаше време да преследва убиеца на Йошисато. Трябваше да направи нещо по-бързо и по-ефектно за Сано.

— Янагисава ли е виновен за ареста ти? — попита го Хирата.

— Как позна? — В тона на Сано липсваше обичайният ироничен хумор.

— Аз ще го убия! Така той няма да може да те осъди.

Хирата се приготви за гневна реакция. Сано никога не бе изявявал намерение да убие Янагисава, защото той беше представител на шогуна и защото лоялността към господаря му по неизбежност се простираше и върху него, най-злия му враг. Хирата се приготви да убеждава, че трябва да занижи стандартите си и че ако той сам извърши деянието, неговите ръце ще останат чисти.

— Не — каза Сано. — Шогунът мисли, че аз съм убил сина му, и е решил да ме убие. Не му е нужно Янагисава да го насъсква. — Сано опипа превръзките на лицето си. — Убийството на Янагисава няма да разреши проблема ми. Но все пак ти благодаря.

Хирата беше шокиран. Сано отхвърляше идеята, защото мислеше, че няма да има ефект, а не защото мислеше, че е порочна.

— Ще убия и шогуна — каза Хирата. — Ако и той, и Янагисава са мъртви, на никой друг няма да му пука особено за Йошисато.

Това беше богохулна идея. Дори изказването й на глас бе държавна измяна. Но Сано не възропта срещу нея така, както би направил преди. Черните жилки в аурата му се уголемиха и тя стана още по-тъмна. Беше все едно да наблюдаваш здраво животно, поглъщано от бързо разрастващ се тумор. На Хирата му прилоша от това, но побърза да подтикне Сано към решението, което изглеждаше готов да вземе.

— Ще го направя така, че да изглежда като естествена смърт. — Хирата погледна отвъд простия акт на елиминирането на господаря му. — Правителството ще потъне в хаос. Можеш да извлечеш изгода от това. Ще имаш ново начало.

„Аз също“, помисли си Хирата, „също и аз“.

— Ново начало — повтори Сано като ехо и Хирата чу един друг емоционален оттенък в гласа ум. Този път беше копнеж.

— Е? — попита Хирата. — Да действам ли?

Сано се поколеба. Аурата му стана абсолютно черна. Хирата затаи дъх срещу яростната атака на страха и въодушевлението. Милостиви богове! Сано наистина щеше да каже да!

В този миг през Сано премина разтърсваш спазъм. Кървясалите му очи се изпълниха с ужас. Черните жилки в аурата се свиха, сякаш погълнаха тъмнината обратно в себе си.

— Не мога да повярвам, че говорим такива неща — изумен от себе си каза Сано и разтърси силно глава.

— Не. Не съм стигнал чак дотам. Забранявам ти да убиеш шогуна!

Хирата понечи да възрази, на Сано вдигна ръка и попита:

— Къде са приятелите ти от тайното общество? Това да не е техен план — да убиете шогуна и да ме направите съучастник?

Осъзнаването на ужасната реалност порази Хирата: ако убиеше шогуна, Иенобу със сигурност щеше да наследи диктатурата. Хирата неволно щеше да е изпълнил точно това, което искаше призрака!

Сано се отдръпна от Хирата.

— Не мога повече да слушам това. Махай се!

* * *

Хирата беше толкова потресен, не залиташе в коридора. Като предложи да убие шогуна, той бе изкушил господаря си да се присъедини към него в предателска конспирация. А Сано, в миг на слабост, почти беше пристъпил в ямата на безчестието, която Хирата бе изкопал. Сега толкова се ядосваше на себе си, че искаше да удря собственото си лице, докато го обезобрази като това на Сано. Той почти го бе подвел. Сано никога нямаше да му прости. Дори и ако разтуреше тайното общество, той вече бе разрушил напълно отношенията си с него.

Хирата най-сетне забеляза, че не е сам. Едно момче стоеше в коридора и го наблюдаваше. Сърцето му затупка болезнено.

— Тацуо?

Синът му бе пораснал по време на отсъствието му. Тацуо направи стъпка назад. Сериозните му очи се разшириха от страх.

— Аз съм татко ти — обезсърчено каза Хирата. Пет месеца сигурно са дълго време за едно дете. — Не ме ли помниш?

В дъното на коридора се отвори някаква врата. От нея излезе момиченце. Хирата с изненада позна дъщеря си. Колко пораснала и красива беше Таеко! Тя го изгледа предпазливо. Тацуо изтича при нея. Двамата застанаха безмълвно срещу него. Сълзи опариха очите на Хирата. Децата му бяха липсвали толкова много, а сега го гледаха като две сърнета, притиснати от ловец.

Той чу въздишка. Обърна се. Беше Мидори, гушнала тяхното бебе. Очите й бяха пълни с изумление. Като видя съпругата си и най-малкото си дете, Хирата почувства прилив на радост, като порив на топъл вятър, който го издигна от нещастието му.

— Ти! — Студеният глас на Мидори свали Хирата на земята. — Защо си се върнал?

Хирата не искаше да я лъже; беше го правил твърде много пъти и тя не понасяше това. Вече бе съсипал отношенията си със Сано. Сега бракът му беше заложен на карта. Но ако й кажеше какво се бе случило между него и Сано, тя щеше да побеснее още повече. А ако й кажеше всичко за тайното общество, щеше да я постави в опасност.

— Липсвахте ми, ти и децата — каза Хирата.

Скептицизмът и потребността да му повярва се бореха в очите на Мидори.

— Вървете да си играете навън — каза тя на децата.

Не искаше да прави скандали пред тях. Хирата също, но каза:

— Моля те, не ги отпращай. — Той се усмихна на Таеко и Тацуо. — Искате ли да играем на една игра?

Те се дръпнаха от него. Мидори се изсмя — остър, горчив смях.

— Да не мислиш, че може така просто да влезеш обратно в живота им? Те се страхуват от теб.

— Защо се страхуват? Да не си им говорила лоши неща за мен?

Мидори застана между него и децата.

— Казвала съм им само истината, че си ни оставил, защото не те е грижа за нас.

— Това не е вярно — възрази Хирата. — Аз ги обичам. Обичам и теб. Не исках да ви напускам. Но трябваше.

— Не мога да слушам повече оправдания — сопна се Мидори. Бебето в обятията й заплака. — Не мога повече да понасям вечно да идваш и да си тръгваш и да лъжеш! Махай се! — Тя избухна в сълзи. — И никога не се връщай!

30. ГЛАВА

Сано коленичи пред тоалетката на Рейко и се огледа в огледалото. Отражението му беше като на някой непознат, който носеше бели памучни превръзки на бузите и веждата. Останалата част от лицето му приличаше на подпухнала маска от ярко пурпурни синини и червени рани, лъщящи от медицинския мехлем. Сано преглътна мъчително. Той гледаше ръката си, вдигната да докосне нацепените, подпухнали устни на непознатия. Никога не беше проявявал суета относно външния си вид, но степента на нараняването му беше ужасяваща. Лицето му изглеждаше като грозна проява на неговите греховни мисли за шогуна и на отстъпничеството от честта.

Той се обърна рязко от огледалото при влизането на детектив Маруме в стаята.

— Владетелят Иенобу е тук — обяви той.

Бе минал по-малко от час, откакто Сано бе изпратил Маруме да покани Иенобу да го посети.

— Бързо си се справил!

Сано се изненада, че гласът му звучи толкова нормално, след като нищо друго в него не бе такова.

— Нямаше нужда да ходя в дома му. Срещнах го в замъка, като тръгнах да излизам от него.

Докато вървеше към приемната, Сано се опита да планира разговора си с Иенобу, но мислите му продължаваха да бушуват около шогуна, като буря около окото си. Чувстваше се като счупено гърне, което е сглобено отново без лепило. Един съвсем лек удар би могъл да го разбие отново и да пусне бурята навън.

С влизането си в приемната забеляза гърбавата фигура на Иенобу, коленичил до нишата в дъното. Когато видя Сано, очите му щяха да изскочат от ужас.

— Благодаря ви, че дойдохте, почитаеми владетелю Иенобу. — Сано коленичи и се поклони.

— Небеса! — възкликна Иенобу. — Толкова зле ли се чувствате, колкото изглеждате?

— В някаква степен. — Сано се насили да мисли за семейството си. Трябваше да овладее емоциите в името на тяхното бъдеще. Иенобу изглеждаше подут от доволство, като гъсеница, която току-що се е нахранила. — А вие толкова ли сте щастлив, колкото изглеждате?

— О, изобщо не съм щастлив. — Иенобу направи укорително изражение. — Толкова е ужасно това, което се случи на Йошисато.

Сано не можеше да се излъже. Иенобу очевидно беше на върха на щастието от това, че Йошисато е мъртъв.

— Виждали ли сте шогуна днес?

— Да, току-що се връщам от бдението.

— Как е той?

Сано знаеше, че трябва да чувства състрадание към шогуна, но се надяваше той да е потънал в нещастие.

— О, разбит е от смъртта на Йошисато. — Иенобу не можеше да овладее ухилената си усмивка, която оголи от зъбите му. — Помоли ме да се преместя в двореца при него. Тъкмо отивах в моята къща, за да си взема вещите, когато вашият човек ми предаде поканата ви.

— Значи, Йошисато е мъртъв от по-малко от ден, а вие вече сте си върнали благоволението на шогуна?

Иенобу сви рамене при намека на Сано, че се е възползвал от смъртта на Йошисато.

— Шогунът се нуждае от утеха и спокойствие, които аз със сигурност ще бъда щастлив да му подсигуря.

— Освен това той се нуждае и от нов наследник — каза Сано. — Вие сигурно ще бъдете щастлив да му подсигурите и това!

— Някой трябва да планира бъдещето.

— Бъдеще, в което вие сте глава на режима?

— Аз бях несъмненият, истински наследник на шогуна преди пет месеца. Сега отново съм несъмненият наследник. — Иенобу говореше така, сякаш издигането на Йошисато и неговото изпадане в немилост беше просто кратка засечка в неговата схема. — Нищо не би могло да бъде по-нормално.

— Нищо не би могло да бъде по-нормално от това човек да се радва за убийството на своя съперник — каза Сано.

Погледът на Иенобу се помрачи от ненавист.

— Защо искахте да ме видите?

На Сано му беше противно да раболепничи пред Иенобу, но се налагаше, за доброто на семейството си.

— Преди няколко дни ми направихте предложение. Все още ли е в сила?

— Точно това мислех, че искате да ме питате. Нещата се промениха. Вие се нуждаете от мен, за да се измъкнете от обвинението в убийство, което Янагисава ви лепна. Но аз вече не се нуждая от вашата помощ. Един съюз с вас може само да ми навреди. Поради това оттеглям предложението си.

Сано очакваше именно това, но възрази:

— Не сте в позиция, в която да отхвърляте помощ. Янагисава все още е ваш враг.

— Той е свършен — презрително каза Иенобу.

— Не го подценявайте. Ако мислите, че той ще се откаже и ще ви остави безпрепятствено да наследите диктатурата, премислете го още веднъж. Аз съм оцелявал от неговите кроежи преди. Ще оцелея и от този. — Сано говореше с повече убеденост, отколкото чувстваше. — И когато това стане, вие ще искате да съм на ваша страна.

В презрението на Иенобу се прокрадна съжаление.

— Не виждам как ще оцелеете!

Сано разбра, че не му е останало никакво пристанище, беше по-самотен в бурята от всякога. Гневът му срещу шогуна се изля върху неговия племенник.

— Знаели сте, че ще спомена вашето предложение, и сте знаели, че ще го оттеглите. Тогава защо дойдохте?

— За да видя как сте.

Сано си представи Иенобу, ръчкащ мъртва змия с пръчка, за да провери дали наистина е мъртва.

— Е, радвам се, че дойдохте. Защото има и нещо друго, което искам да ви питам. Вие ли подпалихте къщата на Йошисато?

— Със сигурност не. — Раздразнението разруши самодоволството на Иенобу. — Въпросът ви е не само абсурден, но и обиден.

Не че Сано очакваше Иенобу да си признае убийството, но прекомерно пламенното отричане често беше индикатор за вина.

— Кое е толкова абсурдно? Вие сте този, който има най-голяма полза от смъртта на Йошисато. Той блокираше вашия път към издигането ви като следващ шогун. Сега него го няма. Пътят ви е чист.

— Ще си позволя да не се съглася, Сано сан. Вие запалихте пожара, защото искахте да унищожите Янагисава и Йошисато. Аз само се облагодетелствах от вашите действия. — Иенобу се ухили самодоволно.

— Не аз съм този, когото хванаха да държи парцали, буркан с керосин и кофа за въглени.

Сано си спомни, че Масахиро бе попитал дали е възможно убийството на Йошисато и Цурухиме да са свързани. Сега видя реална причина да мисли, че е така.

— Вие ли поръчахте да заразят дъщерята на шогуна с шарка?

Иенобу се изсмя със своя сух, хриплив смях.

— Наистина, Сано сан, вие сте най-целенасоченият човек, когото познавам. Първо ме обвинявате в убийството на Йошисато. После — на Цурухиме. Но най-добре ще е да се предадете. Никой няма да повярва във вашите ирационални твърдения.

— Какво толкова ирационално има в идеята, че вие сте убили Цурухиме? Йошисато не беше единственият, който би могъл да ви попречи да станете следващият шогун. И тя също можеше да го направи.

— Как? — В тона на Иенобу прозвуча остро презрение. — Като жена тя беше неприемлива като наследник на диктатурата.

— Но ако имаше син, той би бил такъв. Много по-приемлив от вас всъщност. Той щеше да стане шогун по пряка наследствена линия.

— Такъв не съществуваше — нетърпеливо каза Иенобу.

— Цурухиме е била бременна, когато се е разболяла.

— Бременна? — Иенобу изглеждаше така потресен, както в първия момент, в който видя разраненото му лице. Но Сано се чудеше дали той не бе очаквал да се повдигне темата за нейната бременност и не се бе подготвил с реакцията си. — Как разбрахте?

— Това не е важно. — Сано знаеше колко неубедително звучеше доказателството — торбичка с билки и историята на слугинчето. Той не възнамеряваше да дава на Иенобу възможност да го обори. — Това, което има значение, е дали вие сте знаели. Знаехте ли?

— Не. Защото вие си го измислихте. — Иенобу стисна устни.

Сано се опита да прочете мислите му. Дали Иенобу е знаел, че Цурухиме е била бременна? Дали не беше сигурен, че Сано блъфира?

— Какъв е проблемът? — попита Сано. — Тревожите се, че другите ще чуят за бременността й и ще разберат, че вие ще се облагодетелствате от нейната смърт точно така, както и от тази на Йошисато?

— Чичо ми сигурно ви е ударил толкова силно, че ви е размътил мозъка, Сано сан. Обърквате времето на събитията. — Тонът на Иенобу издаваше, че той е станал по-предпазлив, сякаш се движеше пипнешком през неизследван терен. — Когато Цурухиме се разболя от шарка, Йошисато беше жив и определен за наследник на шогуна. Убийството й нямаше да ме постави на първата линия в унаследяването.

— Може би не точно тогава. Но аз мисля, че вие сте решили, че тя и Йошисато трябва да си отидат, за да се почувствате сигурен в унаследяването на диктатурата. — Сано опипваше своя собствен път към нова теория за това защо Цурухиме е била убита. — Въпросът е бил само кой да бъде убит пръв. А и вие признахте, че имате приятели в нейната къща.

Лицето на Иенобу погрозня още повече от надигналия се гняв.

— Как смеете дори само да си помислите, че аз съм способен на такива хладнокръвни изчисления?

— Вие чакахте десетилетия за най-подходящия момент, за да се появите в двора. Това беше, след като Янагисава се затвори в уединение, след земетресението. Обичайните прислужници и служители на шогуна бяха заети по възстановяването на града. Той се нуждаеше от компания. И ето ви вас там. — Сано се ентусиазира от собствената си теория. — Вие сте такъв тип човек, който би взел предварителни мерки да елиминира Цурухиме, дори тя да не е непосредствена заплаха. А сега, когато и Йошисато е мъртъв, вие можете да се отпуснете, защото тя вече е премахната.

— Това ли е начинът, по който възнамерявате да се защитите? Като хвърляте кал по мен? — Гласът на Иенобу вибрираше от страх да не би шогунът да не бъде убеден, че той е убил децата му.

— Веднъж ме попитахте дали съм склонен да се боря с нечисти средства — каза Сано. — Да, склонен съм.

Боят, който бе отнесъл, бе променил не само отношението му към шогуна. В миналото той би рискувал живота си, за да защити справедливостта, но сега с радост щеше да пожертва Иенобу, дори и да бе невинен, за да спаси себе си и семейството си. Разтревожи се, като откри, че тази промяна е доста освобождаваща.

Иенобу се изкиска.

— Колко жалко, че не можем да бъдем съюзници. Бих могъл да използвам този безскрупулен човек, в който вие очевидно сте се превърнали. Но тъй като не можем, чуйте това. — Той заби пръст в лицето на Сано и още веднъж му напомни за октопод, който развива пипалата си. Това пипало беше извито, жълто, остро на края си. — Ако оповестите вашата теория за мен, ще ви накарам да съжалявате.

Сано спря да съжалява, че не може да бъде съюзник с Иенобу. Та той беше приоритетният му заподозрян за убийствата на Цурухиме и Йошисато! Дори неговото ново, пречупено аз не можеше да преглътне обединение с убиец. Все пак имаше някакви останки на чест. Но съжаляваше, че сега е враг не само на Янагисава, но и на Иенобу. Един могъщ противник беше предостатъчен.

Сано скри отчаянието си и прибягна до открито перчене.

— Хайде! Дайте най-лошото от себе си. И аз ще ви отговоря със същото.

* * *

Група дами, съпровождани от телохранители с гербове на различни кланове на даймио, вървеше по пътеката към двореца. Рейко се вмъкна между тях. Тъй като се опасяваше да не я познаят, тя носеше плащ, скриващ бременността й, а лицето си бе забулила с копринен воал. Трепереше от нерви, несигурна дали е особено мъдро да присъства на бдението за Йошисато. Съпругата на човека, обвинен в неговото убийство, едва ли би могла да е добре дошла.

Рейко последва дамите в приемната зала, която бе претъпкана с хора и бръмчеше от разменяните учтивости. Като видя войниците, застанали покрай стената, сърдечният й ритъм се ускори от паника. Бебето притисна мехура й. Трябваше да отиде по малка нужда, но не можеше да си позволи да излезе. Трябваше да има кураж заради Сано. Наведе глава надолу и застана плътно до дамите, за да може всеки, който я види, да си помисли, че е една от тях. Огледа се скришом из залата и откри госпожа Нобуко и Корика до подиума, с още няколко жени от Големия интериор. Едната половина на лицето на госпожа Нобуко беше разкривена от главоболието й. Другата половина се усмихваше потайно, докато съзерцаваше ковчега.

Рейко се промъкна покрай опашката на хората, чакащи да поднесат съболезнованията си на шогуна. Госпожа Нобуко срещна погледа й, но не даде знак да я е разпознала и отвърна очи. Корика й се усмихна извинително, преди и тя да се извърне от нея.

Презрителното отношения я засегна, но Рейко не спря. Другите жени я видяха. Те започнаха да шушукат и да я сочат. Тълпата се обърна към нея. Попаднала във фокуса на всички тези критични погледи, Рейко почувства страх, но и унижение. Нима войниците щяха да я изхвърлят?

Госпожа Нобуко потръпна от неудоволствие, но я удостои с късо кимване. Двете с Корика се придвижиха към задната врата. Рейко побърза да ги настигне навън, благодарна, че можа да избегне една опасна сцена. Дъждът отново се бе усилил и се стичаше на талази от стрехите и дърветата. Тя се присъедини към госпожа Нобуко и Корика под тесния покрив, който заслоняваше пътеката през градината.

— Изненадана съм да ви видя — студено каза госпожа Нобуко. — Не мислех, че ще имате дързостта да дойдете.

— Трябваше да говоря с вас и помислих, че ще бъдете тук — каза Рейко. — Но защо? Вие никак не обичахте Йошисато.

Госпожа Нобуко се намръщи при намека на Рейко, че присъствието й на бдението е проява на най-обикновено лицемерие. Корика също изглеждаше обидена заради господарката си.

— Йошисато беше мой доведен син — каза госпожа Нобуко. — Мое задължение е да присъствам.

— Изглежда се радвате на факта, че той е мъртъв — каза Рейко.

— Вашата наглост е обидна — сопна се госпожа Нобуко. — А също и натрапничеството ви тук, след като е сигурно знаете, че не сте желана. Ще се възползвам от тази възможност, за да ви кажа, че в бъдеще не желая никакви контакти с вас или с вашия съпруг.

Рейко пламна от гняв.

— Бяхте много щастлива да имате контакти с нас, когато искахте да докажете, че Янагисава е убил Цурухиме.

— Обстоятелствата се промениха.

Съюзът между Сано и госпожа Нобуко беше въпрос на взаимна изгода, а не на приятелство, но Рейко не можеше да повярва, че тази жена може да е толкова студена.

— Имате предвид, че тъй като съпругът ми повече не може да ви е от полза, късате връзките си с нас.

— Няма нужда да го казвате така безцеремонно. — Тонът на госпожа Нобуко беше изпълнен с иронично съжаление. — Единствената личност, която обиждате, сте вие самата. Но тъй като настоявате да бъдем безцеремонни, ще ви кажа, че аз не мога да общувам с предател или с неговата съпруга.

Тези, които общуваха с хора, обвинени в предателство, поемаха риска да бъдат замесени в техните престъпления и да споделят наказанието им. Дори и съпругата на шогуна не смееше да поддържа връзка със Сано.

Но Рейко все пак я заболя от студеното отхвърляне на госпожа Нобуко. Рейко се отчая, като осъзна колко самотни са тя и Сано, но същевременно кипеше от ярост заради несправедливостта на тяхното положение.

— А сега, ако бихте ни извинили, трябва да се върнем на бдението — каза госпожа Нобуко. Двете с Корика тръгнаха.

— Не! — препречи им пътя Рейко. — Още не сме приключили разговора си.

— Какво повече има да се обсъжда?

— Къде бяхте снощи, когато пламна пожарът в резиденцията на Йошисато? — попита я Рейко.

— Това не е ваша работа — обидено се тросна госпожа Нобуко.

— Аз казвам, че е. Защото моят съпруг не е запалил пожара и аз трябва да изчистя името му, като открия кой го е направил.

Изражението на госпожа Нобуко премина от обида в изумление. Тя не можеше да повярва на чутото.

— И мислите, че това съм аз?

— Тя не го е направила — изтърси Корика. Страхът изостри постоянната тревога на лицето й. — Защо да го прави?

— Тя мрази Янагисава — каза Рейко. — И мисли, че той е убил Цурухиме, която й беше като дъщеря. Не е ли убийството на Йошисато най-добрият начин да му отмъсти?

— От всичко, което знаем, Йошисато може би беше син на шогуна, а Янагисава всъщност е само негов осиновител — каза госпожа Нобуко. — И следователно неговата смърт не може да ме компенсира за тази на Цурухиме.

— Не ме правете на глупачка — разпалено каза Рейко. — Вие сте убедена, че Янагисава е баща на Йошисато. Вие не искахте Йошисато да стане следващият шогун, или иначе казано, Янагисава да управлява Япония чрез него. А сега, когато Йошисато е мъртъв, вие се облагодетелствате двойно от едно убийство. Не се нуждаете съпругът ми да доказва, че Янагисава е отговорен за смъртта на Цурухиме, защото мислите, че той вече е получил заслуженото си възмездие.

Госпожа Нобуко си позволи лека самодоволна усмивка.

— Смъртта на Йошисато беше просто късмет за мен. Не съм подпалила аз пожара. Може би е било инцидент. Повечето пожари възникват така.

— Не и този — каза Рейко. — Съпругът ми откри кофа за въглени, буркан от керосин и няколко парцала на местопрестъплението.

Тя видя несигурност по лицето на госпожа Нобуко, която явно не бе чула всичко за случилото се през онази нощ. После самоувереността й се върна.

— Дори и да е било палеж, защо обвинявате мен? Има и други хора, които вероятно не са искали Йошисато да наследи диктатурата или Янагисава да контролира правителството.

— Вие отдавна имате зъб на Янагисава. Той ви отвлече и изнасили. Съпругът ми се опита да го докаже, но не успя. После Янагисава е заразил Цурухиме с шарка, според вас. — Рейко пристъпи по-близко до госпожа Нобуко. — Какво се случи? Уплашихте се, че съпругът ми няма да успее да докаже, че Янагисава е отговорен и за това престъпление ли? Взехте нещата в свои ръце ли?

Госпожа Нобуко не отстъпваше, скръстила ръце пред гърдите си.

— Вашите хипотези са абсурдни. — Гласът й можеше да смрази и вряща луга. — Не съм убила Йошисато. И самата идея да се промъквам там посред нощ и да паля пожар! Небеса!

Тя явно мислеше, че не може да бъде обвинена в подобно престъпление, защото самото му извършване беше под нейните възможности. Рейко действително трудно можеше да си представи госпожа Нобуко да излива керосин под резиденцията на наследника и да хвърля там парцали, запалени от въглените в кофата, но в миналото се бе натъквала и на други, още по-невероятни извършителки на убийства.

— Тогава отговорете на въпроса ми — каза Рейко. — Къде бяхте снощи?

— Спях в моята спалня — отговори госпожа Нобуко.

— Да, там беше — припряно каза Корика. — Аз бях в стаята до нея. Тя изобщо не е излизала.

— Разбира се, че ще се закълнете за нея — каза Рейко. — Тя е ваша господарка.

— Тя казва истината. Аз се събудих от пожарните камбани. Шумът усили ужасно главоболието ми. Повиках Корика. Тя прекара остатъка от нощта до мен — каза госпожа Нобуко. — Този разговор приключи.

Двете с Корика тръгнаха по пътеката. Този път Рейко отстъпи встрани. Нямаше полза да се опитва да измъква насила признание от госпожа Нобуко. Крехката стара жена беше с много корав характер. А можеше и наистина да е невинна.

Но Рейко смяташе, че госпожа Нобуко е достатъчно безмилостна и умна, за да наеме някой да подпали пожара. Дива, безпощадна ярост я обхвана, докато вятърът плискаше дъжд върху нея.

— Аз ще оневиня съпруга си. Кълна се — извика тя след госпожа Нобуко. — По-добре ще е да не се надявате на друга услуга от нас.

31. ГЛАВА

Янагисава стоеше пред стаята на госпожа Сомеко. Риданията й бяха престанали и сега се чуваше само тих хленч. Докторът излезе отвътре с медицинското си сандъче в ръце.

— Скоро ще заспи — каза той.

— Добре.

След като докторът си тръгна, Янагисава се помота в коридора. Мина време, преди да осъзнае какво прави. Чакаше Йошисато.

Имаше странно, ирационално чувство, че Йошисато все още е жив. Може би защото всъщност не беше станал свидетел на смъртта му. Не можеше да повярва, че едно от онези овъглени тела е на сина му. Една упорита частица вътре в него продължаваше да мисли, че Йошисато ще се върне.

Янагисава поклати глава. Не можеше да се размотава в очакване на невъзможното. Трябваше да се върне на погребението, да изглежда силен и да се увери, че неговата фракция не го е напуснала. Но докато вървеше през празната къща за гости, забави ход покрай стаята на Йошисато. Изпита непреодолимо чувство, че той е там. Сърцето му подскочи. Надникна през вратата. Стаята беше празна, но атмосферата вибрираше от присъствието на Йошисато, сякаш той току-що бе излязъл. Янагисава усещаше неговата свежа, младежка миризма и чуваше ехото на саркастичния му глас. Радостта отстъпи пред ужаса. Нима смъртта на Йошисато го е докарала до лудост?

По коридора долетя звук от стъпки и надеждата му се възроди. Янагисава се втурна навън от стаята.

Пред вратата се блъсна в Като Кинхиде от Съвета на старейшините и изкрещя.

— Съжалявам, че те стреснах.

Янагисава едва сдържа разочарованието си.

— Какво правиш тук?

— Видях сцената, която направи госпожа Сомеко на погребението. — Неприятни предчувствия подсилваха възмущението, изписано на плоското лице на Като. — Под контрол ли е?

— Засега.

— Това не е достатъчно. Трябва да се отървеш от нея.

Като беше прав, но Янагисава не можеше да приеме идеята да убие госпожа Сомеко. Той мразеше нейната проклетия и в този момент дори не можеше да си представи да я пожелае сексуално, но тя беше майка на Йошисато. Сомеко беше единствената му връзка със сина му.

— Не мога — каза Янагисава. — Тя е единствената личност, която може да каже със сигурност, че шогунът е баща на Йошисато. Това все още има значение, въпреки че той е мъртъв. — И той отново усети ирационалното чувство, че Йошисато е наблизо и е жив. Не можеше да спомене и дума за това пред Като, който със сигурност щеше да си помисли, че си е загубил ума. — Ако шогунът спре да вярва, че Йошисато с бил негов син, ще побеснее, и тогава и за теб, и за мен, и за всички наши приятели ще е най-добре да се подготвим да умрем.

— Тя е единствената личност, която със сигурност може да заяви, че шогунът не е баща на Йошисато. — Като очевидно подозираше каква е истината. — Тя е опасна.

— Аз ще се погрижа за нея. — Янагисава се опитваше да увери не само Като, но и себе си.

— Няма да е зле да се погрижиш и за Сано. Докато той е жив, ще ти причинява неприятности.

— Опитах се да се погрижа за него — възмутено му отговори Янагисава. — Но ти и другите старейшини ме спряхте. Защо? Не ми казвай, че наистина сте мислили, че Сано е невинен и трябва да има честен процес.

— Някои хора все още симпатизират на Сано. Не би искал да помислят, че прибързваш собвинението му, нали?

— Не са толкова много. Не могат да ми навредят — презрително каза Янагисава.

— Грешиш. Политическата ситуация се промени драстично след вчерашния ден — каза Кано. — Иенобу отново е несъмненият наследник. Следващата битка, която ще водиш за контрола над режима, ще е с него. Не можеш да си позволиш да обиждаш приятелите на Сано. Трябва да ги привлечеш на своя страна.

Вбесен, защото Като отново бе прав, Янагисава попита:

— Как предлагаш да направя това?

— Когато започне процесът срещу Сано, извърти нещата така, че всички да повярват във вината му. Тогава никой няма да се почувства засегнат от смъртта му. Бившите му съюзници ще се присъединят към твоя лагер. Иенобу има предимство като племенник на шогуна, но той е много противен. А ти не си. Никога не подценявай силата на добрия външен вид.

Янагисава се поколеба, разкъсван от непреодолимото желание да отмъсти веднага на Сано, от нуждата да укрепи политическите си позиции и от подтика да потърси Йошисато.

— Ти загуби една война преди десет години — напомни му Като. — Трябва да подсилиш редиците си колкото е възможно по-добре за тази. — Цепките на очите му блестяха от страх за собственото му оцеляване. — Наистина ли искаш ненавистта ти към Сано да те тласне към прибързани действия и да рискуваш с възможността някой ден отново да се завърнеш триумфално?

Янагисава въздъхна, отстъпвайки пред реалността.

— Погледни го по този начин — каза Като. — Можеш да накараш Сано да страда малко по-дълго, преди да умре. Окаляй докрай името му. Нека бъде най-презреният престъпник в Япония!

* * *

— А, виж кой е тук! Тъкмо навреме — каза Тахара на Хирата.

— Мислех, че няма да се появиш — добави Тахара.

Той, Китано и Дегучи седяха на брега на канала в района Канда, под една преобърната дървена лодка, която ги пазеше от дъжда. Канда беше много силно ударен от земетресението. Бяха рухнали много къщи, диги и мостове. Все още навсякъде имаше руини. Възстановителните строителни работи току-що бяха започнали. Единствените хора, които Хирата видя, бяха Тахара, Китано и Дегучи.

— Защо да не се появя?

Хирата слезе от коня си, избягвайки да поглежда към Дегучи, който на свой ред избягваше да гледа към него. Те не трябваше да допускат Тахара и Китано да се досетят, че сега са в съюз срещу тайното общество.

— Ами ти не си особено ентусиазиран от идеята да работиш с нас — каза Китано. Тримата с Тахара и Дегучи изпълзяха изпод лодката.

— Реших да спра да се боря с вас и да се наслаждавам на предимствата от участието ми в тайното общество — каза Хирата толкова небрежно, колкото можеше.

— Никога ли няма да спрат чудесата?

С блещукащи очи Китано потупа Хирата по гърба.

Четиримата мъже отидоха до брега на канала. Правителството бе разчистило повечето водни пътища, но този беше едно от тесните разклонения в някогашен беден квартал. Беше претъпкан и задръстен с потрошени лодки, отломки от паднал мост, рухнали къщи и други останки, всичките покрити със зелени пенести водорасли. Бръмчаха мухи и комари. Те започнаха да дишат в бавен, дълбок ритъм. Мистичните им сили започнаха да прииждат. Дробовете на Хирата разшириха ребрата му, дишането му се ускори до гръмовно думкане. Кръвта разшири вените му и ги изпълни с енергия. Той напяваше древното китайско магическо заклинание. Нервите и мускулите му пламтяха. Почувства как настръхва и укрепва, докато физическата, умствената и духовна енергия в него се събираха и обединяваха.

Четиримата протегнаха едновременно ръце към канала. Невидими лъчи от енергия избликнаха от пръстите им. Въздухът около лъчите заискри; дъждовните капки се изпариха. Тръпки разтърсваха Хирата, когато енергията му попадаше върху предметите в канала. Всички бавно вдигнаха ръце. Дъските и камъните започнаха да левитират. Те увиснаха във въздуха. От тях се стичаше вода. Четиримата замахнаха с ръце, понасяйки отломките към отсрещния бряг и изключиха потока енергия едва след като паднаха на земята. После пренесоха доста мебели и парчета от моста. Започнаха да се задъхват — изтощението си казваше думата. Левитацията изисква много, много енергия. Вдигнаха още отломки. Нивото на водата спадна. Нещо голямо се криеше под повърхността й. Докато Хирата и другите се напрягаха да го вдигнат, пръстите му горяха, сякаш бяха обхванати от огън. Обектът бавно се издигна.

Беше волска каруца, пълна с вода, която изтичаше от цепнатините по дъното й. Въжетата, вързани за яремите, се обтегнаха под огромната тежест на двата мъртви вола. По скелетите им имаше разложено месо. Четиримата оставиха цялата купчина на брега. Магията секна. Останали без дъх, те се свлякоха на земята. От Хирата струеше пот. И той, и другите лежаха неподвижно, със затворени очи и отворена уста, поглъщайки капките дъжд, за да охладят пресъхналите си гърла.

— Надявам се генерал Отани да има сериозна причина да ни накара да преминем през това — каза Тахара.

— Може би утре ще ни каже каква е тя — предположи Китано.

Хирата уплашено отвори очи. Надигна се и се опря на лакът. Другите трима приседнаха. Той почувства вонята на волските трупове.

— Нов ритуал? Утре?

— Да — каза Тахара. — Някакъв проблем?

Хирата хвърли поглед на Дегучи. Свещеникът му отговори с ням, откровен ужас.

— Не — каза Хирата, опитвайки се да звучи безучастно. — Просто се чудя защо толкова скоро?

Тахара и Китано не доловиха изражението на Дегучи.

— Време е — отговори му Китано.

Нито Хирата, нито Дегучи можеха да рискуват да навлязат в транс. Генерал Отани щеше да познае, че те са се обединили срещу Тахара и Китано. И щеше да убие и двамата. Но те трябваше да се преструват, че са съгласни с другите двама, за да не събудят подозрението им.

— Добре — каза Хирата. Дегучи кимна. — Утре по кое време?

— Часа на змията[1] — отговори Тахара.

— Сутринта? — попита Хирата, разтревожен, защото двамата с Дегучи щяха да имат по-малко от ден, за да се приготвят за убийството на Тахара и Китано.

— Няма правило, което да гласи, че ритуалите трябва да се извършват само нощем — каза Тахара.

— Хайде да се върнем в града и да отидем да пийнем нещо — предложи Китано и се изправи, а с него и Тахара.

Хирата погледна Дегучи, после изстена и легна отново.

— Не съм готов още да се движа.

Дегучи също остана легнал, затворил здраво очи.

— Ще се видим утре заран тогава — подвикна Китано, докато двамата с Тахара се отдалечаваха от тях с конете си.

Хирата и Дегучи изчакаха, докато тропотът от копитата заглъхна. После седнаха и се обърнаха един към друг. Дегучи вдигна вежди, разпери длани и отвори уста в ням въпрос:

— Какво ще правим?

— Ще ги убием, когато дойдат за ритуала.

— Как?

Нуждаеха се от нещо повече от късмет, за да убият Тахара и Китано.

Хирата с мъка се изправи на крака.

— Най-добре ще е да се подготвим предварително.

* * *

Резиденцията на наследника представляваше купчина изгорели греди и дъски, счупени керемиди и угаснали въглени, намокрени от дъжда. Масахиро вървеше през двора, който беше залят от почернели от сажди локви. Той подушваше изгоряла плът под миризмата на пушека. Стискаше носа си, за да не повърне. Не искаше да ходи там, където би могъл да види труповете на Йошисато и другите. Но трябваше да търси улики. Това беше най-важното му разследване досега и не беше време да се държи като мамино детенце. Ако той и майка му не откриеха кой е запалил пожара, щяха да осъдят баща му за палеж и да го екзекутират.

Масахиро спря в периферията на останките от бедствието. Обзе го отчаяние. Какви улики биха могли да не са изгорели?

През портата се изтъркаляха три волски каруци. Коларите ги докараха до развалините и от тях наскачаха работници. Започнаха да вдигат изгорелите отломки и да ги хвърлят в каруцата. Масахиро припна към тях, за да им каже да изчакат, докато той свърши с търсенето на улики. В този момент двама мъже влязоха в двора. Те бяха офицери с висок чин от армията на Токугава, с тежки ризници и шлемове. Масахиро инстинктивно разбра, че няма да са особено доволни, ако го заварят да души наоколо. Изтича към една малка борова горичка и се скри там.

— Какво търсим? — попита единият от офицерите.

— Доказателство, което да се използва на процеса срещу Сано — отговори другарят му.

Те погледнаха към руините, после — един към друг.

— Изглежда ми съвсем безнадеждна работа — каза първият. Той беше с ниско, дебело тяло и тлъста гуша. Масахиро го позна — казваше се Окубо. И той, и другарят му бяха приятели на Янагисава.

— Съгласен съм, но по-добре да даваме вид, че търсим нещо. — Името на този беше Китами. Ризницата му висеше на тялото му като одрана кожа на скелет. Лицето под шлема му беше изпито и измъчено. — Ако не го правим, някой може да каже, че разследването не е било достатъчно щателно и да вдигне голяма шумотевица.

Масахиро се ужаси. Съдбата на баща му зависеше от мързелашкото разследване на двама души, работещи за Янагисава!

Работниците натрупаха каруцата с отломки от изгорелите развалини.

— Да ги оставим да свършат мръсната работа — каза Китами. — Ще видим дали ще попаднат на нещо интересно.

Двамата с Окубо останаха бездейно да наблюдават работниците. Масахиро знаеше, че ако се намеси, само ще му се изсмеят и ще го изхвърлят. Той чакаше безпомощно, треперещ от яд.

Окубо се закашля.

— Уф, гади ми се от тая миризма.

— И на мен — каза Китами. — Хайде да отидем да застанем ей там.

Насочиха се право към скривалището на Масахиро. Той отстъпи назад, по-навътре сред дърветата и се сви зад най-голямото от тях.

— Ей, какво е това? — каза Окубо.

Масахиро помисли, че са го забелязали, но те не гледаха в него. Окубо сочеше нещо, закачено на остатък от клон, щръкнал от един бор. Китами го измъкна.

— Прилича на противопожарна качулка.

Масахиро видя, че това наистина е противопожарна качулка, направена от светла кожа, оформена като конус, с пресечен връх. Имаше прорязани дупки за очите и отделно парче, привързано с връзки над носа и устата.

— Който и да я е носил, сигурно се е закачил на дървото и качулката е останала тук.

— Женска е — каза Китами. — Виж цветята. — Той докосна розовите вишневи цветчета, щамповани релефно в кожата.

Масахиро си представи как пламъците облизват резиденцията на наследника, докато жена, облечена в кожен плащ и украсена с цветя качулка, бяга оттам през дърветата. Сърцето му затуптя от вълнение. Тук имаше доказателство, че друг, а не неговият баща — някаква жена — е запалила пожара.

— Какво да правим с това? — попита Китами. — Да го занесем ли на дворцовия управител Янагисава?

— Това не е на Сано. Никой мъж не би носил това.

Мъжете се спогледаха. Масахиро прочете мислите им: Янагисава искаше само доказателства, които да уличават Сано.

Китами отнесе качулката на каруцата, която беше вече почти пълна с отломки и я хвърли отгоре им. Масахиро наблюдаваше смаяно как работниците хвърлят изгорели дъски върху нея. Каруцарят изплющя с камшика над воловете. Те потеглиха. Масахиро искаше да изтича след каруцата, но Китами и Окубо стояха между него и вратата, през която тя изчезна. Той целият се разтрепери. Стисна юмруци и мълчаливо започна да се моли двамата да се махнат. Трябваше да вземе тази качулка. Тя беше доказателството за невинността на баща му.

[1] Тоест между 9 и 11 часа. Японските зодии носят имената на дванадесет животни — за дванадесет месеца, затова и часовете са с имената на тези дванадесет животни, като има „ранен час“ за часовете до обед, и „късен“ — за следобеда. — бел.прев. ↑

32. ГЛАВА

Сано крачеше по пода на стаята си. Раните по главата и лицето го боляха и беше много изтощен, защото през нощта почти не спа — чувстваше се твърде неспокоен, за да си легне. Усещаше къщата си като клетка, която се смаляваше с всеки изминал час. Щом мръднеше навън от стаята, тъмничарите му хукваха подире му. Вече бе късен следобед. До този момент не бе видял никого другиго, освен слугите, които му носеха храната. Беше изпратил детектив Маруме да открие как би могъл да бъде запален пожар в толкова силно охранявана част на замъка. Никога в живота си досега не се бе чувствал толкова изолиран, толкова безпомощен и така приклещен — досущ като хванат в капан.

Убийството на Йошисато беше най-големият му и най-рискован казус, защото залогът бе животът му, а трябваше да разчита на съпругата си, на дванадесетгодишния си син и на главния си васал да го разрешат. Той беше сам с омразата си към шогуна, която го глождеше и тровеше като змия. Бунтовническите му мисли се усилваха. И се ужасяваше от предстоящия процес.

Най-сетне Маруме пристигна.

— Открих стражите, които са били на дежурство около резиденцията на наследника снощи. Трима на наблюдателната кула, която гледа към нея, трима на най-близките постове и трима патрулиращи. Единият от часовите в кулата ми е приятел. Той ми каза, че са ги привикали от постовете им.

— Привикали? Как така? — изненада се Сано. — Кой ги е привикал?

— Дошло съобщение от капитана на нощната смяна. С нареждане да отидат на събрание в щаба, който, както знаеш, е на другата страна на хълма и на две нива по-долу.

— Кога е станало това?

— Малко по-малко от час преди да започне пожарът.

— Значи никой не е наблюдавал резиденцията на наследника в критичния момент — заключи Сано. — Което обяснява как подпалвачът е влязъл в двора и е напуснал, без да бъде заловен.

— Ами я чуй това: когато отишли в щаба, там нямало никакво събрание.

— Значи съобщението е било уловка, за да ги разкарат. Кой го е доставил?

— Един паж — каза Маруме. — Донесъл го на техния началник, лейтенанта, в наблюдателната кула. Приятелят ми дори не знае името на момчето, никога преди не го е виждал. Каза ми също и че капитанът на нощната стража твърдял, че не е изпращал никакво съобщение. Може би пажът е бил измамник, пратен от подпалвача.

— Или от някоя личност, за която работи подпалвачът. Такова престъпление изисква внимателно планиране.

Маруме следваше линията на мисълта на Сано.

— Звучи твърде изобретателно и сложно за някой, който върши подобни мръсни дела като палене на пожари. Подпалвачът сигурно е бил просто машата. Но кой е бил мозъкът?

— Владетелят Иенобу. Или госпожа Нобуко.

— Някакви вести за нея от съпругата ти?

Сано поклати глава.

— Нито от нея, нито от Масахиро. Добра работа свърши, Маруме. Благодаря ти.

Думите бяха недостатъчни, за да изразят благодарността му към компетентната и вярна служба на неговия васал.

— Надявам се да се справя още по-добре — каза Маруме, зарадван от похвалата на Сано. — Вече започнах издирването на този паж. Някой трябва да го е видял. Или да е видял нещо при резиденцията на наследника, преди пожарът да започне. Поисках помощ от стари другари. Ако има някакви свидетели, аз ще ги изровя.

— Това ще отнеме време. Янагисава няма да ме чака да намеря доказателства, с които да изчистя името си. Необходима ми е някаква защита. Ще свидетелства ли в моя полза на процеса твоят приятел?

Радостта се оттече от лицето на Маруме.

— Помолих го. Каза не. Лейтенантът им наредил да не говорят за случилото се. Ще си навлекат беля, ако излезе наяве, че са напуснали постовете си. Ако са били там, биха могли да спасят Йошисато. Възможно е да ги осъдят на смърт, защото са допуснали да изгори.

— Който и да ги е подмамил, знае, че ще ги е страх да се разприказват — каза Сано, разочарован, но не и изненадан. — А къде е съобщението, което са получили?

— Било е устно, не писмено.

— Колко е внимавал да не оставя следи!

— Не губи надежда — настоя Маруме. — Късметът ни няма как да не се обърне.

Войниците влязоха в стаята без предупреждение.

— Време е за процеса ви — каза началникът им. — Елате с нас.

Сано изпита чувството, че е застанал на ръба на пропаст и изведнъж една светкавица разкъсва земята под нозете му. Той се плъзгаше от всичко твърдо и сигурно, надолу в тази бездна.

— Но аз трябва да изчакам съпругата ми и сина ми.

Те можеха да донесат доказателство, което да го спаси. А дори и да не бяха намерили нищо, Сано не можеше да тръгне, без да види Рейко и Масахиро. Можеше да бъде изпратен за екзекуция веднага след процеса.

— Не може! Имаме заповед да ви отведем веднага в двореца.

Дъното на бездната се надигна стремително, за да посрещне Сано. Напълно отрязан от всички скъпи нему хора и от всички възможности да се спаси, обхванат от паника, Сано се отдръпна от войниците.

— Елате с мир или ще ви отведем насила — каза началникът.

Нямаше полза да отлага неизбежното. Инстинктът и опитът надделяха. Мъдрият самурай знае, че не бива да пилее енергия в недостойна, безплодна съпротива, когато решителната битка тепърва предстои. Сано трябваше да запази силите си за процеса — неговия последен шанс да се спаси. Той вдигна ръце и отстъпи.

— Аз ще дойда с него — каза Маруме, — за да свидетелствам в негова защита. Не е възможно той да е запалил резиденцията. Беше си вкъщи и спеше, когато пожарът започна.

— Не е позволено да води никакви свидетели — каза началникът.

— Това е против правилата! — възрази Маруме.

— Дворцовият управител Янагисава определя правилата.

Началникът бутна Маруме настрани.

Маруме го бутна в отговор. Изведнъж войниците закрещяха, дръпнаха Маруме, сграбчиха Сано. Маруме изрева и започна да удря напосоки. Когато юмруците му попаднеха в целта, се вдигаха викове. Чу се изстъргване на стомана — войниците извадиха мечовете си.

— Не! — остро викна началникът им. — Трябва да го заведем жив!

Приклещен в схватката, Сано извика:

— Спри, Маруме сан! Не им давай повод да те убият.

Маруме спря да се бори. Двама от стражите го сграбчиха и хванаха ръцете ум. Той дишаше тежко, очите му пламтяха, зъбите му се оголиха като на обуздан див кон. Войниците обградиха Сано толкова плътно, че той можеше да долови животинската миризма на кожата, покриваща металните пластини на ризниците им.

— Погрижи се за семейството ми — каза той на Маруме, докато го влачеха към вратата.

Яростната съпротива се отцеди от Маруме. Голямото му лице потъмня от мъка. Той знаеше, че това може да е последната заповед, която му дава господарят му. Сано почувства надигане в гърлото си. Маруме кимна. Това беше единственият им дан през годините, през които бяха живели като господар и васал. И двамата се надяваха, че краят все още не е дошъл. И двамата не можеха да понесат да си кажат сбогом.

Войските поведоха Сано по коридора. Той чувстваше дома си някак странно безличен, като пътна станция в пътешествие, от което няма връщане назад. Когато излезе от къщата, неколцината му васали го чакаха в двора, охранявани от армейските войници. Докато Сано слизаше по стълбището, те му се поклониха с мрачно достойнство. Жестът им трогна сърцето му. Те сигурно се страхуваха за себе си — ако го осъдеха на смърт, имаше вероятност също да бъдат екзекутирани, като свързани с предател. Но те му отдадоха почит, дори и да беше за последно.

— Тате! — Акико изтича по верандата. Мидори, Таеко и Тацуо вървяха след нея. Тя слезе, скачайки по стъпалата, хвърли се към Сано, и обви ръце около краката му. — Не отивай, тате! — извика тя.

Сърцето на Сано се сви болезнено. Тя беше твърде малка, за да проумее защо тръгва, но разбираше, че има нещо лошо. Войниците забавиха крачка и спряха.

— Продължавайте напред! — нареди началникът им, сграбчи ръцете на Акико и ги дръпна.

Акико заскимтя и стисна по-здраво баща си. Сано я погали по косицата и нежно й каза:

— Акико, трябва да ме пуснеш да вървя.

Началникът я дръпна по-силно. Малките й пръстчета стиснаха шалварите на баща й, после се отпуснаха. Сано се почувства така, като че ли откъснаха част от собственото му тяло. Акико запищя. Тя се обърна към началника и закрещя:

— Няма да отведеш баща ми! — и одраска лицето му.

Той отстъпи и изруга, а по бузата му останаха кървави драскотини. Сано бързо поведе Акико към къщата. Мидори побърза да слезе долу, за да ги пресрещне. Таеко и Тацуо плачеха. Те бяха достатъчно големи, за да разберат. Сано се обърна към Акико. Тя не плачеше. Малкото й личице бе подивяло от бунтовен плам.

— Слушай ме, Акико — каза й Сано. — Трябва да бъдеш добро момиче, докато ме няма.

— Кога ще се върнеш? — попита го тя.

Не му беше приятно да лъже детето си, но истината беше още по-неприятна.

— Скоро.

— Обещаваш ли?

— Обещавам.

Сано я прегърна и скри сълзите си в меката й коса.

После я предаде на Мидори.

Войниците го поведоха. Той не можеше да погледне назад. Държеше погледа си право напред, докато вървеше през вътрешните пасажи на замъка Едо. От наблюдателните кули и от прозорците на покритите коридори по горната част на крепостните стени надничаха войници. Чувстваше се така, сякаш е затворен в балон от разложена слуз. Но слузта не успяваше да задържи зяпачите на разстояние. При изкачването си нагоре по хълма процесията им привлече доста народ. До времето, в което стигнаха двореца, размерът й се бе раздул до стотици войници, служители, пажове и слуги. Сано си помисли за шествията по време на религиозните фестивали, когато тълпите следваха хората, носещи малки макети на храмове по улиците. Но тук го нямаше шумното, радостно веселие. Всички бяха притихнали, както подобава на такъв мрачен исторически момент. Вместо храм, който приютява свят дух на божество, шествието следваше най-нисшата форма на живот — един предател, обвинен в измяна.

В каменните фенери, окачени покрай пътеката към двореца, блещукаха пламъци, макар че сивото небе все още бе светло. Дворцовите стражи отвориха вратата. Тя зейна като паст на ада. Когато Сано я наближи, тълпата остана назад. В стрехите пърхаха гълъби, докато той минаваше под тях. Откъм града се носеше шум от чукане. Животът си течеше, безразличен към неговата беда. Дворецът го погълна. Вътре, покрай стените, се бяха наредили служители, войници и прислужници. Те мълчаливо го наблюдаваха, докато влизаше заедно с ескорта си в голямата приемна зала.

Тясна пътека разделяше мълчаливата тълпа, заела долното ниво на пода. Войниците пред него препречваха погледа му към дъното на залата. Всичко, което можеше да види, беше охреният блясък на фенерите, горящи по подиума. Тълпата гледаше как войниците водят Сано по пътеката. Той хвърли поглед отдясно наляво и видя само редици от неприятелски лица, принадлежащи на даймио, които бяха съюзници на Янагисава.

Достъпът на всеки, който би могъл да дойде на помощ на Сано, бе забранен.

Сано пристъпи на по-горното ниво на пода. Малък правоъгълник от бял пясък покриваше центъра на дървените дъски — ширасу, белият пясък на истината, символът на справедливостта. Войниците бутнаха Сано на колене върху сламена постелка в центъра на ширасу. Ирония изкриви устните му. До неотдавна той провеждаше процесите и раздаваше правосъдие.

Ако тук се стигнеше до правосъдие, щеше да бъде истинско чудо.

Войниците отстъпиха. Сега Сано видя тримата съдии, подредени така, че да виждат и него, и подиума. Единият беше Като Кинхиде от Съвета на старейшините. Другите двама също бяха съюзници на Янагисава. Инспектор генерал Накае беше главен финансов ревизор на държавните операции, което означаваше, че следи зорко за всички злоупотреби, освен за тези на Янагисава. С доста широката си обиколка той напомняше на Сано за презряла тиква — беше загубил повечето си зъби и лицето му приличаше на хлътнала навътре коруба. До него стоеше старият, беловлас владетел Набешима, даймио на провинциите Сага и Хизен, чиито кожа и очи бяха пожълтели от прекарана жълтеница.

Сано беше направил за посмешище инспектор генерал Накае и владетеля Набешима, когато бяха изпълнявали ролята на съдии в един друг спорен случай за убийство. Те го гледаха с мръсно удоволствие, предвкусвайки възмездие. Сано погледна към подиума. Янагисава седеше в центъра му, облечен в официална черна тога с блестящ златен герб. Шогунът отсъстваше и Сано знаеше защо: Янагисава се опасяваше, че той може да го убеди да го освободи.

Красивото лице на кръвния му враг беше театрално осветено от фенерите. Очите му бяха толкова зачервени по краищата и с толкова тъмни сенки отдолу, кожата му толкова бледа и така набраздена от скръбни бръчки, че той изглеждаше така, сякаш носи сценичен грим. Изгледа Сано с омраза, ледена и твърда, като ризница през зима. Съжалението, което Сано бе чувствал към този баща, загубил двама сина, се изпари в горещината на гнева му.

На бойното поле няма място за съчувствие към врага.

— И тъй, започвам процеса срещу Сано Ичиро — каза Янагисава с глас, прегракнал от плач и ярост.

По устните му заискря усмивка — посланието й бе така ясно, сякаш го бе изкрещял:

„Всички сметки между нас са на път да бъдат уредени. Ще ми платиш за всяко зло, което някога си ми сторил“.

33. ГЛАВА

Малцината останали васали на Сано бяха заключени в казармите си в имението му, заедно с армейските войници, които ги охраняваха. Слугите се точеха навън от портата. Щом разбраха, че господарят им е изправен в процес за убийство на наследника на шогуна, побързаха да си тръгнат, преди да го осъдят, за да не споделят присъдата му заедно с цялото му домочадие. Вътре в имението Таеко се бе гушнала в майка си, заедно с братчето си, сестричката си и с Акико. Мидори притисна децата по-близо до себе си. Очите й бяха пълни със страх.

— Мамо, какво ще правим? — попита Таеко.

— Не знам. — Гласът на Мидори трепереше.

— Всички напускат — каза Тацуо. — И ние ли трябва да напуснем?

— Не. Може би. Не знам — каза Мидори, обезумяла от объркване.

— Много ме е страх — каза Тацуо. — Може ли да отидем при баба и дядо?

Бащата на Мидори, владетелят Ниу, имаше имение в района на даймио. Родителите на Хирата живееха в банчо, квартал, обитаван от наследствените васали на Токугава. — Не знам — изхленчи Мидори.

Нерешителността на майка й уплаши Таеко.

— Не можем да си тръгнем без Масахиро и госпожа Рейко — каза тя.

— Да, да, права си. — Мидори бе готова да се хване за всяка сламка. — Ще чакаме да се върнат. Те ще знаят какво да правим.

— Баща ми ще се върне скоро — каза Акико. — Той обеща. — Тя беше напълно спокойна от вярата си в Сано. — Той ще оправи всичко.

Никой нямаше сърце да й противоречи. На Таеко й се искаше да може да помогне на Масахиро в разкриването на убийството и да спаси всички. Но дори и ако можеше да понесе да напусне майка си и другите деца, как щеше да се измъкне?

Мидори внезапно се изправи.

— Може би трябва да опаковаме някои неща, в случай че Рейко и Масахиро кажат, че трябва да напуснем. Тацуо, Таеко, вземете малко дрехи, достатъчно за няколко дни. Ела, Акико, аз ще ти помогна с опаковането.

И тя бързо отведе Акико, носейки бебето си на ръце.

Тацуо започна да събира дрехи от шкафа. Таеко съзря своя шанс. Нямаше време за мислене. Импулсът я подгони навън от вратата.

— Ей! — извика Тацуо. — Къде отиваш?

Таеко се присъедини към слугите, напускащи имението. Беше им благодарна за компанията, докато ги следваше надолу по хълма през вътрешните пасажи на замъка Едо. Никога не беше напускала замъка сама нощем, беше странно и плашещо. Фенерите хвърляха сенки, в които като че ли се прокрадваха чудовища. Таеко се промъкна покрай един стражите от конния патрул, чиито лица тъмнееха под шлемовете. Те приличаха на ризници с невидими призраци отвътре. Накрая излезе през главната порта. Тя се затръшна зад нея. Пребори се с подтика да изтича назад и да задумка по нея. Слугите бързо се пръснаха в различни посоки. Таеко остана сама.

Неколцината дружелюбни свещеници и монахини, които просеха подаяния през деня на широката улица извън замъка, си бяха отишли. Войниците разгонваха някакви просяци — крещяха заплахи и размахваха мечове срещу едно семейство, лагеруващо върху одеяло. Мъжът нямаше крака. Двамата със съпругата му лазеха, за да съберат вещите си, а невръстните им деца — момченце и момиченце — плачеха.

Таеко хукна към района на даймио. Дългите широки улици бяха като тъмни тунели, обградени от стените на именията. Единствената светлина идваше от фенерите по портите, където стояха на пост охранителите на даймио. Стражите подвикнаха към група преминаващи войници. По тунелите отекна мъжки смях. Наоколо нямаше много други хора.

Страничните улички бяха дори още по-тъмни от главната. Таеко бързаше и подминаваше ъгъл подир ъгъл, почти напълно отчаяна. След известно време, което й се стори като цели часове, тя стигна, останала без дъх, пред вратата на имението на владетеля Цунанори.

— Какво искаш? — попита я часовият.

— Да вляза — каза Таеко, заеквайки от страх. — Аз работя в пералнята.

— О, ти си липсващата слугиня. — Той й отвори вратата. Таеко бързо влезе вътре, преди да е загубила самообладание. Той викна подире й: — Икономката те издирваше.

Сърцето на Таеко се сви. Тя беше забравила за старата злобна икономка. Заобиколи на пръсти външните постройки в пералния двор. Беше много тъмно, само лунната светлина се отразяваше в локвите. Чергилото на палатката беше затворено. Таеко внимателно повдигна единия му край и надникна вътре.

Топлият въздух излъчваше миризма на луга, плесен и спарен дъх. Таеко чу хъркане, видя тела, изкривени на земята. Палатката беше твърде тъмна, за да може да вижда достатъчно далеч. Тя пристъпи и настъпи нечий крак.

Личността, на която той принадлежеше, каза сърдито:

— Ей, внимавай! — Момичето се оказа Кику, същото, което бе преследвало Таеко вчера. — Таеко? Какво правиш тук?

— Шшшт. — Таеко погледна към другите жени. — Трябва да говоря с Еми.

— Ще кажа на икономката, че си се върнала.

— Не, моля те, недей — прошепна Таеко.

Една малка фигурка се надигна навътре в палатката. Жените засумтяха, докато Еми стъпваше върху тях. Тя стигна до Таеко и я издърпа навън. Двете затичаха през двора, между сградите, и се свиха във вонящите на тор сенки зад конюшните. Конете зацвилиха.

Едната страна на хубавото лице на Еми беше бяла под лунната светлина, но другата тъмнееше от синината, оставена от удара на икономката.

— Радвам се да те видя, но защо се върна? Ще те набият за това, че си избягала.

— Ти ми помогна веднъж — каза Таеко. — Сега отново ми е нужна помощта ти.

Уплашена, Еми рязко си пое дъх. Таеко никак не искаше да я притиска, но беше отчаяна.

— Знам, че последния път не ми каза всичко. Какво още знаеш за съпругата на владетеля Цунанори?

— Не мога да ти кажа — прошепна Еми. — Ще си навлека неприятности.

— Моля те. — Таеко стисна ръката на Еми. — Много е важно. Ако не ми кажеш, цялото ми семейство ще загине заедно с приятелите ни.

Очите на Еми, огромни и черни на лунната светлина, показваха колко е объркана.

— Ти всъщност не си бедно сираче, нали? Коя си ти наистина? Какво искаш?

— Не, не съм — призна Таеко, изпълнена със съжаление, защото бе измамила Еми. — Баща ми е самурай. Господарят му е в беда. Трябва да открия кой е убил съпругата на владетеля Цунанори.

— Защо?

— Защото… — тръгна да обяснява Таеко, съзнавайки, че отговорът й няма никакъв смисъл и стисна още по-силно ръката на Еми. — Хайде, кажи ми!

Ръката на Еми се отпусна, докато тя се предаваше на навика да изпълнява заповеди.

— Видях Намиджи.

— Коя е Намиджи?

— Тя се грижеше за госпожа Цурухиме, когато се разболя от шарка — обясни Еми. — Но това беше шест или седем дни преди това.

Таеко се напрягаше да запази търпение.

— Какво правеше тази Намиджи, когато я видя?

— Беше в стаята на госпожа Цурухиме — каза Еми.

— И търкаше леглото й.

— Търкаше леглото? Как така? — озадачено попита Таеко. Леглата обикновено не се търкаха. Дюшеците се окачваха навън, на въздух, за да се проветрят, а чаршафите се перяха.

— С един мръсен чаршаф. Изглеждаше, че има кръв по него. И жълти петна. Тя търкаше с него целия дюшек и юргана, и възглавницата.

— Защо?

Таеко не виждаше никакъв смисъл в това да се използва мръсен чаршаф, за да се търка нечие легло.

— Не знам. Страх ме беше да я попитам. После го натъпка в шкафа.

На Таеко почти й призля от разочарование. Тя не се беше подчинила на майка си и се върна в това страшно място, за да чуе за някаква прислужница, която се държала странно?

Еми дъвчеше устните си, после каза:

— Току-що се сетих още нещо.

— Какво? — Надеждата отново се надигна в Таеко.

— Видях Намиджи отново с чаршафа по-късно — каза Еми. — Беше в задния двор, през нощта, когато госпожа Цурухиме се разболя от шарка.

Таеко се престори на заинтересована, защото не искаше Еми да си помисли, че информацията й няма никаква стойност.

— И какво правеше Намиджи?

— Гореше чаршафа.

Чу се шум от приближаващи бързи стъпки. Момичетата уплашено се спогледаха.

— Най-добре е да тръгваш — каза Еми и стана.

В този момент един ядосан глас извика:

— Еми! Таеко! — Беше Кику, заедно с икономката. Еми сграбчи Таеко за ръката.

— Ела с мен!

Затичаха се покрай сградите през дворовете и пасажите. Беше толкова тъмно, че Таеко не можеше да види къде стъпва. Тя сляпо се доверяваше на Еми. Стигнаха до вътрешен двор, който беше в ремонт. Там нямаше жива душа. Покрай стената имаше подредени камари дървен материал и керемиди. Таеко забеляза една врата и се насочи към нея, но Еми я задържа.

— Не! Пред нея има стражи! — Тя й посочи към купчина дъски. — Качи се на тях. Скочи на върха на стената и премини от другата страна.

Купчината изглеждаше висока до небето. Таеко се задави. Тя се боеше от височини.

— Бързо! — прошепна й Еми, докато стъпките и гласовете приближаваха.

Таеко започна да се катери. Сърцето й биеше много силно — имаше чувството, че ще изскочи през гърлото й. Долази на върха на купчината и застана на една неравна дъска. Краткото разстояние до стената й изглеждаше по-широко от река Сумида, като бездънна яма. Таеко дишаше толкова бързо, че се замая. С безмълвна молитва на уста тя скочи.

Прелетя през въздуха за миг, който сякаш продължи цяла вечност. Кацна на стената и се олюля, размахвайки ръце. Сви се и се вкопчи в твърдата повърхност, останала без дъх.

— Бягай! — изсъска й Еми.

Таеко провеси крака от стената. Затвори очи и скочи на улицата, сякаш политна в бездна.

34. ГЛАВА

Сега съдът ще изслуша доказателствата срещу Сано — заговори Янагисава от подиума. — Призовавам първия свидетел.

Тримата съдии седяха мълчаливо в редицата си, а Сано — на рогозката върху ширасу.

— Аоки Кензан, излезте напред — каза Янагисава.

Сано се намръщи, разпознавайки сивокосия самурай, който се изправи от публиката, премина по пътеката и коленичи отляво на него.

— Изложете показанията си — нареди Янагисава.

— Аз съм васал на Сано сан — каза Аоки. — Капитан съм на нощната стража в имението му.

Сано гледаше Аоки и не можеше да повярва на очите си. Този човек му бе служил четиринадесет години!

— Ти ще свидетелстваш срещу мен?

— Ще имаш възможност да говориш по-късно — студено каза Янагисава. — Дотогава пази тишина или ще ти се отнеме възможността да се защитиш.

Капитан Аоки хвърли нещастен, умоляващ поглед към Сано.

— Съжалявам, господарю.

Сано предположи, че Янагисава е заплашил Аоки, за да го предаде, но предателството все пак го нарани.

— Капитане, моля, опишете какво се случи предишната нощ — каза Янагисава.

— Бях на пост в казармите. Беше около половин час след полунощ. — Гласът на Аоки затрепери. — Сано сан излезе и ме помоли да му донеса кофичка за запалване на лули, с горещи въглени, буркан с керосин и малко парцали.

— Аоки сан, знаеш, че това не е вярно!

Сълзи от срам блеснаха по лицето на Аоки.

— Сложих всичко в една торба и я дадох на Сано сан. Той я взе и напусна имението.

Сано осъзна, че макар Янагисава твърдо да вярваше, че той е виновен, нямаше достатъчни доказателства, затова бе изфабрикувал няколко.

— Това е всичко, капитан Аоки.

Раменете на капитана сякаш остаряха, докато излизаше.

— Призовавам следващия свидетел — каза Янагисава.

Той беше мъж в ризница и метален шлем от охраната на замъка. Имаше квадратна челюст, нервна бръчка между дебелите вежди и як врат. Коленичи, без да поглежда към Сано. Представи се като лейтенант Хаяши.

— Къде бяхте на дежурство снощи? — попита Янагисава.

— В наблюдателната кула пред резиденцията на наследника.

Сано разбра, че той беше един от тези, които, според приятеля на Маруме от стражата, бяха напуснали поста си, за да се отзоват на фалшивото съобщение. Именно Хаяши бе казал на другите да си мълчат.

— Какво се случи? — попита Янагисава.

— Сано сан отиде до резиденцията на наследника — каза лейтенант Хаяши с тих глас.

— Носеше ли нещо?

— Да. Торба.

Янагисава отправи изразителен поглед към съдиите.

— Торбата, съдържаща предметите, които Сано е получил от капитан Аоки. — Погледът му подстрекаваше Сано да каже, че лейтенантът лъже, и да се лиши от правото си да се защити. Хаяши сви рамене, сякаш да се предпази от горещината, идваща от яростния взор на Сано.

— Какво се случи след това? — попита Янагисава.

— Не видях Сано сан вътре в къщата, беше прекалено тъмно. — Речта на Хаяши звучеше дървено, явно отрепетирана. — Малко по-късно той излезе, тичайки обратно по пасажа.

— Продължаваше ли да държи торбата?

— Не. — Без по-нататъшно подтикване, Хаяши продължи: — Точно тогава започна пожарът.

Съдиите си кимнаха един на друг. Сано беше бесен, защото те приемаха доказателствата, без да зададат и един въпрос, но какво друго можеше да се очаква от съюзниците на Янагисава?

Янагисава освободи лейтенанта.

— Сега ще представя материалните доказателства за вината на Сано. — Той махна на един от стражите, подредени покрай стената.

Войникът донесе металната кофа, буркана и парцалите. Постави ги на подиума до Янагисава, който започна да ги вдига едно по едно.

— Този буркан е бил пълен с керосин, който Сано е излял под резиденцията на наследника. Това е кофата, в която той е пренесъл горящите въглени, за да запали с тях пожара. Парцалите са използвани за подпалка. Когато аз пристигнах на местопрестъплението, след пожара, залових Сано да се опитва да ги махне. Но това не е най-решаващото доказателство.

— Кое тогава? — помисли си Сано с отвращение. — Фалшиво самопризнание, написано уж от мен?

Янагисава вдигна голямо парче плат. Беше от тъмночервена коприна, с разкъсани краища. Мотивът, избродиран на него със златни конци блестеше като пламъци и представляваше летящ жерав.

Летящият жерав е фамилният герб на Сано — извика Янагисава. — Това парче бе намерено закачено на един храст близо до изгорялата сграда. Откъснало се е от дрехата на Сано, докато е палил пожара.

Не беше се откъснало от никоя от дрехите на Сано. Янагисава вероятно отдавна бе копирал герба му и го пазеше за момента, в който ще му потрябва. Но съдиите изглеждаха готови да повярват на всичко, което казва Янагисава.

— С това приключвам с моите доказателства срещу Сано сан. Сега можеш да говориш.

Изражението на Янагисава казваше, че Сано няма нужда да си хаби думите, защото вече бе разгромен.

Сано се обърна към съдиите. Отричането нямаше да му помогне ни най-малко. Нито пък ако обвинеше владетеля Иенобу или госпожа Нобуко. Той нямаше доказателства срещу тях и никакви свидетели, които да дадат показания за невинността му. Единственото оръжие, което имаше, бяха думите. Те трябваше да бъдат впечатляващи.

— Не съм запалил пожара — заяви Сано с глас, който отекна в цялата зала. — Не съм убил Йошисато.

Това беше единствената неподправена истина, която възнамеряваше да каже.

Истината, която той винаги бе ценил високо, заедно с правдата и честта, нямаше да спаси живота му.

Честта му вече бе стъпкана в калта, а също и правдата. Тласнат до крайност от отчаяние, Сано отритна и истината, последния съхранен стълб от трите, които някога изграждаха фундамента на неговия живот.

Съдиите гледаха отегчено, безучастно. Сано щеше да промени това.

— Всички доказателства, които чухте, са фалшиви, с изключение на едно. — Той каза първата си лъжа. — Аз наистина ходих в резиденцията на наследника снощи.

Лъжата имаше горчив вкус, но такива са добрите лекарства за лошите болести.

Тих, неспокоен шепот се надигна от публиката, сякаш подът под нея се наклони. Изненадата изтри отегчението от лицата на съдиите. Янагисава трепна неволно.

— Не се поддавайте. Кани се да ви разкаже някоя фантастична приказка.

— Аз просто потвърждавам това, което лейтенант Хаяши каза. Противоречиш на собствения си свидетел ли?

Устата на Янагисава увисна.

Владетелят Набешима се намеси.

— Искам да чуя това. — Жълтите му очички блестяха от интерес. — Сано сан, защо ходихте в резиденцията на наследника?

— За да посетя Йошисато — каза Сано и метна следващата си лъжа върху първите две. — Защото Йошисато ме покани.

— Невъзможно — каза Като Кинхиде. Презрението, излъчвано от него и Янагисава, не скриваше усилията им да проумеят накъде бие Сано с това. — Защо би го правил?

— Искаше да довършим разговора, който започнахме на турнира.

— Разговор за какво? — попити инспектор генерал Накае.

— Йошисато ми направи предложение. — Сано включваше част от истината във версията си. — Той искаше да създаде коалиция, за да изчисти корупцията в правителството, да сложи край на политическата война и да донесе мир и хармония в режима. Помоли ме да се присъединя към тази коалиция.

Яростта разтърси самообладанието на Янагисава.

— Йошисато не е правил подобно нещо!

— Откъде знаеш? — каза Сано. — Ти не беше там.

— Коалиция? С теб? Това е пълен абсурд!

— Именно затова Йошисато не пожела да те остави да ме изгониш от режима или да ме убиеш! — Сега Сано говореше самата истина. — Защото искаше да му помогна да управлява правителството, когато стане шогун.

Очите на Янагисава се разшириха. Той съзнаваше, че Сано нямаше откъде да знае, че Йошисато го е спасил, ако самият той не му го бе казал. Съдиите изглеждаха потресени, явно се бояха да повярват на Сано, и не можеха да скрият изумлението си от факта, че младежът, на когото разчитаха да бъде спойката на тяхната власт над режима, си е имал свои собствени планове.

На Сано му се искаше да беше огласил по-рано предложението на Йошисато. Това би променило всичко. Във всеки случай, поне можеше да изиграе тази карта сега.

— Казах на Йошисато, че трябва да помисля за предложението му. Той ме покани да го посетя снощи. Когато стигнах там, ме попита какъв е отговорът ми. — Сано спря. Стаята бе притихнала от напрежение, а Янагисава бе толкова сащисан, че не можеше да изрече и дума. — Аз казах да.

Сано наблюдаваше изумените лица на съдиите и на Янагисава, докато осъзнаваха, че ако Йошисато бе оцелял, светът може би щеше да стане свидетел на ново начало. Сано се чудеше дали ако наистина бе приел предложението му, Йошисато щеше да оцелее? И тогава той нямаше да бъде обвинен в палеж и убийство.

— Нямах причина да убивам Йошисато — заключи Сано. — Ние се разделихме като приятели.

— Това е нагла лъжа! — Яростният, пламенен глас на Янагисава кънтеше от убеденост. — Йошисато никога не е споменавал за тази коалиция пред мен. Сано просто се опитва да спаси презряната си кожа.

Сано мислеше, че Йошисато едва ли е изгарял от желание да разкрие плана си пред Янагисава и че вероятно не го е и направил. Но Янагисава звучеше най-убедително, когато разправяше лъжи. Сано видя, че същата мисъл се мярна и на съдиите. Неверие помрачаваше погледите, които хвърляха на Янагисава.

— Йошисато всъщност е споделил с теб за коалицията. Той ми го каза снощи — излъга Сано. — Каза също и че си побеснял, защото ти е заявил, че не те иска в нея. Той мислеше, че ти ще създаваш само проблеми. Смяташе да те изгони от режима. — Сано посочи към Янагисава. — Не аз съм този, който е имал причина да убие Йошисато. А ти!

В очите на Янагисава заискриха просветление и негодувание. Съдиите останаха със зяпнала уста, докато постепенно схващаха смисъла в показанията на Сано. Мърморенето на публиката звучеше като неохотно одобрение. Сано си бе сменил ролята с Янагисава.

— Ти си отишъл в резиденцията на наследника, след като аз съм си тръгнал — каза Сано, доукрасявайки историята си. — Ти си запалил пожара. Появи се впоследствие и се престори, че си разстроен от смъртта на Йошисато. — Историята му можеше да бъде и съвсем вярна. Плановете на Йошисато за бъдещето даваха на Янагисава идеалния мотив за убийство. — И хвърли вината върху мен. — Сано се обърна към съдиите. — Янагисава подпали Йошисато и го изгори.

Те гледаха Янагисава и явно се надяваха той да опровергае обвиненията на Сано, уплашени, че може да са застанали на страната на истинския убиец на наследника на шогуна.

В Янагисава настъпи промяна. Той се отпусна, усмихна се и започна да аплодира. Звукът беше като от кречетало, използвано при пиесите Кабуки, за да оповестят ново развитие на сюжета.

— Това беше хубава история, Сано сан. — Янагисава ставаше най-добър актьор, когато бе поставен под напрежение, спомни си Сано. — Но имаш ли доказателства, с които да я подкрепиш?

Тук беше слабостта в тактиката на Сано.

— Ти не ми даде достатъчно време, за да ги събера.

— Ще приема това за не — каза Янагисава. — Ами свидетели!?

— Не ми беше позволено да доведа никого.

— Е, аз пък имам още един. — Янагисава даде знак на стражата.

Един от войниците излезе и бързо се върна с някаква жена. Беше госпожа Сомеко, майката на Йошисато. Имаше съвършен грим, беше облечена в разкошно тъмночервено кимоно, но чертите й изглеждаха странно отпуснати. Тя се препъна в полите си, докато минаваше покрай Сано. Войникът я прихвана. Когато я постави на колене, тя изглеждаше така, като че ли не забелязваше обкръжението и останалите хора в стаята. Очите й имаха тъмен, неестествен блясък.

— Нали каза, че си свършил с представянето на доказателствата? — възрази Сано.

— Промених си мнението.

Янагисава очевидно беше запазил един изненадващ свидетел, в случай че Сано направи прекалено добро впечатление на съдиите. Той не би допуснал да бъде притиснат и да признае, че е убил Йошисато.

— Какво се случи вчера? — каза той на госпожа Сомеко.

— … Вчера… — повтори като ехо госпожа Сомеко. Гласът й бе сънен, а изражението — неясно.

— Тя е упоена — каза Сано. — Не е в състояние да свидетелства.

Съдиите я гледаха със съмнение. Янагисава не обърна никакво внимание на Сано.

— Ти отиде в къщата на Сано, нали? — попита той госпожа Сомеко.

— Отидох в къщата на Сано — промърмори тя.

— Ти си я подготвил.

Сано беше уплашен, но не и изненадан, че Янагисава знае за посещението на госпожа Сомеко.

— Искаш ли да доведем телохранителите ти, за да потвърдят, че тя е била в твоята къща? — язвително каза Янагисава, и отново се обърна към госпожа Сомеко. — И какво чу там?

— Чух… — Тя объркано намръщи чело.

— Чула сте, че моята съпруга ви е казала, че Йошисато е бил на посещение при дъщерята на шогуна — каза Сано. — Вие сте се разстроили, когато сте осъзнали, че той може да е сложил заразения с шарка чаршаф в стаята й. Мислите, че той я е убил. — Това беше вярно и ако Сано не успееше да се отърве от госпожа Сомеко, поне можеше да очерни Йошисато и да обърка съдиите.

Госпожа Сомеко очевидно изобщо не забелязваше Сано. Вниманието на съдиите бе изцяло приковано в нея.

— Чух, че Сано говори със съпругата и сина си. — Очите й бяха полузатворени.

— Аз не бях там — разпалено каза Сано на Янагисава. — Хайде, доведи телохранителите ми, те ще ти кажат, че е така.

— И какво казаха Сано, съпругата му и синът му? — попита я Янагисава, който нямаше търпение Сомеко да довърши историята си, преди да заспи или Сано да я разобличи.

— Сано каза, че Йошисато трябва да умре — промърмори госпожа Сомеко. — Жена му предложи да подпалят къщата му. Синът му каза, че той можел да го направи така, че да прилича на нещастен случай. И Сано каза на сина си да действа.

Съдиите изненадано замигаха. Ужасът изправи Сано на крака, когато целта на показанията на госпожа Сомеко се изясни. Янагисава нямаше да се задоволи да унищожи само него. Той беше набелязал и Рейко и Масахиро.

— Никога не сме казвали подобни неща. Тя не може да го е чула!

Стражите изтичаха към Сано и го бутнаха долу на постелката.

— Следователно Сано не е извършил убийството сам. Съпругата му и синът му са негови съучастници. Синът му е запалил пожара — триумфално каза Янагисава. — Те са толкова виновни, колкото и той.

— Не! — Сано се боричкаше с войниците. Белият пясък се разпиля.

— Те заслужават да бъдат осъдени заедно със Сано — каза Янагисава на съдиите.

— Ти си измислил цялата тази история, която госпожа Сомеко разказа — изкрещя Сано. — Това е лъжа!

— Накарайте го да млъкне! — нареди Янагисава.

Стражите приковаваха Сано на пода, вързаха кърпа на устата му и извиха ръцете му зад гърба му.

Госпожа Сомеко рухна упоена.

— Процесът приключи — каза Янагисава. — Съдии, оповестете вашата присъда.

Обездвижен, Сано гледаше умоляващо в съдиите. Те размениха разтревожени погледи. Сано чувстваше, че претеглят изборите си. Можеха да осъдят Сано, в чиято вина не бяха сигурни и да угодят на Янагисава. Или пък можеха да оправдаят Сано въз основа на съмненията си, и да вбесят Янагисава, чието отмъщение щеше да бъде свирепо.

— Виновен — казаха те в хор. Владетелят Набешима изтръска белите песъчинки от тогата си.

Гръдният кош на Янагисава се изду от доволство.

— А съпругата му и сина му? — попита той.

Инспектор генерал Накае заговори с увереност, тъй като вече бяха взели решение за Сано.

— И двамата са виновни в предателски заговор за извършване на палеж и убийство на наследника на шогуна.

Другите двама съдии кимнаха в потвърждение.

Сано се опита да изкрещи някакво възражение през кърпата, която му запушваше устата.

— Присъдата ти се издава по изискванията на закона. — Усмивката на Янагисава беше жестока и ликуваща. — Ти, съпругата ти и синът ти сте осъдени на смърт. А също и твоя свекър, магистрата Уеда, и твоите близки родственици, и първите ти васали, заедно с техните семейства. Ще бъдете изгорени на клада утре сутринта, след погребението на Йошисато.

35. ГЛАВА

Дрънкане на лопата, разкопаваща камениста почва, отекваше по хълмовете извън Едо.

Стръмният им, горист терен беше тъмен, с изключение на сечището, където фенери обграждаха дълбока, кръгла яма. Хирата вдигаше кофа с пръст на едно въже, използвайки макара, окачена на един клон, забит над ямата. Той изхвърли пръстта сред дърветата и каза:

— Вече е достатъчно дълбоко.

Отдолу под него, на дъното на ямата, Дегучи се облягаше на лопатата си. Лицето му беше мрачно, бръснатата му глава лъщеше от пот. Той метна лопатата си към Хирата, който я хвана в изранените си, покрити с пришки ръце. Двамата копаеха поред вече повече от два часа. Дори и с техните свръхестествени сили това си беше трудна работа.

Дегучи се изкачи извън ямата. Двамата с Хирата подредиха върху нея клони, които предварително бяха нарязали, после ги покриха с листа и вейки.

— Капанът е готов — каза Хирата. — Хайде да направим последна проверка на всичко останало.

Те обходиха сечището. Хирата вдигна фенера си нагоре към дърветата. Въжета, вързани за здрави клони, бяха замаскирани с пълзящи растения, увити около тях. Хирата насочи светлината в купчина храсти, които криеха резервни мечове. Той провери един открит участък и пренареди листата, които двамата с Дегучи бяха пръснали върху четиридесетте тънки остриета, забодени от тях в земята.

— А в случай че всичко друго се провали…

Той свали фенера ниско и светлината докосна дебелата основа на един дъб. В хралупата му бе напъхана малка хартиена торба.

Хирата събра сечивата им и загаси всички фенери, освен този, който държеше. Дегучи свали макарата и нави въжето. Двамата седнаха на плоския олтарен камък в центъра на сечището и се огледаха из бойното поле, което бяха подготвили за сблъсъка си с Тахара и Китано.

Устните на Дегучи се задвижиха.

— Няма ли да забележат, че има нещо различно?

Майсторите на мистичните бойни изкуства бяха свръхчувствителни към промените в средата.

— Ние няма да им дадем време да реагират — каза Хирата.

Тревога помрачи блясъка в очите на Дегучи.

— Това достатъчно ли е?

— Направихме най-доброто, което можахме — Хирата също се тревожеше. Двамата с Дегучи не биха могли да победят Тахара и Китано в честна битка.

Той се надяваше предварителната подготовка да им даде достатъчно допълнително предимство. — Трябва с да се върнем в града и да си починем добре, за да бъдем готови за утре.

Те трябваше да победят. В противен случай щяха да умрат.

* * *

Когато Рейко се прибра у дома, тя видя, че имението им е обградено от множество войници от армията Токугава. Сърцето й започна да думка от страх. Тя тръгна несигурно към вратата. Войниците безмълвно й я отвориха. Завари вътрешния двор окупиран от още войници, които охраняваха казармите. Васалите на Сано надничаха от зарешетените прозорци като хванати в клетка животни.

Краката на Рейко се огънаха от паника. Бебето вътре в нея изведнъж натежа. Тя се вкопчи в парапета, докато изкачваше стълбището. Влезе в къщата и извика Сано. Отговори й ехото на собствения й глас.

Тя забърза през празните коридори. Стаята, в която бе оставила Сано, също беше празна. Тя се хвана за стената, прималяла от страх.

— Мамо! — извика Акико. Тя дотича при нея заедно с Тацуо.

Рейко се наведе задъхана и прегърна дъщеря си.

— Къде е баща ти?

— Войниците го отведоха — каза Акико.

Ужасът обви ледени пипала около сърцето на Рейко. Сано беше отишъл на процеса.

— Кога?

— Отдавна.

Беше ли вече осъден на смърт и екзекутиран? Рейко заключи ума си за тази мисъл.

— Къде е Масахиро?

— Още не се е прибрал.

— Къде са сестра ти и майка ти? — обърна се Рейко към Тацуо.

— Таеко се измъкна. Мама тръгна да я търси. — Лицето на Тацуо беше много тъжно.

— Къде са слугите?

— Напуснаха.

„Защото са помислили, че със Сано е свършено“, осъзна Рейко. Искаха да избягнат да бъдат наказани заедно с него. Самообладанието на Рейко ерозираше, като скала, шибана от бурен океан. Но децата се нуждаеха от нея, тя не можеше да си позволи да рухне.

— Елате с мен. — Тя ги обгърна с ръце и ги поведе бързо по коридора.

— Къде отиваме? — тревожно попита Тацуо.

Рейко всъщност не знаеше, но не можеше да понася повече да стои в опустялата къща. Тя беше прекалено пълна с липсата на Сано. Отпред завариха детектив Маруме да спори с един от войниците в двора. — Връщай се в казармите — нареди му войникът.

— Трябва да говоря със съпругата на моя господар — ядосано каза Маруме.

Войникът видя Рейко и децата на верандата.

— Е, ами добре. Просто застанете така, че да мога да ви виждам.

— Когато това свърши, така ще ти нарежа дебелия задник, че никога да не можеш да седнеш на него — измърмори Маруме, докато скачаше на верандата. — Къде отведоха съпруга ми? — припряно попита Рейко.

— В двореца — каза Маруме. — Преди по-малко от час.

В този момент Масахиро влетя в двора и се втурна по стълбите.

— Имам доказателство, което може да спаси баща ми! Косата му, дрехите и потното му лице бяха покрити с пръст и дървени стърготини.

— Къде си бил? — разтревожено попита Рейко.

— На сметището. — Масахиро извади свитък кожа изпод кимоното си, разгъна го и го размаха срещу тях. Беше кожена качулка, украсена с рисувани цветя. — Следователите на Янагисава откриха това близо до мястото на пожара. Сигурно подпалвачът я е оставил.

— Женска е — въодушевено каза Рейко. — Госпожа Нобуко е запалила пожара.

— Те я хвърлиха в една волска каруца, която отиваше на сметището. Когато стигнах там, трябваше да разровя планини от боклуци. Но я намерих! — Масахиро се усмихна триумфално.

— Аз не намерих нищо!

След сблъсъка с госпожа Нобуко на бдението, Рейко бе прекарала деня в дебнене около къщата на владетеля Иенобу, надявайки се да разпита къде са били господарят и васалите му през нощта на пожара. Но не се появи нито една слугиня.

Рейко сграбчи ръката на Масахиро.

— Веднага трябва да отидем в двореца и да представим твоето доказателство в съда.

— Няма да можете — нещастно каза Маруме. — Аз се опитах да отида със Сано сан, за да свидетелствам в негова защита. Войниците ме спряха. Казаха, че не му е позволено да има свидетели.

— Но тази противопожарна качулка доказва, че той е невинен и че госпожа Нобуко е убила Йошисато — възрази Рейко.

— Това е доказателство, което Янагисава няма да допусне до процеса — каза Маруме.

В двора се появи Мидори. Тя пристъпваше тежко, влачейки за ръка Таеко и нареждаше:

— Ако се измъкнем живи от това, ти никога, ама никога няма да излезеш от вкъщи, чуваш ли ме?

Таеко видя Масахиро и отчаяното й изражение се превърна в сияйна усмивка. Рейко бе ужасена от думите на Маруме, но се успокои, като видя Мидори и Таеко.

— Пак ли е ходила в имението на владетеля Цунанори?

— Наистина е ходила — мрачно каза Мидори.

Таеко се отскубна от майка си.

— Масахиро, пак открих свидетелката. Тя ми разказа едно нещо. — Очите й сияеха с надежда, че това ще му хареса. — Каза ми, че е видяла сестрата, която се е грижила за Цурухиме, да търка леглото й с мръсен чаршаф.

Масахиро зяпна.

— Значи, сестрата я е заразила с шарка!

Рейко се олюля от изумление.

— Таеко, ти си открила кой е убил дъщерята на шогуна!

— Наистина ли?

Мидори гледаше като втрещена. Рейко удари с юмрук по парапета на верандата в безпомощно отчаяние. Таеко бе разрешила казуса за убийството, но не за това на Йошисато. Само ако Масахиро бе дошъл и по-рано! Сано би могъл да използва доказателството срещу госпожа Нобуко като защита по време на процеса си. Но вече нямаше нужда от противопожарната качулка. Беше прекалено късно за спасяването на Сано.

* * *

Войниците ескортираха Сано надолу по хълма през сумрачните пасажи на замъка Едо. Следваше ги жуженето в часовите кули и покритите коридори — войниците разпространяваха новината за неговата присъда. Сано беше прекалено шокиран, за да го е грижа, че всички в Едо вече знаят. Един ужасяван стих думкаше постоянно в ума му.

Янагисава победи.

Накрая ме срази.

Сано се чувстваше нереален, сякаш вече бе стъпил на пътя към отвъдния свят на смъртта. Твърдостта на паважа под краката му, болезненото пулсиране в разраненото му лице и диханията, които дробовете му поемаха, приличаха просто на илюзия, че все още е на земята сред живите. Утре щяха да го завържат на кладата и да я запалят. Но това не беше най-лошото.

За него беше много по-страшно да каже на Рейко, Масахиро и Акико, че и те ще бъдат изгорени заедно с него. А най-много се ужасяваше, че ще трябва да ги гледа как страдат и умират.

Процесията стигна до неговото имение. За първи път Сано не почувства щастие, а само скръб, при мисълта за семейството си. Конвоят го съпроводи вътре в двора, където се бяха струпали армейските войници. Рейко и Масахиро стояха на верандата с Акико, Мидори и нейните деца. До тях беше и детектив Маруме. Тревогата по лицата на Масахиро и Рейко се смени с изненада, а после с радост.

Акико запляска с ръце и се разсмя.

— Вижте, ето го татко. Той обеща, че ще си дойде у дома, и си дойде.

Тя и Масахиро изтичаха към Сано и го прегърнаха. Рейко се заклатушка надолу по стъпалата и попита с вик:

— Признаха ли те за невинен?

Сано не можеше да отговори. Буцата в гърлото му беше прекалено голяма. Той просто наблюдаваше как Рейко чете изражението му. Ужасът пресуши сълзите в очите й.

— Не! — прошепна тя.

Началникът на конвоя излезе напред.

— Влезте в къщата си — каза той на Сано и посочи към Рейко, Мидори и децата. Вие също. Всичките сте под домашен арест.

— Какво? — каза Рейко. Двамата с Масахиро бяха видимо шокирани. — Защо?

Сано не можеше да допусне те да научат страшната си съдба от някакъв враждебен непознат. Трябваше да им го каже той — и то насаме.

— Елате с мен.

Той бързо поведе Рейко и Масахиро нагоре по стълбите и пътьом подбра и Мидори, Акико, Таеко, Тацуо и Маруме. След като всички влязоха в къщата, затвори вратата.

— Отведи Акико и твоите деца във вашата стая — каза той на Мидори.

Тя се подчини.

— Какво стана? — попита Маруме. Сано никога не го беше виждал толкова уплашен.

— Ще ти кажа след малко. Изчакай тук. — Сано отведе Рейко и Масахиро в най-близката стая — приемната зала.

Те го гледаха уплашено. Нямаше смисъл да отлага повече.

— Имаше трима съдии, и тримата — съюзници на Янагисава. Защитавах се с всички сили, но нямаше полза.

Той се чувстваше физически зле, както от катастрофалното чувство на вина, така и от поражението. — Те ме осъдиха въз основа на доказателствата, представени от Янагисава. — Рейко и Масахиро слушаха изтръпнали от ужас. — Но аз не съм единственият, когото осъдиха. Госпожа Сомеко свидетелства, че е чула как вие двамата заговорничите с мен да убием Йошисато. Янагисава осъди и трима ни на смърт чрез изгаряне. — Той разказа и останалото, като се опитваше да не се разплаче. — Това включва и Акико, баща ти, и другите ни близки роднини, и висшите ми васали заедно с техните семейства.

Неговият провал бе обрекъл всички тях.

* * *

Крехкото самообладание на Рейко се предаде пред лавината на ужаса.

Всички щяха да загинат.

Силни, разкъсващи писъци изригнаха от нея. Те прогърмяха в ушите й, раздраха гърлото й, изтръгнаха въздуха от дробовете й. Силата се изцеди от краката й и те се огънаха. Сано я прихвана и я сложи внимателно на пода. Масахиро гледаше ужасен. Рейко продължаваше да пищи. Не можеше да спре. Имаше чувството, че духът й проявява забавена реакция на всички лоши неща, които се бяха случили в миналото. Земетресението. Почти фаталното нападение над баща й. Отвличането на Масахиро, както и нейното.

Случаите, при които тя или Сано за малко щяха да бъдат убити от престъпници. И последната, най-ужасна катастрофа, която отприщи погребаните й емоции. Рейко пищя, докато остана без дъх. И хълца, докато не й прилоша. Повърна, но изкара само стомашни сокове, тъй като не беше яла нищо от сутринта. Бебето в нея се преобърна. Болезнена контракция прободе утробата й. Тя започна да диша тежко.

Сано хвана раменете й и заговори припряно, опитвайки се да я успокои. Но Рейко бе толкова потънала в мъката си, че не го чуваше. Тя започна да пищи отново и този път Масахиро я сграбчи за раменете и заговори яростно.

— Спри, майко!

Тя не спря и той я плесна по лицето.

Тя ахна от изненада, която пресуши писъците й.

Изведнъж усмирена, тя се взираше шокирано в Масахиро. Той никога не я бе удрял.

— Всъщност ние няма да умрем. — Масахиро звучеше така, сякаш мислеше, че нещата ще се обърнат към добро, защото винаги беше ставало така. Той, имаше вяра в непобедимостта на баща си, майка си и на самия себе си. — Ще се измъкнем от това, нали? — обърна се той към Сано.

Кървясалите очи на Сано бяха тъмни от отчаяние.

Рейко видя как увереността и надеждата се изцедиха от Масахиро.

— Нали? — повтори той с жаловит глас, който изведнъж започна да звучи детински.

Сано и Рейко се спогледаха. Това беше най-ужасният момент в техния живот като родители.

Рейко получи още една силна контракция. Тя изстена. Сано се огледа за помощ. Тя видя, че той осъзнава — и в същия момент и тя го осъзна, — че никой лекар няма да дойде на помощ на жена, която е осъдена като престъпница.

— Ела, легни си — подкани я Сано и нежно я притисна на пода.

Рейко му каза за доказателствата, открити от Масахиро и Таеко.

— Но се оказа напразно!

— Няма значение — каза Сано. — Дишай. Масахиро, донеси на майка си малко вода.

Но какво значение имаше, ако загуби бебето? Тя щеше да бъде екзекутирана чрез изгаряне, а заедно с нея и бебето, още утре сутринта. Рейко си спомни за една жена, привързана на стълба на кладата, която бе видяла някога. Значи това е било поглед към нейното собствено бъдеще. Беше на път да се разпищи отново. Масахиро коленичи до нея с чаша вода в ръка и с лице побеляло от страх. Тя се насили да пийне и да се усмихне. И той, и Сано изглеждаха поуспокоени, поне за момента. Контракциите спряха, но Рейко беше твърда съкрушена, за да прави каквото и да е друго, освен да лежи, докато сълзите се лееха от очите й.

— Колко време имаме? — попита Масахиро.

— До утре, след погребението на Йошисато — отговори Сано.

Детектив Маруме влезе в залата.

— Да се надяваме, че ще се проточи.

Нещастното му изражение подсказваше, че е чул всичко. Никой не се разсмя на опита му да се пошегува.

— Ама само ще седим тук и ще чакаме ли? — попита Масахиро.

— Предполагам — каза Сано, после поклати глава, посочвайки вратата, през която войниците биха могли да подслушват. Той постави пръст до устните си, после зашепна възмутено. — Разбира се, че не! Кога семейството ни се е предавало без борба? Не! Аз имам план.

Той поемаше товара да повдигне духа, така както Рейко бе правила, когато той бе слаб и сразен. Любовта й към него я накара да заплаче още по-силно. Тя чувстваше, че той няма много вяра в плана си, но се преструваше, че има, за да повдигне духа им.

— Какъв е той? — нетърпеливо попита Масахиро.

Сано зашепна. Планът му приличаше по-скоро на продукт на отчаяние, отколкото на здрав разум и практично мислене. Но Рейко, Маруме и Масахиро закимаха. Нямаше какво да губят. И най-доброто, което Рейко можеше да направи, беше да подкрепи Сано в невъзможния му план.

— Ще трябва да изчакаме до сутринта.

36. ГЛАВА

Изгряващото слънце разливаше златно сияние над Едо. Гражданите се тълпяха по главната улица в очакване да видят процесията, която щеше да придружи мъртвия наследник на шогуна до храма Зоджо. Войниците поддържаха пространството извън вратата на замъка чисто от амбулантни търговци, които продаваха чай и оризови бисквити на тълпата. Монахини и монаси продаваха тамян, молитви, отпечатани на дървени летвички, и амулети за най-голямото погребение в съвременната история.

Вътре в замъка самураи и дами, облечени в бяло, цвета на траура, излизаха от домовете си. Те се устремяваха по пасажите нагоре по хълма, към двореца. Там се събираха свещеници в шафранови раса, екипирани с тъпани, гонгове, камбани и цимбали. Войниците държаха бели фенери и знамена с дълги пръти, изрисувани с герба на Токугава. Слуги палеха тамянови кадилници. Слугини носеха огромни букети цветя. Бели гълъби пърхаха в бамбукови клетки. Носачи стояха до погребалната носилка — миниатюрна къща, съдържаща останките на Йошисато, монтирана на две-хоризонтални греди, украсена с флагчета и позлатени изкуствени лотосови цветове. Всички очакваха появата на шогуна и антуража му.

Имението на Сано беше единственото, от което не дойде никой, за да се присъедини към погребалната процесия. Сано стоеше до предната врата вътре в къщата. Усещаше превръзките си като сурова, спечена кожа. Раните горяха, сякаш бяха изрязани с горещ нож. Те пулсираха в тревожен ритъм.

През целия му живот многократно му се бе налагало да прибягва до различни хитрости и уловки, но никога не се бе смятал за добър актьор. Сега трябваше да изиграе ролята на осъден човек, отстъпил пред смъртта.

Сано отвори вратата:

— Трябва да говоря с началника ви — каза той на двамата войници на верандата. Надяваше се гласът му да звучи достатъчно високо, за да прикрие шума вътре в къщата. Не му се налагаше да имитира изнемога или нещастие. — Имам едно последно желание.

Войниците се спогледаха, после погледнаха и Сано. Тяхното съжаление идеално обслужваше целта му. Единият от тях доведе възрастен самурай с червендалесто селско лице. Сано тръгна към него през двора, за да го пресрещне. Колкото по-малко стражи до къщата, толкова по-добре.

— Аз към капитан Онода — каза офицерът. — Какво е вашето последно желание?

Последното желание на самурай, осъден на смърт, е сериозна работа. Сано виждаше, че капитан Онода иска да изпълни неговото, ако е възможно.

— Моля да ми позволите да изпълня последния си дълг към шогуна, преди да умра. Искам да разкрия убийството на дъщеря му.

Последното нещо, което той желаеше, беше да служи на този глупак, който го обезобрази и остави да осъдят семейството му на смърт. Но все пак Сано действително имаше желание да довърши разследването. Ако нещата днес завършеха зле, поне нямаше да умре с неразрешен казус. И наистина искаше справедливост за Цурухиме, която очевидно всички бяха забравили.

Капитан Онода изглеждаше впечатлен.

— Бих искал да ви помогна, но не мога да ви позволя да напускате имението си.

— Аз не искам да го напускам. Мисля, че вече знам кой е убил Цурухиме. Това е една жена, която се е грижила за нея, докато е боледувала от шарка. Името й е Намиджи. Ако мога просто да поговоря с нея, ще разбера дали е виновна или не. Ще я доведете ли при мен?

Капитан Онода се замисли.

— Не виждам с какво може да навреди това. — Той изпрати един войник да доведе Намиджи, после прошепна на Сано: — Винаги съм мислил, че вие сте най-достойният самураи в режима. Трудно ми е да повярвам, че вие сте убили Йошисато. Било е грешка от ваша страна, но аз знам, че сигурно сте имали добри подбуди.

— Хиляди благодарности.

Сано се поклони, трогнат от тези мили думи. Стана му чоглаво, че мами човека.

* * *

В личните жилища на имението Масахиро беше изтеглил една секция чекмеджета от шкафовете, вградени до стената. Те се търкаляха на намаслени колелца. Той се наведе, пъхна пръсти в жлеба в дъските на пода, напъна и откърти една голяма, квадратна дъска. Дупката, която тя покриваше, даваше достъп до външното пространство под сградата.

Таеко, Тацуо и Акико поред скочиха в дупката. Те се свиха отдолу под къщата. Мидори също се промъкна през нея, докато Рейко държеше бебето й. Тя й го подаде, после тромаво последва другите. Те изчакаха в тъмното, докато Масахиро се присъедини към тях, после започнаха да пълзят.

Масахиро ги водеше. Рейко забраняваше на децата да играят под къщата, защото там беше мръсно и имаше отровни паяци, но сега се чувстваше доволна, че не са й се подчинявали. Въпреки оскъдната светлина, процеждаща се през решетките, закриващи фундамента на сградата, той се промъкваше бързо между каменните колони, които крепяха къщата. Другите деца и Мидори, с бебето на гърба й, поддържаха темпото му, докато той завиваше под различните крила и коридори, вътрешни дворове и градини. Рейко изоставаше. Тежкият й корем й пречеше. Чувстваше, че наближава контракция, но не спря, преди да настигне другите в задната част на къщата. През ромбоидните отвори на решетката видя обутите в сандали крака на войниците отвън. Всички се сгушиха един в друг и зачакаха.

* * *

Екнаха викове. Един войник дотича в двора, където Сано стоеше с капитан Онода.

— Онзи големият откачи! Нужна ни е помощ!

Капитан Онода извика на войниците да го придружат и последва войника. Сано ги последва до двора, в който беше тренировъчната площадка по бойни изкуства на Масахиро. Маруме бе коленичил на земята, стиснал кухненски нож, обграден от войници.

— Махайте се! — крещеше той. До него имаше голям празен буркан от вино. — Оставете ме!

— Ще извърши сепуку — каза войникът, който бе дошъл да извика помощ.

— Не може — разтревожено каза капитан Онода. — Дворцовият управител Янагисава нареди васалите на Сано да бъдат пазени живи, за да бъдат екзекутирани, след като той умре.

— Оставете ме да отнема живота си с чест!

Очите на Маруме бяха червени и насълзени, защото предварително ги бе наплискал с оцет. Самият той смърдеше на спирт, който бе излял върху себе си.

— Хванете го — нареди капитан Онода.

Войниците пристъпиха към Маруме. Той замахна с ножа срещу тях. Те отскочиха назад. Той разкъса кимоното си и опря ножа до корема си.

— Предай се, Маруме сан — каза Сано. — Такъв е законът.

Той се надяваше думите му да не звучат фалшиво, или да си проличи, че са репетирани.

— Моля те, не ме принуждавай! — избръщолеви Маруме. — Не искам да умра опозорен.

Той беше много по-добър актьор от Сано. Продължиха да спорят, за да печелят време. Маруме ставаше все по-шумен и неудържим. Още и още войници се втурваха натам, за да се включат сред зяпачите.

Когато спряха да идват, Сано каза:

— Маруме сан, това е моята последна заповед към теб: Дай ми този нож!

Маруме подаде ножа на Сано с драматичен плач. Войниците се хвърлиха върху него, сграбчиха го и го повлякоха към казармите.

* * *

Рейко чу как Маруме вие и реве. Тя надникна през решетката. Войниците бяха отишли да видят каква с тази врява. Рейко, Масахиро и Мидори разкъсаха горните си дрехи и тези на по-малките деца. Отдолу всички бяха облекли бели копринени дрехи. Рейко и Мидори увиха главите си с бели шарфове. Масахиро бутна един панел на решетката. Тя веднага поддаде.

Той се измъкна изпод къщата, огледа се наоколо, после им махна. В далечината се чуваха ругатните и клетвите на Маруме. Мидори подаде бебето на Масахиро и изпълзя след него. Двамата с Масахиро помогнаха на Рейко да излезе.

По-малките деца изпълзяха след нея. Тацуо и Акико потискаха кикотенето си. За тях това беше просто игра. Таеко беше сериозна досущ като Масахиро и двете жени. Рейко хвана за ръце Акико и Таеко. Мидори уви края на шала си около бебето и стисна ръката на Тацуо. Всички вкупом затичаха към вратата.

Масахиро я открехна. Рейко видя вихрушка от бели одежди и чу потракване на сандали по паважа — тълпите, отиващи на погребението, минаваха покрай тях. Масахиро се измъкна пръв от портата. Смеси се с облечените в бяло хора и тръгна по улицата. Рейко избута Мидори и Тацуо навън, после ги последва с Акико и Таеко, и затвори вратата зад себе си. Надипли шарфа над лицето си и се огледа тревожно назад.

Дали Сано щеше да се измъкне жив?

Тя преглътна опасенията си за него и се концентрира върху обкръжението си. Макар в тълпата да имаше и други деца на възрастта на Масахиро, другите три — Таеко, Тацуо и Акико — бяха най-малки. Никоя жена, освен Мидори не държеше бебе. Никоя друга, освен Рейко не беше бременна. Тя почувства, че това е опасно и може да предизвика подозрения. Напред Масахиро се шляеше из пасажа. Мидори и Тацуо се изравниха с него. Тя подтикна Акико и Таеко да вървят по-бързичко и се присъедини към групата.

— Ти върви напред — каза тя на Мидори. — Вземи с теб Акико, Таеко и Тацуо.

— Вие двамата с Масахиро няма ли да дойдете? — разтревожено попита Мидори.

— Ние ще дойдем малко по-късно.

— Но Сано сан каза, че трябва да се промъкнем през града с погребалната процесия и да отидем в къщата на майка му в Ямато. — Това селце беше на няколко дни път от Едо. Само бог знаеше как щяха да успеят да осъществят това пътуване без пари или помощ, но трябваше да опитат — по-добре така, отколкото да стоят вкъщи и да чакат да умрат. — Сано сан щеше да ни посрещне там. Това беше планът.

— Ще го отменим — прошепна Рейко.

Мидори се намръщи, явно не можеше да осъзнае какво става.

— Той знае ли?

— Не — каза Масахиро. — Ако му бяхме казали, никога нямаше да се съгласи.

На Рейко й беше безкрайно неприятно да лъже Сано, но трябваше да направи още един последен опит да докаже невинността му. Дори и ако всички те успееха да избягат, обвинението в убийство и държавна измяна щеше да остане, лепнало позорния си печат върху тях. И те винаги щяха да бъдат преследвани. А Сано нямаше да понесе подобно безчестие.

— Ами ако ви хванат, преди да успеете да се измъкнете от замъка? — настоя Мидори. — Не това искаше Сано сан!

Рейко знаеше, че Сано най-много от всичко иска да спаси нея и децата. Но тя и Масахиро с радост щяха да рискуват себе си, за шанса да спасят него.

— Това е, което ние ще направим.

В очите на Мидори заблестя паника.

— Не мога да вървя сама!

— Няма време за разправии! Много скоро стражите ще забележат, че ни няма. Просто върви!

Рейко побутна дъщеря си към Мидори.

— Мамо! — понечи да протестира Акико.

— Върви с Мидори! — каза й Рейко.

— Искам и ти да дойдеш! — Акико се захласна, отворила широко уста.

Всеки миг щеше да получи пристъп. Рейко бързо постави ръка над устата на Акико и здраво стисна. Акико изскимтя от болка.

— Бъди добро момиче! — твърдо й каза Рейко. — Или искаш всички ни да убият заради теб?

Тя свали ръката си.

Акико се втренчи в нея, ядосана, но и смълчана от шока, защото Рейко никога не я бе заплашвала толкова жестоко. Бузите й имаха червени белези от пръстите на майка й.

Потокът от облечени в бяло хора, вървящи към двореца, бе изтънял. Скоро нямаше да има тълпа, сред която да се крият.

— Мамо, по-бързо — прошепна Масахиро.

Докато тя и Масахиро се присъединиха към процесията нагоре по хълма, не можеше да се насили да погледне назад. Отново бе оставила Акико. Този път тя нямаше да й прости. Ако дъщеря й се спасеше, а тя не, последният спомен от майка й щеше да бъда как тя я е напуснала. Рейко премигна през сълзи, докато се влачеше след Масахиро.

Те не видяха, че Таеко тича подир тях, нито чуха, и че Мидори неистово крещи след дъщеря си.

* * *

Хирата и Дегучи стояха на сечището до една голяма клада, която бяха наредили. Брадичките им бяха вдигнати, телата — неподвижни, сетивата им — изострени докрай. Хирата влагаше цялата си умствена дисциплина, за да запази спокойствие. Тахара и Китано щяха да пристигнат съвсем скоро. Той не трябваше да допуска емоциите му да повлияят над преценките му или на рефлексите му. Не трябваше да загуби и най-малкото предимство.

Погледна косо към Дегучи, чието изражение беше неразгадаемо. Но Хирата знаеше, че той чувства същите съмнения като него относно мъдростта на техния план. Двамата стояха, без да говорят и без да се докосват, обединени от ужаса, обвързани от хода на нещата, от който не можеха да се отклонят.

Познатата аура запулсира отдалече — застрашително, зловещо в студения утринен въздух.

— Ето ги, идват — каза Хирата.

37. ГЛАВА

В двореца Масахиро се смая от стотиците облечени в бяло опечалени, от свещениците с техните мистични инструменти, от войниците с фенерите и знамената.

— Как ще намерим госпожа Нобуко в цялата тази тълпа?

— Може би все още е в нейното жилище — каза Рейко.

Двамата с Масахиро бързо заобиколиха двореца и се насочиха към отделното крило на Големия интериор, където живееше госпожа Нобуко. Успяха да избягнат патрулиращите войници. Не почукаха на вратата на малката къща, пристроена към главната постройка. Нямаха време за формалности и Рейко не искаше да дава на госпожа Нобуко възможност да й откаже да разговаря с нея. Двамата с Масахиро се нуждаеха от бърза изповед. Затова влязоха направо.

Антрето и салончето бяха безлюдни. Рейко чу леко шумолене. Влязоха във вътрешната стая. На леглото вътре лежеше госпожа Нобуко. Сивата й копривена нощница шумолеше, докато тя се наместваше по-удобно в постелята. Рейко влезе устремно в стаята, а Масахиро я последва. Госпожа Нобуко се обърна, за да ги погледне. Тенът й беше сивкав, нямаше никакъв грим, а косата й стърчеше от въртенето в леглото. Беше очевидно твърде болна, за да присъства на погребението. Спазмите в дясната страна на лицето й бяха стегнали мускулите толкова силно, че окото й се бе затворило от болка. Лявото й око се втренчи възмутено в Рейко.

— Мислех, че сте под домашен арест! — каза тя.

— Не и в този момент — отвърна й Рейко.

Госпожа Нобуко пое дъх, за да извика за помощ.

Рейко грабна един бамбуков шиш за коса от тоалетката й и опря острия му връх до повехналата й шия.

— Недейте!

Не я интересуваше, че госпожа Нобуко е съпруга на шогуна. Рейко нямаше търпение и време да проявява респект.

— Какво искате от мен?

Госпожа Нобуко легна по гръб, с длани пристиснати към леглото, а здравото й око се въртеше така, сякаш се опитваше да види едновременно и Рейко, и шиша.

— Искам да признаете, че моят съпруг е невинен и че синът ми и аз не сме заговорничили с него да убием Йошисато — каза Рейко.

— Не знам нищо подобно.

— Не, знаете! — каза Масахиро. — Вие сте подпалвачът. Вие оставихте да бъде обвинен баща ми. — Той се тресеше от ярост и стискаше юмруци. Рейко се уплаши, че ще удари госпожа Нобуко, въпреки че и тя, и Сано го бяха учили никога да не удря жена. — И ще оставите нашето семейство да бъде избито заради това, което вие направихте!

— Не съм… — Спазмите около окото на Нобуко се усилиха.

— Покажи й — каза му Рейко.

Масахиро бръкна под кимоното си, измъкна противопожарната качулка и я разтърси в лицето на госпожа Нобуко.

— Това е ваше. Хората на Янагисава го намериха до изгорялата къща.

— Не е моя.

Госпожа Нобуко говореше категорично, но окото й се отвори по-широко, сякаш беше познала качулката.

— Не ни лъжете! — извика Масахиро. — Вие сте я носили, когато сте запалили пожара, за да не обгорите. Закачила се е на един храст, докато сте бягали. — Не. — Дърпайки се от шиша за коса, госпожа Нобуко погледна умолително Рейко. — Не съм запалила аз пожара. Това е истината. Ако махнете това нещо, ще ви разкажа какво се случи онази нощ.

Против волята си, Рейко започна да мисли, че двамата с Масахиро са сгрешили за госпожа Нобуко.

— Майко, не се оставяй да те подведе — нареди й Масахиро.

Рейко му изшътка и леко отдръпна шиша.

— Разкажете им.

Задъхана, госпожа Нобуко започна да разказва.

— Събудиха ме пожарните камбани. Главоболието ми беше ужасно. Повиках Корика. Тя ми донесе лекарството и сложи влажна кърпа на очите ми. Беше задъхана, сякаш беше тичала. — Госпожа Нобуко свърши с нисък, жален глас. — Тя миришеше на дим. Качулката не е моя. А на Корика.

— Значи, Корика е запалила пожара.

Рейко не беше съвсем изненадана. Преданата компаньонка бе изпълнила желанието на господарката си да отмъсти на Янагисава.

— Тя просто се опитва да прехвърли вината — подигравателно каза Масахиро.

— Не мисля така — каза Рейко, макар да не бе много склонна да оневини госпожа Нобуко. — Корика се закле, че господарката й е била в дома си, когато пожарът е започнал, но ако госпожа Нобуко е спала, няма кой да се закълне за нея. Корика би могла да е виновна. Къде е тя?

— До нужника — каза госпожа Нобуко.

— Нека чуем какво има да ни каже тя.

Рейко знаеше, че времето тече; всяка минута, в която продължаваха да стоят в замъка, увеличаваше риска двамата с Масахиро да бъдат хванати. Но те се нуждаеха от истината за убийството на Йошисато и от валидно признание, което не би оставило никакви съмнения у никого за това, че Сано е невинен.

— Доведи Корика — каза тя на Масахиро.

* * *

Докато войниците бяха заети с отвеждането на Маруме в казармите и успокояването му, Сано изтича до личното си жилище. Той видя шкафа с чекмеджетата, издърпан от стената. Дъската от пода лежеше до дупката, която отвеждаше до пространството под къщата му. Рейко, Масахиро, Акико и Мидори заедно с нейните деца бяха излезли.

Сано изпусна дъх с облекчение, което веднага отстъпи пред мрачни опасения. Дали някой нямаше да ги познае и да ги спре, преди да излязат от замъка? Дали войниците няма да открият, че са избягали, преди да напуснат града? Имаше ли някъде място, в което да са в безопасност от дългата ръка на Янагисава? Сано прогони тези мисли от ума си. Беше твърде късно да спира плана, който бе задействал, или да се чувства засрамен, защото бягството изглежда като проява на страхливост. Сано си каза, че е като войн, отстъпващ от бойното поле, за да живее и да се бори за честта си по-късно. Засега трябваше да прикрива отсъствието на семейството си колкото е възможно по-дълго.

Намести дъската върху дупката на пода. Избута шкафа с чекмеджетата към стената и в този момент чу войниците да тропат по коридора.

— Бъди добро момче, Масахиро. Не плачи, Рейко — каза той, сякаш семейството му беше с него.

Войниците продължиха. Сано свали горната си дреха, кимоното и шалварите. Извади траурните си дрехи и една скрита кама от шкафа. Облече ги, сложи върху тях другите си дрехи и запаса камата за прасеца под шалварите си. После коленичи и се помоли за спасението на семейството си. Не беше казал на Рейко и Масахиро, че не вярваше да успее да избяга.

Но ги остави да мислят, че ще се справи, иначе те нямаше да го оставят сам. И той щеше да опита всичко, за да успее.

Миговете се влачеха болезнено бавно, сякаш всеки от тях забождаше игла в нервите на Сано. Накрая храмовите камбани удариха часа на дракона. От казармите долетяха викове и трополене — войниците му започваха диверсия за отвличане на вниманието, според указанията, които той бе дал на Маруме. Сано чу как войниците от армията затичаха, за да ги усмирят, и напуснаха къщата. Той скочи на крака. Но докато изтегляше шкафа с чекмеджетата, на вратата се почука. Той го избута обратно на мястото му.

Сано сан, онази сестра е тук — каза гласът на капитан Онода.

Сано не можеше да му каже, че не иска да говори с нея — не и след като бе направил такова голямо представление за своето последно желание. Онода можеше да стане подозрителен, да погледне в стаята и да види, че семейството му го няма.

— Добре. — Сано отвори вратата само толкова, колко да се плъзне навън.

— Ще се върна скоро — извика той през рамо на липсващото си семейство и затвори вратата.

Капитан Онода го поведе към приемната зала. Шумът от казармите се усили. Сано се надяваше хората му да поддържат достатъчно дълго суматохата. В приемната той седна стоически на подиума, един осъден мъж, готов да завърже развързаните краища на своя живот.

Войниците въведоха Намиджи. Тя беше облечена в бяла памучна дреха. Сигурно бе планирала да присъства на погребението заедно с цялото домочадие на владетеля Цунанори. Покритите й от ръкавиците ръце придържаха белия воал на главата й пред лицето й. Тя коленичи на пода пред Сано. Войниците и Онода застанаха покрай стените. Сано искаше да ги махне от къщата, за да може, след като говори с Намиджи, да се измъкне, но ако ги помолеше да напуснат, те можеха да решат да проверят семейството му. Затова заговори на сестрата.

— Доведох те тук, за да си признаеш, че ти си заразила госпожа Цурухиме с шарка.

Очите й заблестяха от страх, но и от безочие.

— Аз съм невинна — каза тя с хрипливия си глас. — Вече го казах на съпругата ви.

— Ти си виновна. Не си прави труд да отричаш.

Сано бе прекарал живота си в изливане на лъжи в ушите му. Повдигаше му се от хора, които се опитваха да избягнат последствията от действията си.

— Аз не съм…

— Ти си търкала леглото й със заразен чаршаф. — Страхът за семейството му и поривът му да се присъедини към тях бяха пресушили кладенеца на търпението в Сано. Отвън долетяха звуци на трошене, защото войниците в казармите хвърляха делви от вино през прозорците. Той никога не бе провеждал разпит под такова напрежение. — Мислила си, че никой не те е видял. Но си сгрешила.

Намиджи ахна и засмука тъканта на воала в устата си. Но тя беше твърде умна, за да попита кой я е видял и да се издаде, че е направила точно това, което Сано казваше.

— Престани да ми губиш времето. — Сано не можеше да тръгне, преди да е приключил с нея. — Признай си!

— Няма. Защото не съм го направила. — Тя знаеше, че отричането е единственото й спасение.

— Ще видим тази работа.

Сано стана и слезе от подиума. Ръката, която не държеше воала върху лицето й, се вдигна в самозащита.

— Не можете да ме докосвате.

— Защо пък не?

— Владетелят Цунанори няма да допусне да ме нараните.

— Владетелят Цунанори не е тук — отсече Сано и й нареди: — Признай, че ти си убила госпожа Цурухиме, като си я заразила с шарка.

— Той ще изпрати някой да ме спаси.

— Защо да си дава труд? — Нетърпението му растеше с всеки момент, но при все това беше любопитен.

— Защото той се грижи за мен. — Намиджи говореше със самодоволна увереност.

Гневът на Сано към шогуна беше като огън, изгорил всеки и всичко по пътя си. Той бе унищожил и последната жалост, която би могъл да почувства към тази жена от средите на париите. Тя се бе изкашляла срещу бременната му съпруга и й се бе подиграла в лицето. Криейки лицето си, криейки истината, че е убийца, тя възпрепятстваше правосъдието и забавяше борбата му срещу смъртната присъда.

— Защо му е на владетеля Цунанори да се грижи за теб? — Сано сграбчи воала й и го дръпна.

Намиджи изпищя, сякаш беше обелил кожата й и се вкопчи във воала, но той го изскубна от нея. Тя покри лицето си с ръце. Сано ги хвана за китките и ги дръпна. Лицето й беше грозна картина от кръгли, набръчкани, вдлъбнати белези. Те обезобразяваха носа й, устните и ушите й. Косата й беше рядка, а скалпът й — плешив там, където белезите бяха по-нагъсто.

Той я отблъсна от себе си.

— Виждала ли си се някога в огледалото? — попита той. — Как можеш да си помислиш, че господарят ти би защитил такава грозница като теб?

— Невинаги съм била грозна.

Сълзи на срам се процедиха от очите й — единственото нещо, което не бе поразено от белезите. Сано забеляза, че тялото й е стройно, но пищно, вратът й бе дълъг и грациозен, гърдите изпълваха дрехата над пояса, който обгръщаше тъничката й талия. Ако не беше шарката, Намиджи би могла да бъде много привлекателна.

— Била съм с владетеля Цунанори преди. — Със загубването на воала тя бе загубила и предпазливостта си. Безочието се бе заменило от уязвимост. — Той никога не забрави какво бяхме ние един за друг.

— Какви бяхте?

— Аз бях негова любовница.

— Какво толкова специално има в това? — попита Сано. — Мъжете просто спят със слугините си — това се случва непрестанно.

Намиджи избухна.

— Ние бяхме влюбени.

— Жените се самозаблуждават — това също се случва непрестанно — каза Сано. — Нека отгатна: Владетелят Цунанори е приключил голямата любовна афера веднага щом си се разболяла от шарка.

— Аз не исках той да я прихване. — Тя се втурна и да защитава господаря си. — Но той все пак ме обичаше. — Останала без дъх от желание да убеди Сано и самата себе си, тя продължи: — Той можеше да ме изхвърли на улицата и да ме остави да умра там. Това правят другите господари със слугите си, когато се разболеят. Но той ме изпрати в манастир. Плати на монахините да се грижат за мен. Когато се възстанових, ми позволи да се върна в дома му, въпреки че изглеждах така!

Тя разпери ръце в знак на триумф.

Самомнителният, себичен владетел Цунанори имал повече характер, отколкото Сано си бе мислил! Но той продължи да дразни Намиджи.

— Значи, владетелят Цунанори е оставил бившата си любовница да чисти нощното му гърне. Колко великодушно!

— Той ми даде покрив, когато никой друг нямаше да го направи!

— Каква друга мръсна работа си вършила за него?

— Сано върна разговора обратно към най-важния въпрос. — Да убиеш жена му?

— Не! Бих направила всичко друго за него, но не и това!

— Защо не и това? — Сано си спомни нещо, което Рейко му бе казала за разговора си със сестрата. — Ти знаеш, че той е мразил Цурухиме. Тя те е третирала като боклук. Ти решаваш да я заразиш със същата болест, която те е направила толкова грозна. И осъществяваш две неща — отърваваш владетеля Цунанори от гадния му брак и си отмъщаваш на Цурухиме.

— Не съм я убила аз! — Наджими възобнови наглото си поведение. — Беше Йошисато.

— Йошисато не е бил видян да търка леглото й със заразен чаршаф — изтъкна Сано. — Или да гори чаршаф, след като Цурухиме е заболяла от шарка.

— Който и да казва, че ме е видял, лъже.

Сано промени курса.

— Може и да си права. Може би не ти си заразила Цурухиме. Ако не си ти, значи трябва да е владетелят Цунанори.

Намиджи погледна стреснато, сякаш бе следвала път, за който е мислила, че е съвсем правилен, но изведнъж е направил остър, внезапен завой надолу. Изражението й се втрещи, като осъзна, че ще трябва да избира между признанието за убийството и обвиняването на любимия си господар.

— Аз го направих — каза тя с гордост и примирение. — Признавам. Капитан Онода даде знак на войниците да я отведат.

— Почакай. Владетелят Цунанори ли те помоли да заразиш Цурухиме с шарка?

— Не. Сама го реших. — Намиджи изглеждаше ужасена, че признанието й осъжда нея, но не отклонява Сано от владетеля Цунанори.

Сано чуваше как войниците му продължават да се бунтуват. Но той искаше пълно решение на своя последен казус.

— Защо продължаваш да защитаваш владетеля Цунанори? Той няма да те защити. Ще те остави да поемеш цялата вина за убийството на Цурухиме.

— Той ще се погрижи за мен. — Тя звучеше доста отчаяно, явно не вярваше много на думите си. — Винаги го прави.

— Не и този път — рече Сано. — Цурухиме беше дъщеря на шогуна. Той не може да те спаси. Може да спаси само себе си, като те остави да поемеш цялата вина. Ти ще бъдеш екзекутирана. А той ще си вземе толкова нови любовници, колкото си поиска.

Намиджи изскимтя, като осъзна истината за своята съдба.

— Не го оставяй да се измъкне. — Сано не се тревожеше, че пречупва една слаба, уязвима жена. Той трябваше да приключи с тази работа. — Накарай го да поеме своята част от вината.

Тя се сви напред, постави обезобразеното си лице на пода и се разля в агонизиращ плач.

— Това беше негова идея. Той ме накара да го направя. Знаеше, че не мога да кажа не.

Сано кимна на капитан Онода.

— Заведете я в затвора на Едо. Съобщете в генералния щаб на армията какво се случи. Те ще издадат заповед за ареста на владетеля Цунанори.

Войниците изведоха Намиджи от стаята. Сано не почувства удовлетворението, което обикновено получаваше, когато приключеше с някое разследване. Успехът в миналото бе оправял съдбата му, но този път нямаше да може. Този път той все още си оставаше мъж, осъден да умре, без значение, че бе разрешил делото за убийството на дъщерята на своя господар. Все още не бе успял да избяга — единственият му шанс да види изгрева на утрешния ден и да се събере със семейството си.

— Това беше много впечатляващо — каза Онода с искрено възхищение, примесено със съжаление към него. — Много неща се стекоха по прекалено лош начин за вас, Сано сан. Неприятно ми е, че трябва да загубим такъв добър човек като вас.

— Благодаря ви.

Сано се насочи към вратата, знаейки, че ще е най-добре скоро наистина да се загуби.

В този момент в стаята се втурна един от стражите.

— Капитан Онода, виждали ли сте съпругата и децата на Сано сан?

Сърцето на Сано сякаш избухна от страх и тревога.

— Не — отговори капитанът. — Защо?

— Не мога да ги намеря. Не са в къщата.

Нервите на Сано се опънаха до краен предел.

— Съпругата ми вероятно е извела децата навън да си поиграят.

— Претърсете двора — каза Онода.

— Прави се в момента.

Сано се измъкна от вратата и тръгна по коридора.

Капитан Онода го настигна.

— Те не бяха ли с вас преди малко? Чух ви като говорехте с тях.

Сано се насили да остане спокоен.

— Да. Ще отида да видя дали не са се върнали.

Капитан Онода го изгледа с нарастващо недоверие.

— Аз ще дойда с вас.

В този момент Сано вече знаеше какво трябва да направи.

— Добре.

Те тръгнаха към неговата стая. Вратата, която той бе затворил, зееше отворена, някой вече я бе претърсил. Онода погледна вътре и се обърна към Сано с огорчено изражение.

— Те не са били тук, нали? Престрували сте се.

Очите му се разшириха, когато видя, че Сано държи камата, която бе измъкнал изпод шалварите си.

Преди да успее да помръдне, той вкара острието в гърлото му. Бликна кръв. Онода политна и Сано го прихвана. Издърпа трупа вътре в стаята и го положи на пода. Чу как войниците крещят:

— Никъде ги няма! И другата жена и децата й също са изчезнали!

Сано нямаше време да съжалява за убийството на човека, който бе толкова добър с него. Изтича до шкафа, издърпа го и измъкна дъската на дупката. Взе меча на Онода, затъкна го под пояса си, после се промъкна през тесния изход. Спусна се в празното пространство под къщата и запълзя. Над него по пода се чуваха бягащи стъпки. Много скоро войниците щяха да открият трупа на Онода и тайния изход. Трябваше по най-бързия начин да се измъкне от имението.

Той бе упражнявал използването на тайния изход, за да се запознае добре с пътя за бягство, в случай че му се наложи да го използва. Когато изскочи от дупката на решетката се озова лице в лице с двама войници в задния двор. За миг на лицата им се изписа огромна изненада, преди Сано да измъкне откраднатия меч и да пререже гърлата им. Чу как другите войници тичат, крещейки към него. Смъкна горните си дрехи. После излезе от вратата.

38. ГЛАВА

— Не подозирахте ли, че Корика е убила Йошисато? — попита Рейко.

— Подозирах — мрачно каза госпожа Нобуко.

— Но бях сигурна, преди да ми покажете тази качулка.

Те стояха в стаята на госпожа Нобуко и чакаха Масахиро да доведе Корика. Рейко предполагаше, че войниците в дома им вече сигурно са открили, че седмината затворници са изчезнали. Скоро щяха да плъзнат по петите им. Тя се насили да стои мирно и да чака Корика, единствената й надежда за оневиняването на Сано.

— Защо не попитахте Корика дали тя е запалила пожара? — каза Рейко.

Госпожа Нобуко въздъхна.

— Защото не ми се искаше да го повярвам. — Рейко си спомни, че госпожа Нобуко се бе смутила, когато научи, че пожарът е бил резултат на палеж и че са открити улики. Това явно бе усилило подозренията й за Корика. — Не исках да знам.

Дали Сано вече бе успял да избяга? Дали Мидори и децата бяха вече на път извън града? Гневът към госпожа Нобуко измести донякъде тревогата на Рейко.

— Пак сте го направили. Скрили сте информация.

Този път последствията бяха по-сериозни от всякога.

— Защо не казахте на някого за Корика?

— Не бях сигурна, че тя го е направила. Не чухте ли, че току-що ви го казах?

— Мисля, че сте била достатъчно сигурна. Защо не отидохте да свидетелствате на процеса срещу съпруга ми? Как можахте да си седите спокойно, докато го осъждаха?

— Мислите ли, че Янагисава щеше да ме остави да свидетелствам? — Госпожа Нобуко се изкиска през болезнената си гримаса. — А дори и да го беше направил, какво щях да кажа? Моята компаньонка уби Йошисато заради мен? Янагисава нямаше да повярва, че не съм имала пръст в това. Щеше да изкара, че вие, съпругът ви, синът ви и аз сме били в съюз с Корика. Щеше да прати всички ни на кладата.

Макар Рейко да знаеше, че Янагисава щеше да направи точно това, тя се ядоса още повече.

— И така, вие си държахте устата затворена! И щяхте да оставите семейството ми да загине, а вие щяхте да останете да си живеете щастливо след това.

— Вие не бихте ли сторили същото? — попита госпожа Нобуко.

— Аз бих се опитала да спася всеки, който е невинен, и да изправя виновника пред правосъдието.

Госпожа Нобуко се усмихна със снизходително съжаление.

— Младите жени са такива идеалистки, докато техните собствени малки вратлета не бъдат застрашени.

Масахиро влезе в стаята.

— Не мога да намеря Корика. Не е в нужника.

Веждата над здравото око на госпожа Нобуко се вдигна от изненада.

— Тя ми каза, че отива там. И че ще се върне веднага.

— Е, не е никъде наоколо — каза Масахиро. — Огледах. Няма никого.

— Сигурно се е върнала, докато сме говорили — досети се Рейко. — И най-вероятно ни е подслушала.

— Значи знае, че ние знаем, че тя е запалила пожара — възкликна Масахиро. — Избягала е!

— Трябва да я хванем! Трябва да я накараме да си признае, че тя е убила Йошисато. Противопожарната качулка не е достатъчно доказателство. — Рейко не очакваше, че госпожа Нобуко ще свидетелства, че тя принадлежи на Корика и че когато тя се е върнала у дома през нощта на пожара, е миришела на дим. Вече бе дала да се разбере достатъчно ясно, че не желае да се забърква в това престъпление.

— Тръгвам да я търся — каза Масахиро и изтича от стаята.

— Може би дори и признанието на Корика няма да е достатъчно доказателство — саркастично отбеляза госпожа Нобуко. — Янагисава ще го оспорва по всички възможни начини. Ще се погрижи никой да не повярва, че виновната е тя, а не съпругът ви.

Рейко не можеше да приеме поражението.

— Това е нашият единствен шанс.

* * *

Погребалната процесия напредваше по главната улица на Едо. Войници на коне разчистваха пътя през тълпите от зяпачи. Най-напред в кортежа вървеше Като Кинхиде от Съвета на старейшините. Той водеше знаменосците и хилядите войници с бели фенери, окачени на дълги пръти, и слугите, с клетки с птици и огромни букети лилии, ириси и божури. След тях вървяха свещениците — цяла армия с униформени оранжеви раса и блестящи брокатни епитрахили. Те думкаха тъпани, удряха гонгове, звъняха с камбанки и свиреха с цимбали, докато надяваха молитви. Дворцовият управител Янагисава, определен за главен оплаквач, вървеше сам. Изражението му беше твърдо. Той държеше погребална табелка — дървена плочка с името на Йошисато. Зад него вървяха хората, носещи на раменете си носилката, на която се намираше ковчега на Йошисато, поставен в миниатюрна къща, украсена със златни лотосови цветове. Зяпачите се трупаха, за да я видят отблизо. Войниците, яздещи покрай процесията, отблъскваха назад тълпите от флотилията паланкини, която я следваше. В тях бяха шогунът, майка му и други членове на клана Токугава и негови клонове. Всички други вървяха пеша — стотици служители, придворни дами и прислужници.

Процесията се простираше по целия път от замъка Едо, чиято главна порта пропускаше още и още хора в бели дрехи.

Сано се скри сред опечалените, които все още изпълваха замъка. Те бяха дребни служители с техните слуги. Някои носеха боядисани в бяло сламени шапки, за да се защитят от слънцето. Сано грабна една шапка от нечия глава и си я сложи на своята, после бързо си проправи път през тълпата, която задръстваше пасажите от стена до стена. Стражите на пропускателните пунктове не спираха и не проверяваха никого. Те не го познаха. Но дори с шапката, нахлупена над лицето му, Сано забеляза, че хората го гледат странно, докато се промъкваше бързо покрай тях.

Стигна до вратата. След като прекоси рова заедно с процесията, видя огромна тълпа по главния булевард. Хората изпъваха шии, за да видят процесията; мъже се качваха на раменете на приятели те си; жени вдигаха децата си на ръце. Просяци пълзяха да събират монетите, които слугите от кортежа подхвърляха. Сано си помисли, че лесно ще може да изчезне в тази тълпа.

Преди да слезе от мостика, през навалицата зад него се надигна суматоха. Той погледна назад и видя пазачите си да тичат и да разбутват опечалените от пътя им. Те изкрещяха на войниците, яздещи с шествието.

— Сано е избягал! Той е тук някъде, сред тълпата! Хванете го!

Конниците до Сано се подредиха от двете страни на процесията. За да избяга в тълпата, трябваше да мине покрай тях. Застана в средата на човешкия поток, между двама мъже, вървящи покрай него, надявайки се да го скрият от войниците. Оказаха се дворцови служители, които познаваше. Макар и навел глава, той чувстваше погледите им върху себе си.

Ускори крачка, надявайки се да изпревари войниците.

Но те извикаха и на другите напред по пътя. Те също се подредиха в редица, непрестанни прегради, които се простираха, докъдето погледът му стигаше. Чу вик:

— Ето го!

Един поглед назад му показа, че стражите се промъкват през опечалените и го настигат. Те викаха името му и му нареждаха да спре.

Сано хукна. За късмет се случи точно до района на даймио. Феодалите, с огромните им антуражи излизаха през портите си. Част от процесията, която беше зад Сано, трябваше да спре, за да ги пропусне. Това откъсна пазачите му от него. Но хората, които и не бяха чули стражите, се взираха учудено в гърдите му, докато тичаше покрай тях. Той се погледна — бялата му дреха бе изцапана с червено от кръвта на капитан Онода.

Ужасѐн, Сано затича по-бързо. Именията на дайомио от двете страни булеварда му осигуриха прикритие. Когато стигна до „Нихонбаши“, на всяка пресечка имаше тълпи, които му препречваха пътя. Чуваше как името му непрекъснато се повтаря в шествието, първо по-слабо, после по-високо. През тесните улички се провираха войници, заедно с оплаквани, вървящи двама по двама. Сано бягаше от сочещите пръсти, докато името му отекваше над далечното припяване на свещениците, думкането на тъпаните и звъна на камбаните. По пътя, който водеше до храма Зоджо войници на коне бяха оформили кордон, опасващ цялата процесия, и всички се оглеждаха за него. Не можеше да се промъкне през тях, за да се скрие в гората. Докато надеждата му за спасение умираше, той се помоли преследването му да даде на семейството му допълнително време, за да могат поне те да избягат.

Процесията прекоси моста над канала Сакурагава. Отпред кордонът, придружаващ опечалените, приближи до храма. Сано се чувстваше като риба, плуваща в тесен канал. Всичко, което войниците трябваше да направят, беше да го изчакат да доплува до края му и да го хванат в мрежата си. А всичко, което той можеше да направи, беше да продължи да върви.

Двуетажната врата на храма го погълна в сянката си за миг, докато минаваше под нея. Камбаните, припяването, думкането на тъпаните се усили. Сано усети миризмата на сладникавия, остър тамянов дим. Процесията се изви покрай района на храма, в който се намираше мавзолеят на Токугава.

Като влезе през лакираната черна врата, украсена със златните гербове на Токугава и със статуи на духове пазители от двете й страни, Сано видя множество флагове и фенери, поклащащи се над главите на опечалените. Беше близо до предната част на кортежа. Входът на мавзолея представляваше дълъг коридор, издигнат върху каменен фундамент, с керемиден покрив, прозорци с орнаментни решетки и дървени стени, украсени с резбовани цветя, боядисани в яркочервено. Редица каменни стъпала водеше до вратата, която беше засенчена от тежък, извит покрив, носен от колони със златни дракони. Зад коридора се издигаха пищно декорираните покриви на гробницата, където бяха погребани покойните шогуни и важни членове на клана Токугава. Напълно обновен след земетресението, мавзолеят блестеше с илюзорно великолепие, сякаш се намираше в някакво измерение между този свят и отвъдното.

Това бе краят на пътешествието на Сано.

Носачите застанаха в основата на стъпалата, вдигнали носилката на Йошисато на раменете си. Мрачен и скръбен, Янагисава чакаше до тях. От едната страна се подредиха свещениците, а от другата — хора с цветя, клетки с птици и тамянови кадилници. Войници и опечалени изпълниха вътрешния двор. Сано разпозна висши армейски офицери и правителствени служители, най-могъщите даймио и важни членове на клана Токугава. Нямаше достатъчно място за останалите хора от процесията, които трябваше да чакат отвън по време на погребението. Шогунът, майка му, владетелят Иенобу и други роднини слязоха от паланкините си. Придружителите им ги отведоха до носилката. Тълпата около Сано се раздели, докато войниците тихичко си проправяха път към него. Те възнамеряваха да го хванат, без да правят сцени и да нарушават погребалната церемония.

Останал без дъх, плувнал в пот, която парещ на раните на лицето му, Сано се огледа отчаяно около. Стените и тълпата го държаха като в капан. Вратата бе блокирана от войници. Нямаше никакво място за бягство или за укриване. Хората край него забелязаха войниците, промъкващи се към него и видяха кръвта по дрехата му. Те се отдръпнаха и той остана сам в средата на опразненото пространство. Напяването, думкането на тъпаните и звънът на камбаните стихнаха до тих шепот, леко потупване и слабо подрънкване, после спря. Извън двора се надигна жужене на гласове — хората там разбраха, че се случва нещо необичайно. Сано чу как хората вътре шепнат неговото име. На лицата, обърнати към него, се появиха отвращение и омраза. Никога не се бе чувствал толкова изолиран или толкова отчаян. Това беше по-лошо от всички други лоши моменти в миналото, когато все пак бе вярвал, че спасението е възможно.

Докато времето му на земята изтичаше, всеки детайл от сцената покрай него придобиваше кристална, неестествена яснота — очертанията на покрива на мавзолея на фона на синьото небе; озъбените лица на статуите до входа; блясъкът на отразеното слънце в очите на другите хора. Зрението му се фрагментира; той виждаше всичко едновременно — замлъкналите, неподвижни свещеници; войниците, застинало колебание, защото нямаше протокол за арест на престъпник по време на държавно погребение; пустинята на калдъръмените камъни около самия себе си, застанал самотно там. Видя как шогунът и Иенобу забавят хода си към входа на мавзолея, как Янагисава, който бе тръгнал да ги посрещне, спря на средата на пътя си, и как владетелят Цунанори пристъпи напред от редицата на знатните особи. Зрението на Сано се стесни. Всичко в периферията му загуби очертания, докато той се фокусираше върху тях четиримата.

Изумлението по лицата им бързо изчезна. Изражението на шогуна се смени с обичайната му тъпота и обърканост, а на Иенобу — с типичната за него хитра предпазливост. Владетелят Цунанори изглеждаше вбесен. А лицето на Янагисава потъмня. Сано се фокусира върху шогуна. Той чувстваше толкова силен гняв, че цялото му тяло се изпълни с гореща кръв, а раните на лицето му запулсираха. Ето го тук, този слаб, себичен, лекомислен глупак, който го бе докарал до това положение.

Но същата яснота, която бе почувствал при зрението си, сега пое командата и над ума му. Мислите му се откъснаха от емоциите му. Той видя остатъка от живота си, положен пред него, къс път, с четири разклонения. Всички водеха към смъртта. Но той имаше четири избора за следващото си действие.

Можеше да се остави да бъде арестуван и изгорен.

Не.

Можеше да изтегли меча си, да сграбчи последния си шанс да се бори за живота си, и да бъде съсечен от войниците в един грозен, мръсен публичен спектакъл.

Отново не.

Можеше да сграбчи последния си шанс да отмъсти на Янагисава и на шогуна. Тъй като не би могъл да убие и двамата, преди войниците да убият него, първият би могъл да е шогунът. Но макар сърцето на Сано да искаше кръв, умът му пресмяташе последствията. Ако убиеше шогуна, щеше да се превърне в убиец и изменник, за какъвто вече го бе обявил съдът. Това би очернило завинаги честта му и би омърсило наследството, което щеше да остави на Рейко.

Масахиро и Акико. Щеше да забрави надеждата си, че след смъртта му режимът би могъл да ги пощади. Като родственици на човек, убил шогуна, те щяха да бъдат преследвани и избити.

Сано изтри в ума си тези три разклонения на пътя. Тълпата се вълнуваше неспокойно. Иенобу се смръщи. На лицето на владетеля Цунанори се появи смущение. Шогунът гледаше плахо към Янагисава, който отвори уста, за да заговори. Войниците бързаха към Сано. Той обмисли последния си избор.

Можеше да завърши своето разследване. Убиецът, когото бе търсил, беше тук. Сега изглеждаше, че е било предопределено обстоятелствата да съберат Сано и владетеля Цунанори точно в този момент. Четвъртото разклонение на пътя заблестя с магическа светлина в ума на Сано. Той бе започнал кариерата си като детектив. И щеше да умре като детектив, който е успял да разрешил последния си казус. Щеше да изправи един последен убиец пред правосъдието.

Това щеше да бъде наследството, което любимите хора от семейството му щяха да тачат до последния си ден. Честта го тласна към четвъртото разклонение на краткия път към смъртта.

Докато войниците наближаваха към него, Сано заговори:

— Владетелю Цунанори!

Гласът му беше чист, силен и по-резонантен от обикновено, усилен от убедеността, че е направил верния избор. Тълпата се смълча. Успокоен от усещането си за неизбежност, Сано вдигна ръка и посочи към Цунанори.

— Вие убихте дъщерята на шогуна.

39. ГЛАВА

Тахара и Китано се появиха на края на пътеката, която водеше към сечището.

— Много сте подранили вие двамката — весело каза Тахара. Усмивката му се стопи, като забеляза променената атмосфера между Хирата и Дегучи.

— Има нещо различно.

Китано помириса въздуха, сякаш надуши опасност.

Колкото и да искаше да забави сблъсъка, Хирата каза:

— Прав си. Повече няма да има ритуали. Това приключи.

Дегучи кимна. Тахара обърна невярващ поглед към него.

— Ти си се обърнал срещу нас? Защо?

Изражението на Дегучи беше извинително, но решително.

— Писнало му е от конспирации, точно колкото на мен.

— Как можа? — Китано попита Дегучи със суров, ядосан глас. — След всичко, през което преминахме заедно?

— Вие убихте нашия учител и откраднахте книгата с магическите заклинания — каза Хирата. — Защо очаквате лоялност от другар в престъплението?

— Ти си преминал на негова страна? — посочи Тахара към Хирата.

Дегучи заби нещастен поглед към земята.

Яростта усили общата аура на Китано и Тахара и ускори пулса й.

— Спомни си кои са твоите приятели — каза Тахара. — Каквото и да ти е казал Хирата, игнорирай го! Той те отклонява от правия път.

Аурата на Дегучи се сви под натиска на двамата. Той стисна челюст.

— После си спомни какво имаме ние срещу теб.

— Очите на Тахара блестяха като късчета лед. — Онези мъже, които те измъчваха, когато беше дете? Ние знаем, че ти си ги намерил и си ги убил. Можем да те издадем.

„Значи, те знаеха поне една част от историята на Дегучи“, осъзна Хирата. Дегучи ги гледаше ужасен.

Хирата разбра, че той е споделил с приятелите си за убийството на своите насилници, но изобщо не е очаквал, че ще използват това срещу него. Никой не можеше да бъде в безопасност в триото. Тахара и Китано също не приемаха за даденост взаимната си лоялност.

Вероятно и те имаха по нещичко един за друг.

Дегучи отстъпи по-далече от тях и по-близо до Хирата, ядосан от опита им да го шантажират. Тахара и Китано не можаха да скрият изумлението си. Те не се страхуваха от Хирата, но Хирата плюс Дегучи беше друга работа.

— Добре, добре, не трябваше да го казвам. Съжалявам. Хайде да поговорим за това. — Тахара пусна една пресилена версия на дяволитата си усмивка. Двамата с Китано очевидно не искаха битка двама на двама. — Хирата сан ти е объркал ума. Ти си забравил какво сме постигнали заедно.

— Без нас — без ритуалите и призрака на генерал Отани — ти нямаше да бъдеш нищо особено. Просто още един незначителен свещеник и майстор по бойни изкуства.

— Аз му помогнах да се опомни — каза Хирата. — Той разбра, че трябва да напусне, преди генерал Отани да вкара всички ни в беда.

Дегучи кимна, но Тахара беше непреклонен.

— Никой не може да напусне нашето тайно общество — каза той.

Хирата не спомена за бившия член, с който се бе срещнал.

— Вече няма никакво тайно общество. Дегучи сан и аз го разпускаме.

— О, нима? — саркастично се изсмя Тахара. Очите на Китано се сбръчкаха върху парализираното му лице. Аурата на Тахара се усили; небето потрепери.

— И как, кажете ми, моля ви?

— Вие ще ни помогнете. — Макар и готов за битка, Хирата все пак искаше да я избегне, ако е възможно.

— Дайте ни магическата книга. Ние ще направим заклинание, което ще изпрати генерал Отани завинаги обратно в небитието. После ще изгорим магическата книга. И ще тръгнем по отделни пътища и никога няма да се забъркваме отново с режима Токугава.

— Няма да го направим. — Гласът на Китано кънтеше от арогантност.

— Тогава, съжалявам — каза Хирата с искрено съжаление. Той не искаше да умира никой, най-малкото той, а Тахара и Китано бяха ученици на учителя му — негови братя. Той копнееше да разреши проблема по мирен начин. Но си знаеше, че те никога не биха се съгласили да прогонят призрака, източника на свръхестествените сили, които все още им предстоеше да придобиват и усъвършенстват.

Те застинаха и се навъсиха, като проумяха, че Хирата и Дегучи възнамеряват да ги убият. Вече настъпваше последното изпитание, финалният сблъсък, от който Хирата се ужасяваше — битка до смърт.

Хирата и Дегучи изтеглиха мечовете си толкова бързо, че ръцете и оръжията се размиха в слято движение. Остриетата излязоха от ножниците с такава скорост, че острото изстъргване едва се чу. През Хирата запращяха енергийни потоци. Всеки мускул се поду от енергия, всеки нерв трептеше от прилив на сила. Бе подготвен за това от дългогодишните си тренировки.

С едно и също бързо, плавно, сякаш течащо движение, Хирата и Дегучи се хвърлиха срещу Тахара и Китано. Телата и мечовете им свистяха с огромна скорост през въздуха, която залепи като вакуум кожата на лицата им по костите им. Ревът на Хирата се изкриви в дълбок стон. От него и Дегучи се излъчваше горещина, докато замахваха с мечовете си.

Но остриетата им прорязаха празно пространство.

Тахара и Китано бяха изчезнали в същия миг, в който те бяха нападнали.

Гръм разтърси хълма, по-силен от този, който се бе чул, когато Дегучи хвърли куршума по Иенобу. Хирата и Дегучи се приземиха на краката си, завъртяха се, опряха гръб един на друг, за да се предпазят от атака отзад, докато гърмът отекваше.

Сечището бе пусто.

Порив на топъл вятър притегли погледа на Хирата към небето.

* * *

Таеко клечеше пред къщата на госпожа Нобуко. Скрита зад един бамбуков храст, тя наблюдаваше как Масахиро изтича от къщата, после се върна в нея. Но не можеше да му се покаже, защото се боеше, че отново ще я гълчи, че е останала в замъка. Тя не знаеше защо Масахиро и Рейко бяха останали, но ако откриеха, че Таеко е тук, щяха много да се ядосат.

И майка й щеше да се ядоса, а и да се разтревожи. Това, че избяга от майка си, беше много лошо. Може би тя все още е в замъка и я търси, вместо да отведе другите деца? Ако бе така, Таеко бе поставила Тацуо, Акико и бебето в опасност. Ако нещо им се случеше, щеше да е по нейна вина. Сълзи изпълниха очите й. Но плачът нямаше да промени това, което вече се бе случило. Тя нямаше да отстъпи от решението си и по някакъв начин трябваше да го оправдае.

Масахиро изтича от къщата. Този път Таеко го последва. Той тичаше много бързо през градините на двореца и тя изоставаше зад него. Наоколо нямаше жива душа. Всички бяха отишли на погребението. Масахиро се промъкна през вратата в стената, ограждаща двореца. Таеко тичаше след него. Пасажът беше пуст, но тя чуваше гласове, камбани и тъпани. Заобиколи покрай един завой и видя едно дълго протежение на пасажа под нея, претъпкан с хора, облечени в бяло. Те стояха зад група свещеници в шафранови раса. Погребалната процесия бе спряла.

Таеко не виждаше Масахиро, но тълпата се развълнува, като вода, в която точно под повърхността плува риба. Хората се суетяха насам-натам, явно имаше някаква причината за безпокойството им.

Таеко зърна върха на една глава с дълъг перчем, завързан отгоре й, подскачаща напред. Беше Масахиро.

Тя се хвърли в тълпата и тръгна след него.

— Извинете ме — каза Масахиро, проправяйки си път през пасажа.

— Не бързай толкова — рече един свещеник. — Никъде няма да отидем, преди опашката пред нас да започне да се движи.

— Сигурно се простира по целия път от Едо — каза някой друг.

Масахиро трябваше да хване Корика. Вече бе проверил другите пасажи, които водеха надолу по хълма, без да я открие. Ако се опитваше да напусне замъка, това беше единственият път. Масахиро стъпи върху нечий крак, каза: „Извинете“ и се притисна между тълпата и стената.

— Ей! Ето там върви синът на Сано! — дойде вик отгоре.

Масахиро видя как един часови, надвесен от наблюдателната кула, сочи надолу към него. От тревога стомахът му се сви на топка. Пазачите в къщата им бяха открили, че той и останалите са избягали. В пасажа зад него закънтяха бързи стъпки. Той се запровира по-бързо през тълпата. Войници от покритите коридори по върха на стената викаха към стражите, придружаващи процесията.

— Насочва се към вас! Не го пускайте да излезе от замъка!

Хората осъзнаха, че сред тях има беглец, и зашумяха. Докато ги буташе и блъскаше, Масахиро почувства как някой сграбчва яката му. Отскубна се и продължи. Трябваше да хване Корика, преди да го заловят. Стражите се провираха към него и приближаваха. Стигна до място, в което пасажът имаше слаб наклон надолу. От дясната страна на опечалените и свещениците хълмът се издигаше вертикално до подпорните стени и покритите коридори, които обграждаха най-горното ниво на замъка. От лявата имаше една част от стената, срутена по време на земетресението, която беше в ремонт. Фундамент от утъпкана пръст, облечен с плоски камъни, се издигаше в неправилни стъпала към висок, квадратен постамент на нова наблюдателна кула. Тя беше широка в основата и стесняваща се нагоре. Върху постамента й бе вдигнато дървено скеле. Под новата стена хълмът се спускаше стръмно надолу. Хората пред Масахиро, движейки се едва-едва по надолнището на пасажа, се обръщаха да го гледат. На около двадесет крачки разстояние той зърна една жена с широко лице и ниско чело под бухнала прическа.

Беше Корика.

Масахиро започна яростно да си проправя път към нея. Виковете на войниците по него заглушиха камбаните и тъпаните. Той се изравни с Корика. Блестящите й очи се изцъклиха от страх. Той я сграбчи за ръката.

— Спрете го! — викаха войниците зад Масахиро.

— Баща ми не е убил сина на шогуна! — изкрещя Масахиро. — Тя го направи!

— Пуснете ме! — изкрещя Корика и се опита да се отскубне от него.

Масахиро я задържа. Хората се отдръпнаха от тях. Двамата стояха в единственото празно местене на пасажа.

— Ти си запалила пожара! Признай си!

— Не! — Корика одраска ръката му, оставяйки кървави следи по кожата му.

Разярен заради проблемите, които тя бе причинила на семейството му, Масахиро сграбчи и другата й ръка.

— Противопожарната ти качулка беше открита в един храст. Показах я на госпожа Нобуко. Тя каза, че е твоя.

— Пуснете ме! — Тя едва дишаше, обезумяла, трепереща.

Тълпата притихна. Свещениците спряха думкането и звъненето; от прозорците на кулите и коридорите се надвесиха войници, за да чуят какво става, Масахиро разтърси Корика.

Гребените от японски лак паднаха от косата й, и изтракаха по камъните на паважа.

— Тя каза, че онази нощ си излязла и когато си се върнала, си миришела на пушек.

Корика изведнъж спря да се бори. Устата и увисна занемяла. Очите й се изпълниха с тъга, защото бе предадена от господарката си.

— Ти си убила Йошисато! — каза Масахиро. — Няма полза да отричаш. Ти си виновна.

Думите му прокънтяха силно в тишината. През процесията се разнесе шепот и мърморене.

— Коя е тази жена?

— Това е компаньонката на госпожа Нобуко.

— Тя е убила Йошисато?

Масахиро се огледа. Свещеници, опечалени и войници се трупаха в пасажа над и под него, втренчени изумено в него и Корика. Мълвата се носеше надолу и нагоре по опашката и отекваше през целия замък. Звукът на камбаните и тъпаните в далечината постепенно стихваше, докато новината се разпространяваше навън. Масахиро продължаваше да стиска здраво Корика.

Сгърбила рамене, тя отправи към него и зяпачите бледа версия на своята обичайна подкупваща усмивка. Изглеждаше по-виновна от всички други престъпници, с които Масахиро се бе сблъсквал.

Хората, стоящи най-близко до тях, също видяха вината й. Скептицизмът в очите им отстъпи място на увереност.

— Всички виждат, че ти си го направила — каза й Масахиро. — Най-добре е да си признаеш.

Силни хлипания разтърсиха Корика, сякаш щеше да повърне и да избълва навън вината си. Тя се преви надве и се облегна на Масахиро.

— Щастлива съм, че го направих! — Изглеждаше толкова облекчена, че се е освободила от тайната си, колкото бе уплашена, когато той я хвана. — Той беше мошеник! Не можех да го оставя да стане следващият шогун!

Гласовете се усилиха — хората в шествието питаха какво се случва, и зяпачите, стоящи по-близко до Корика, им разказваха.

— Истинският му баща нарани моята господарка — изпищя Корика. — Моята господарка и аз се страхувахме, че ще им се размине. Искахме и двамата да страдат. Затова изгорих къщата на Йошисато. — Сълзите издълбаха пътечки в пудрата й. Те капеха над доволната й, показваща увереност в правотата й усмивка, която тя отправи към зяпачите. — Толкова лошо ли направих, като ги накарах да си платят, след като никой друг не го стори?

Масахиро беше смаян. Той се бе страхувал, че планът на майка му за оневиняване на баща му може да се провали. Сега Корика си признаваше пред очите на стотици свидетели.

— Идеята за пожара на госпожа Нобуко ли беше? — попита я той.

— Не. Беше моя — каза Корика.

Паузата, която допусна, предизвика съмнения в Масахиро.

— Тя ли те помоли да убиеш Йошисато?

— Не, не ме е молила — извика Корика към тълпата, надигайки глас над жуженето на гласовете, за да довърши своето признание. — Аз действах сама.

Госпожа Нобуко изобщо не знаеше, че ще го направя.

Ако казваше истината, то тогава госпожа Нобуко не бе сторила нищо лошо. Ако лъжеше, тя предпазваше виновната си господарка. Но това нямаше значение. Масахиро извика към войниците:

— Ето го подпалвача. Отведете ни при шогуна, за да си признае и пред него и да му кажа, че моят баща и аз сме невинни.

Войниците, които бяха пазили семейството му, стояха съвсем наблизо до него и Корика. Началникът им каза:

— Да я отведем при дворцовия управител Янагисава. Той ще се оправи с това.

— Не и Янагисава! — Масахиро се ужаси. Янагисава щеше да убие Корика, да игнорира самопризнанието й и във всеки случай да изпрати на смърт семейството им. — Ние трябва да говорим с шогуна. — Това беше единственият му шанс да преобърне присъдата на съда.

— Не зависи от теб — каза началникът. — Ти се връщаш под домашен арест и ще ми кажеш къде са отишли майка ти, сестра ти и приятелите ви.

Той го хвана за ръката. Докато се боричкаха, Корика се изскубна от Масахиро, направи няколко крачки надолу по пасажа и спря при тълпата, която го бе блокирала. Войниците тръгнаха към нея. Тя захленчи, обърна се надясно и погледна към почти вертикалната страна на хълма. Отляво беше високата до кръста й недовършена нова стена. Тя тромаво се вдигна върху нея. Войниците я сграбчиха за краката. Тя запищя и ги изрита в лицата. Те отскочиха назад. Тя запълзя върху повърхността на пръстения фундамент на стената.

— Свалете я долу! — нареди началникът, докато се боричкаше с Масахиро.

Корика се заклатушка нагоре по фундамента, който се издигаше над спускащия се надолу пасаж покрай него. Масахиро удари с юмрук носа на началника. Той изкрещя. От ноздрите му шурна кръв и той го изпусна. Масахиро бързо се изкачи по фундамента, чиято широчина беше около десет стъпки. Осем войници вече се изкачваха след Корика. Тя погледна през рамо, видя ги и изпищя. Спъна се в бялата си пола и политна към стръмния склон от другата страна на стената.

— Внимавай! — изкрещя Масахиро, напредвайки бързо след нея.

Зяпачите ахкаха и дюдюкаха от ужас. Корика се олюля на ръба, размахвайки ръце. Войниците почти я бяха настигнали, когато фундаментът поддаде. Краката им затъваха в пръстта, докато тичаха. Масахиро почувства как отъпканата земя под краката му се движи и се плъзга настрани. Той чу глухите звуци от раздвижването на земните маси. От другата страна на стената западаха камъни, които подскачаха надолу по склона. Строителите й си бяха свършили мърляво работата в бързината да свършат в срок. Тежестта на хората, тичащи отгоре й, бе дестабилизирала конструкцията й. Целият фундамент се наклони към стръмния склон.

— Стената се срива — изкрещя някой в процесията.

Корика изпищя, докато земята се изплъзваше под нея, Масахиро и войниците. Тя затича към недовършената наблюдателна кула. Когато фундаментът се разсипа върху склона, Масахиро падна на корема си. Войниците, застанали по-високо и по-напред от него, също паднаха. Всички те запълзяха френетично срещу потока пръст, по страната на стената, която граничеше с пасажа. Един тътнещ звук, подобен на водопад, проехтя, докато фундаментът се сриваше надолу по склона. Масахиро стигна ръба на фасадните облицовъчни камъни. Но войниците се плъзгаха по-бързо, отколкото можеха да се изкачват.

— Помощ! — крещяха те, докато лавината ги отнасяше надолу.

Ужасен, Масахиро метна ръце върху назъбените ръбове на камъните и успя да се задържи, докато фундаментът се сриваше и тълпата стенеше. Най-сетне тътенът стихна. Светът замлъкна. Масахиро чуваше думкането на сърцето си. Имаше чувството, че гръдният му кош всеки миг ще се взриви, толкова учестено и тежко бе дишането му. Погледна зад рамо и видя, че лежи на дълъг, тесен хребет равна земя — всичко, което бе останало от фундамента. Под него имаше вихрушка от прах, вдигащ се от купчината пръст, скали и пясък, които покриваха склона на хълма по целия път надолу, до другата подпорна стена на по-долната тераса на замъка. Нищо не помръдваше. Лавината беше погребала войниците и очевидно бе убила всичките.

Масахиро се обърна към хората, зяпащи към него от пасажа отдолу. Разгневеният началник с разкървавения нос каза:

— Слез от там!

Масахиро разбираше, че остатъкът от фундамента можеше да се срине и да го убие. Но той не можеше да се върне отново под домашен арест. Трябваше да отведе Корика при шогуна. Обхвана го паника. Беше я загубил от поглед, след като започна лавината. Дали и тя беше убита?

Погледна наляво. Корика стоеше на постамента на наблюдателната кула, държеше се за дървеното скеле и плачеше.

Масахиро бързо запълзя към нея по тесния хребет. Войниците му закрещяха да спре, но не го последваха. Страхуваха се да се покачат върху нестабилната стена. Масахиро продължи да върви. Хребетът се ронеше. Надолу по склона на хълма се сипеше пясък. Масахиро пропълзя през една пролука в скелето и се озова върху постамента на кулата. Той беше стабилен и равен. Основите на стената, която се простираше от другата страна на кулата също бяха непокътнати и твърде стръмни и високи, за да се изкачат войниците на нея. Масахиро легна там за момент, задъхан, но и облекчен, после се изправи.

Корика хлипаше, притиснала кокалчетата на едната си ръка към устата си. Масахиро хвърли поглед надолу, в пасажа. Скъсените фигури на свещениците, опечалените и войниците стояха там с вдигнати глави, и захласнато наблюдаваха него и Корика.

— Някой да донесе стълба! — извика началникът.

— Трябва да дойдеш с мен. Трябва да кажеш на шогуна, че ти си запалила огъня — каза Масахиро, макар и сам да не знаеше как ще успее да отведе Корика при шогуна.

— Не мога — тя енергично разтърси глава. — Страхувам се.

Тя се промъкна между дървените колони на скелето към ръба на постамента, който се издигаше над склона. Масахиро погледна надолу по вертикалната каменна повърхност. Там, в ниското, беше кварталът на чиновниците от замъка. Къщите по улицата под Масахиро се бяха сринали, когато старата кула бе паднала по време на земетресението. Останките бяха разчистени и една нова подпорна стена крепеше склона. От другата страна на улицата имаше строящи се къщи. Отвъд тях керемидените покриви на завършените сгради се простираха към смайващата гледка на града под хълма. Масахиро не знаеше колко високо над улицата се издига постаментът на кулата — може би пет или шест етажа. Но беше достатъчно високо, за да почувства как вълна от страх преминава от пръстите на краката му до гърдите му.

Застанала на ръба, с поглед, втренчен надолу, Корика каза отчаяно:

— По-добре да умра тук и веднага.

40. ГЛАВА

Вие сте убили дъщерята на шогуна! Обвинението на Сано предизвика порив от вълнение в тълпата, струпана отвън пред мавзолея. Лицето на владетеля Цунанори издаваше разочарованието на човек, който си е въобразявал, че му се е разминало за извършеното убийство и току-що е осъзнал, че не е така.

— Ти нямаш никаква работа на погребението! — каза Янагисава, вбесен от това, че Сано е успял да се измъкне от неговия контрол и се е натрапил на ритуала за неговия син. — Времето ти за провеждане на разследвания свърши.

— Това не е времето и мястото да се хвърлят обвинения — изсумтя Иенобу.

— Веднага поставете Сано обратно под домашен арест. Пазете го, докато дойде време да бъде изгорен заедно със семейството му.

Войниците тръгнаха към Сано. Владетелят Цунанори въздъхна облекчено. Шогунът кимна, доволен, че му спестяват допълнителни неприятности. Викове на разочарование се надигнаха от хората в тълпата, които искаха да научат дали владетелят Цунанори наистина е убиец. Сано почувства отчаяние, по-пълно, отколкото бе очаквал, че е възможно. Беше извървял последното разклонение на пътя и губеше шанса си да завърши последното си разследване и да изправи последния престъпник пред правосъдието.

Но макар да бе притиснат в това безизходно положение и докаран до ръба на силите си, изведнъж му хрумна друг курс на действие. Можеше да направи нещо, което бе искал да направи от петнадесет години. Нямаше нищо за губене.

— Токугава Цунайоши! — извика силно той.

Шогунът потръпна, стреснат от звука на името си, изговорено без обичайната почтителност. Тълпата забръмча. Войниците спряха, объркани.

— Какво си мислиш, че правиш? — попита Сано.

Устата на шогуна се изду. Веждите му се вдигнаха озадачено. Той посочи въпросително към гърдите си.

— Да, ти! — каза Сано. — Защо седиш тук като восъчна марионетка?

Шепотът на тълпата се усили, хората заахкаха и заохкаха. Никой никога не бе говорил на шогуна по такъв начин. Иенобу и владетелят Цунанори зяпнаха. Дори и Янагисава занемя. Шогунът, който имаше властта да нареди да убият Сано на мига, изглеждаше прекалено объркан, за да заговори.

— Колко типично за теб — презрително каза Сано. — Предпочиташ да останеш пасивен, вместо да действаш. Допускаш други хора да ти казват какво да мислиш и да те водят за носа. Седиш бездейно, докато те управляват правителството. Какъв ти е проблемът? Толкова ли си мързелив, слаб или тъп, за да поемеш сам властта?

Чувстваше се толкова добре да говори това, което мисли, да изрази гнева си към шогуна, да излее неудовлетворението, което бе стояло затворено в него толкова дълго време! Шогунът хапеше устни като дете, което се опитва да не заплаче. Сано изобщо не го съжали.

— Или може би наистина си и мързелив, и слаб, и тъп. Определено създаваш такова впечатление. — Сано предполагаше, че ще плати за своята тирада, но не го беше грижа. Така или иначе, до края на деня щеше да бъде мъртъв. Следователно нищо нямаше значение. Засега освобождението, което изпитваше, си струваше.

— Погледни какво се случва — продължи той. — Ще го оставиш да му се размине за убийството на дъщеря ти. — Той посочи владетеля Цунанори, който потръпна и се сви. — И оставяш него да защити убиеца на Цурухиме, като ми запуши устата, преди да успея да го накарам да си признае! — Сано посочи Янагисава. — Толкова ли усилия ще ти струва да се изправиш срещу другите? Нямаш ли достатъчно ум, за да осъзнаеш, че те манипулират? Или просто си твърде страхлив?

Тълпата ахна. Как така някой открито си позволяваше да обвини шогуна в страхливост! Това беше нечувано, богохулно. Иенобу задърдори нещо несвързано, засегнат заради чичо си. Сано видя познатото, прикрито изражение на Янагисава — той оставяше сцената да се разиграва, докато се опитваше да проумее накъде вървят нещата и да измисли как да ги извърти в своя полза.

— Да, аз мисля, че ти си страхливец! — Сано тържествуваше в безразсъдството си. — Защо иначе ще стоиш там и ще ме оставяш да те обиждам?

Лицето на шогуна беше напълно бяло, с изключение на порозовелите му очи и червените му прехапани устни. Той наистина приличаше на восъчно чучело. Носачите оставиха долу носилката на Йошисато.

Никой друг не помръдваше. Никой не се опитваше да спре Сано. Той изговаряше това, което мнозина тайно си мислеха за шогуна и искаха някой друг да го каже.

— Трудно е да се повярва, че си потомък на великия Токугава Иеасу, който основа режима. Той поведе битката при Секигахара срещу могъщите военачалници и техните армии и я спечели. Какво ли би си помислил за теб? — попита Сано с язвително презрение.

— Това самомнително магаре, твоят зет, уби собствената ти дъщеря и вместо да отмъстиш за нея, ти си завираш главата в задника.

Единственият звук, който се чуваше, беше пърхането на птичките в клетките. Иенобу, с опулени очи и сиво-синкав цвят на лицето, изглеждаше готов да експлодира. На устните на Янагисава играеше лека, любопитна усмивка.

— Остави дворцовия управител Янагисава да ме осъди за убийството на Йошисато, макар че съм невинен и ти го знаеш в сърцето си. Трябва да накараш владетеля Цунанори да признае участието си в убийството на Цурухиме и да го осъдиш на смърт. Ако не го направиш, ще се окаже, че си жалък, безчестен будала, за какъвто би те помислил Токугава Иеасу.

Сано спря, останал без дъх. Беше си мислил, че може да продължи вечно, но успя да концентрира цялата си болка и недоволство в една кратка, разбиваща реч. Резервоарът му с гняв и омраза към шогуна се изпразни. Чувстваше се прочистен, разтърсен от катарзиса и лек като въздух.

Затишие надвисна, сякаш съветът бе затаил дъх. Шогунът стоеше безмълвен, с безизразно лице, смален от жлъчните нападки на Сано.

— Добре — намеси се Янагисава. — Сигурно се чувстваш по-добре, че изкара всичко това от себе си. — Той звучеше възмутен от тирадата на Сано, но си личеше, че ликува. — Наслаждавай се, докато можеш. Ти току-що постави последния печат на своята присъда.

Макар въодушевлението му да бе отшумяло и отстъпило път на реалността, Сано вдигна високо глава. Не съжаляваше за това, което бе казал. То бе истина, а той бе посветил живота си на търсенето на истината и на справедливостта — неговият личен код на честта. Не беше нарушил Бушидо с речта си към шогуна. Дългът на самурая включваше и това да казва на господаря си неща, които той не иска да чува, и да го предупреждава за грешки, които може да направи. Сано бе направил своята последна и най-добра услуга на шогуна. Сега можеше да тръгне към смъртта си, но щастлив, с чувство на изпълнен дълг.

— Хванете го — нареди Янагисава на войниците си.

Съсухреният гръден кош на Иенобу и мускулестата гръд на владетеля Цунанори се отпуснаха от облекчение. Развълнуван шепот се разнесе през тълпата. Хората вече обсъждаха какво се бе случило и предаваха новината на хората извън двора на мавзолея.

— Не — каза шогунът. — Почакайте.

Шепотът стихна. Публиката осъзна, че представлението ще има второ действие.

— Защо, чичо? — попита Иенобу, не по-малко изненадан от самия Сано.

Шогунът подмина въпроса му и се обърна към Сано.

— Ти си прав. Аз съм мързелив, слаб, тъп, страхлив будала. — Гласът му трепереше, а лицето му бе мокро от сълзи, но заекването в говора му бе изчезнало. — Всичко, което ти каза, е вярно, макар че боли. Аз винаги съм боготворил Токугава Иеасу, но той би се срамувал от мен. — Сано неволно бе засегнал най-чувствителното му място, неговото желание да заслужи уважението на своя предтеча. — Благодаря ти, че ме накара да погледна на себе си през неговите очи. Не ми харесва това, което виждам, но трябва да го приема.

„Това не може да се случва“, помисли си Сано. Той не можеше да повярва какво бяха казали току-що и той самият, и шогунът. Сега бе негов ред да зяпне в изненада.

Янагисава и Иенобу реагираха с ужас на думите му.

— Не преглъщайте това, което този боклук Сано хвърля по вас! — каза Янагисава.

— Той се опитва да ви подмами, за да му спасите живота — добави Иенобу.

— Тихо! — каза шогунът с такава сила, с каквато Сано никога досега не го бе виждал да говори. — Трябва да мисля самостоятелно, вместо, ъъъ, да бъда воден за носа. — По навик, той отново заекна, но бързо се поправи. — Аз трябва да правя това, което аз, а не други хора мислят, че е правилно!

— Ваше Превъзходителство — започнаха едновременно Янагисава и Иенобу.

Шогунът им махна с ръка да млъкнат.

— Винаги съм искал да бъда самостоятелен човек.

Но беше по-лесно да не бъда. — Срам сниши гласа му.

Зяпачите се приближиха, за да чуват по-добре. — Стана ми навик да бъда воден за носа. Мислех, че е твърде късно да се променя. — Усмивка проясни лицето му. — Но наскоро един мъдър млад мъж ми каза, че никога не е прекалено късно. Той ми каза: „Докато сме живи, има шанс да свършим нещата, които са важни“.

Сано бе изумен да чуе своите собствени думи в устата на шогуна. Именно това бе казал на Масахиро, когато той му се оплака, че иска да бъде много добър в много неща, но няма достатъчно време, за да практикува всичките. Сигурно той бе разговарял с шогуна и му предал бащините си думи. Той беше мъдрият млад мъж, за когото шогунът говореше.

— Той беше прав — каза шогунът. — Аз се заклевам да се променя, започвайки от днес. Ще изучавам Пътя на война, ще взимам свои собствени решения и ще предприемам самостоятелни действия. Дори ако това не се харесва на някои хора. Дори и ако правя грешки. „Грешките са най-добрите ни учители“.

Устните на Сано неволно оформиха тези думи, които той самият често казваше на двете си деца.

Шогунът кипеше от страст. Цветът отново нахлу в лицето му.

— Ще бъда като Токугава Иеасу, вместо като восъчна марионетка!

Сано видя как ужасът в израженията на Янагисава и Иенобу се задълбочава и забеляза липсата на ентусиазъм по лицата на тълпата. Никой не се радваше на трансформацията на шогуна. Но на Сано му се прииска да го аплодира. Той за първи път виждаше шогунът да проявява смирение. Звучеше така, сякаш е готов да изпълни клетвата си. Сано му прости петнадесетте години лошо отношение. И прошката го накара да се почувства още по-пречистен, по-спокоен и по-лек, и по-удовлетворен от начина, по който бе избрал да прекара последните си мигове.

— Ще започна с търсенето на справедливост за моята дъщеря. — Шогунът посочи владетеля Цунанори.

Треперенето на ръката му издаде страха от предприемането на първата стъпка, от противопоставянето на своите подчинени, от конфронтацията с един убиец. — Нареждам ти да ми кажеш: ти ли уби Цурухиме?

Владетелят Цунанори сложи ръка на сърцето си.

От него струеше искреност.

— Кълна се в честта си, не съм.

— Нямаш чест, в която да се кълнеш — каза му Сано.

— Преди малко разговарях с Намиджи. Тя си призна, че ти си я накарал да зарази Цурухиме с шарка. Издаде те, когато осъзна, че трябва да поеме цялата вина за убийството и че ти ще я оставиш да умре, вместо да споделиш наказанието й. Тя е под арест.

Отпусната уста на владетеля Цунанори съвсем увисна. Ужасът разшири още повече наглите му, изпъкнали очи.

— Това не е вярно! Никога не съм карал Намиджи да убива никого! Ако е казала така, значи е излъгала!

— Не, ти лъжеш — възкликна шогунът. — Виждам вината ти изписана на лицето ти! Ти си виновен за смъртта на дъщеря ми! — Той изглеждаше уплашен, но решен да предизвика този по-млад, по-силен мъж, вместо да отстъпи. Бузите му почервеняха от гняв. — Защо? — попити той. — Защо го стори?

Владетелят Цунанори се поколеба между импулса да направи това, което чувства, без значение колко е неподходящо, и смътното убеждение, че един силен мъж в неговото положение би трябвало да отстоява позицията си. Настойчивостта на шогуна и собствената му импулсивност го тласнаха към ръба.

— А на вас щеше ли да ви харесва да сте женен за такава грозновата, самомнителна, тъпа крава, която постоянно ви критикува? — избухна той. — Щеше ли да ви хареса да плащате скъпо и прескъпо за тази привилегия само защото тя е дъщеря на вашия господар? А тя дори не ме дари с наследник. Вие най-добре от всички хора би трябвало да знаете каква болка е това!

Шогунът се намръщи при обидите за Цурухиме и грубостта към него самия. Владетелят Цунанори продължи — явно не беше в състояние да се спре.

— Бихте ли могли да издържите да бъдете залепен за една грозна, ялова, досадна съпруга през целия си живот? Е, аз не можах. Тя продължаваше да ме наказва и наказва, докато накрая ме тласна твърде далеч. А и не можех да се разведа с нея. Затова казах на Намиджи да я зарази с шарка. Трябваше да изглежда естествено, ако не се бе намесила онази кучка госпожа Нобуко. Тя насъска Сано срещу мен. Ето затова се обърнаха така нещата — всичко е по нейна вина.

Сано бе чувал много самооправдателни признания, но нито едно — толкова нагло. Шогунът гледаше Цунанори с отвращение. Той вярваше на признанието му.

Владетелят Цунанори се огледа наоколо по зяпачите. Очевидно съзнаваше, че се е осъдил сам. Сълзи дамгосаха лицето му, но той се усмихваше; широкият му гръден кош издуваше бялата му роба. Мъжът, който се бе събличал, играейки на ханецуки, сега се наслаждаваше на всеобщото внимание.

— Не съжалявам, че убих Цурухиме — каза той с триумфална патетичност. — Съжалявам, че ме хванаха.

Зяпачите гледаха с празното изражение на хора, които вече са изчерпили способността си да се изненадват.

— Чичо, вие трябва… — каза Иенобу, но като видя, че шогунът го поглежда кръвнишки, заусуква: — Ако бих могъл да направя едно предложение — според изискванията на вашия закон, ако владетелят Цунанори е виновен в убийство, той трябва да извърши сепуку.

— Благодаря ти, племеннико, как ли щях да се сетя сам! — каза шогунът с нетипичен сарказъм. Той се обърна към владетеля Цунанори. — Тъй като си даймио и имаш много дела, които трябва да сложиш в ред, аз ти давам, ъъъ, три дни до ритуалното ти самоубийство. — Той даде знак с ръка на войниците. — Поставете го под домашен арест в неговото имение.

Войниците се отдръпнаха от Сано и пристъпиха към владетеля Цунанори. Той изгледа Иенобу и шогуна с внезапно объркване и гняв.

— Хей, почакайте!

Шогунът поклати глава. Войниците продължаваха да пристъпват. Владетелят Цунанори отстъпи от тях с вдигната ръка.

— Не съм свършил признанието си.

— Чух достатъчно — каза шогунът.

Сано беше изненадан, че може да има и нещо повече в престъплението от това, което той очакваше.

— Моля ви, оставете го да довърши, Ваше Превъзходителство.

— Казах, това беше достатъчно.

Сега, когато беше решил да мисли самостоятелно, шогунът беше много чувствителен спрямо приемането на насоки както от Сано, така и от всеки друг.

Владетелят Цунанори изтегли меча си.

— Ако трябва да потъна, няма да потъна сам.

* * *

Тахара и Китано висяха в пространството над върховете на дърветата, със сгънати колене и разперени ръце с мечове в тях. Те започнаха да се въртят бързо, докато падаха надолу, като двойно торнадо. От тях повя вятър и шибна Хирата и Дегучи. Зашеметен, Хирата ги гледаше уплашено и благоговейно. Те изглеждаха като направени от въздух, сякаш скоростта бе разтворила тяхната материя. Над тях се поклащаха клоните на дърветата. Под тях се вихреха колони от прах. Когато докоснаха земята, от торнадата изскочиха невидими остриета. Торнадата се разделиха. Китано се завъртя около Дегучи. Тахара нападна Хирата.

Умът на Хирата се издигна на по-високо ниво на съзнание. Мисъл и емоция бяха изхвърлени, като ненужен товар. Ум и тяло бяха обединени на една плоскост, в която подготовката и инстинктът се претопяваха без граница помежду им и се сливаха плавно. Рефлексът командваше мускулите му. Хирата отбягваше остриетата, макар да не ги виждаше, свистяха покрай лицето му. Мечът му, превърнал се в продължение на ръката му, святкаше във всички посоки, като полудяла мълния. Острието му парираше това на Тахара с трясък, който ехтеше така, сякаш небесата се трошаха. Екотът, предизвикан от техните бързи движения, разтърсваше целия хълм. Ударите стопяваха стоманените лезвиета. Мирис на изпаряващ се метал насити въздуха. Хирата едва усещаше стълкновенията. Мистичните сили в него изнасяха енергията от тялото му като безвредни газове.

Дегучи и Китано се биеха със същата свръхчовешка мощ. Хирата осъзнаваше и чувстваше едновременно тях двамата, Тахара и всичко друго край себе си. Той без усилие избягваше дървета и скали. Докато се въртеше и извиваше, скоростта му настигна тази на Тахара и Китано. Виждаше формата на телата им и движенията на крайниците им. Лицата им му дойдоха на фокус, разкривяващи се в ужасни гримаси, докато замахваха. Пейзажът се разми в размазани зелени, кафяви и сини петна. Бойците се сражаваха във вакуума, създаден от техните собствени движения.

Хирата предусещаше всяко действие на Тахара още преди да го предприеме. Слабият му, луминесцентен образ като призрак-двойник, присъединен към тялото му, предшестваше с едно мигновение всичко, което той правеше. Призракът се отдръпна и вдясно. Хирата замахна към него, по острието му проряза празно пространство. Тахара бе променил курса. Той самият можеше да вижда призрака на Хирата, разкриващ неговите намерения. Те финтираха, нападаха се и скачаха вътре в съскащите очертания, изрязани от мечовете им. Китано и Дегучи бяха вкопчени в същата схватка. Въпреки бързото, ожесточено размахване на мечовете, никой не бе успял да нанесе удар. Всички се биеха свирепо в мрачния блясък, излъчван от собствените им призраци. Въздухът се изпълни със сладки химически пари от енергията, изгаряна от телата им.

Чу се силно изтракване на счупена стомана. Строшеното острие на Дегучи полетя с въртене към гората.

Свещеникът скочи във въздуха и направи задно салто, докато Китано се мяташе срещу него. С приземяването си стигна до храста, в който Хирата бе скрил резервни оръжия. Ръката му се насочи напред, стиснала новия меч. Той се устреми към Китано с неотслабваща мощ. Но Хирата вече се чувстваше уморен. Раненият му крак започна да го боли — знак, че няма да успее да продължи дълго. Предприе зашеметяваща атака от маневри срещу Тахара, за да го изтика към полето с набитите остриета. Тахара скочи, за да избегне един нисък негов удар. Докато се приземяваше на разпилените листа, едно острие го поряза по вътрешната страна на десния крак и прасеца. Замахвайки срещу Хирата, той започна да пада с лице надолу върху върховете на набодените в земята остриета.

С меч, стиснат здраво в двете си ръце, Хирата изрева, докато замахваше надолу по врата на призрака на Тахара. Той обаче сви тялото си във въздушното пространство и доближи колене до гърдите си. Ударът на Хирата, който би трябвало да го обезглави, само одраска върха на главата му. От плитката рана на темето му бликна кръв, но той падна на краката си като котка. Изглежда дори не бе усетил остриетата, порязали глезените му. И изведнъж изчезна.

Хирата почувства Тахара зад себе си и сам се озова в полето с остриетата, скачайки френетично, за да ги избегне, докато Тахара се мяташе върху него. Пот бликна от порите му, пресушавайки безценната вода, соли и еликсири. Битката бе започнала само преди няколко мига, но на него му се струваше, че продължава по-дълго от най-големите турнири в легендите за бойни изкуства.

Докато движенията на Хирата се забавяха, силуетите на Тахара и Китано отново започнаха да се размиват. Този на Дегучи се виждаше ясно: той също бе станал по-бавен. Светлината от призраците замая Хирата. Мускулите му пареха от болка. Докато замахваше, острието на Тахара облиза ръката над лакътя му като остър език от огън. Кръв течеше от него и Дегучи, докато битката се разгаряше все повече и повече. С усилие, което изкара вик от него, Хирата скочи. Той сграбчи едното въже, покритото с увивните растения. Дегучи също скочи. Двамата се залюляха през въздуха на въжетата, далеч от противниците си.

Изненадани, Тахара и Китано забавиха скорост. Фигурите им придобиха по-ясни очертания, после спряха. Те се взряха нагоре.

Хирата и Дегучи се приземиха и замахнаха с мечовете си срещу тях. Тахара се шмугна наляво, а Китано надясно, но закъсняха. Хирата почувства как острието му съсече плът. Той чу вик от Тахара, а после и от Китано. Те паднаха. Вкопчени във въжетата, Хирата и Дегучи се залюляха отново нагоре. Докато се снишаваха, Тахара и Китано се изправиха. Горната дреха на Тахара и панталоните на Китано бяха изцапани с кръв. Но дори и раните им да бяха болезнени или сериозни, разярените им лица не го показваха.

Тахара хвана въжето на Хирата. Те се залюляха гръд до гръд. Ритаха се и се блъскаха с глави, удряха се с ръцете, с които държаха мечовете си, докато с левите си ръце стискаха въжето, като всеки се опитваше да събори другия от него. Китано се люлееше с Дегучи.

Двете двойки се кръстосваха диво, като паяци, борещи се в увиснала над земята паяжина.

Хирата почувства, че въжето се изплъзва от ръката му. Носът му кървеше от удара, който Тахара му бе нанесъл с челото си. Тахара стискаше разкървавените си зъби. Хирата го ритна с коляно в слабините.

Когато Тахара се сгърчи, той прибра меча си в ножницата. След това се пресегна и стисна въжето, висящо отдолу, под тях, и го метна в примка на главата на Тахара, а края му намота на дясната си ръка. После отвори лявата, пускайки въжето.

Тежестта му затегна силно примката около гърлото на Тахара. Той заквича, тъй като въздухът му свършваше. Краката му се размахваха над главата на Хирата, който измъкна меча си за последния убийствен удар.

В този миг Тахара преряза въжето над себе си. Опъването спря. Двамата паднаха почти едновременно на земята. Хирата се приземи на гръб. Тахара се сгромоляса върху него. Хирата почувства, че ребрата му пукат. Зашеметен от удара в земята и удара от тялото на Тахара, той не можеше да си поеме дъх.

Тахара се изправи, олюлявайки се. Лицето му беше яркочервено, той също едва дишаше. Вратът му бе опасан от пурпурен кръг. Той вдигна меча си с трепереща ръка.

Ужасът вля енергия в Хирата. Хриптейки, той измъкна меча си. Тахара замахна срещу него. Той парира, все още лежащ на земята, като парче месо на дъска за рязане. Сребристото острие на Тахара изсвистя право върху него. Червеното му лице се хилеше през свистенето, а от устата му капеше кръв. На Хирата не му достигаше пространство, за да се изправи. Ръката му се умори да отблъсква Тахара, който постоянно го удряше.

Далече над тях Дегучи и Китано още висяха на тяхното въже, вкопчени в жестока битка. Двамата политнаха заедно надолу. Преплетените им тела паднаха през клоните и разпилените листа над ямата и тя ги погълна. Тътен разтърси земята. Хирата беше изтощен до край. Мечът му натежаваше с всеки нов миг. Тахара изглеждаше твърдо решен да го убие.

Той или бе забравил, че генерал Отани се нуждаеше от Хирата жив, или му беше все едно. Разярен от предателството на Хирата, съсредоточен върху отмъщението, той вдигна меча си.

Хирата се завъртя върху пръстта като счупено колело, пазейки главата си колкото е възможно по-далече от острието на Тахара. Заби пети в земята и се преметна назад с такава скорост, че търкането изгори гърба му. Тахара го последва. Хирата не можеше да вижда накъде се движи. Не смееше да свали очи нито от Тахара, който се извисяваше над него, нито от сребърния водовъртеж на удрящите се остриета. Инстинктът го поведе към периферията на сечището, към дървото с хралупата. Той метна меча си по Тахара, но той го изби с острието си. Хирата ритна с два крака и докосна шалварите му. Тахара отскочи назад, към огъня зад него. Хирата бръкна в хралупата, измъкна хартиената торба, и я хвърли в огъня.

Объркан, Тахара понечи да се обърне, следвайки движението на ръката на Хирата. Торбата, която съдържаше експлозиви, падна в огъня. Хирата видя как тя лумна в пламъците, видя и че Тахара схвана трика му.

Ревящ от гняв, Тахара се хвърли върху Хирата, но ужасяващият тътен го повдигна от земята. Ярко оранжево слънце избухна в сечището. Тахара полетя към Хирата с разперени ръце, с протегнат меч, с лице, озъбено като на крилат демон. Зад него започнаха да избухват бели, зелени и червени фонтани от звезди, които разцъфваха в слънца. Хирата се претърколи, избута се с ръце и крака и скочи.

Взривът го удари с изпепеляваща горещина и го запрати като човешка ракета, запалена от експлозията, към дърветата. Сблъсъкът изтри сетивата му. Той скочи в чернотата.

41. ГЛАВА

Рейко крачеше по пода в стаята на госпожа Нобуко.

— Спрете най-сетне! — Госпожа Нобуко постави ръка на слепоочието си. — Влошавате главоболието ми!

Рейко беше твърде неспокойна, за да седи на едно място.

— Тревожа се за Масахиро. Би трябвало вече да се е върнал. — Тя кършеше ръце, уплашена, че може да са го хванали.

Рейко спря като чу, че вратата се отваря. Една млада жена, облечена в бяло, се втурна в стаята. Тя беше прислужница в Големия интериор.

— Корика е горе, на наблюдателната кула — каза тя, лъхтейки от вълнение.

Дъхът на Рейко секна. Ако Корика се самоубиеше, преди да си признае, че тя е запалила пожара, тогава всички надежди за оневиняването на Сано щяха да бъдат загубени.

— Какво? — рязко запита госпожа Нобуко. — Защо?

— Тя каза, че е убила Йошисато. Направо пред всички! После се качи на стената и войниците я погнаха, и стената се срути, и сега тя иска да скочи от кулата, за да не бъде изгорена на клада!

Корика бе признала пред свидетели. Тя публично бе оневинила Сано! Но радостта на Рейко незабавно се обърна в безпокойство. Дали новината е стигнала до шогуна навреме, за да бъде отменена смъртната присъда на семейството й? И къде беше Масахиро?

— Никой ли не се опитва да я спре? — госпожа Нобуко не можеше да повярва на чутото.

— Да — каза прислужницата, — на кулата при Корика има едно момче.

Новината светкавично изхвърли Рейко навън през вратата. Момчето сигурно беше Масахиро. Войниците вероятно бяха по дирите му. И ако стената се бе срутила, кулата също би могла да рухне. Рейко се боеше за бебето си, но неистовото желание да спаси сина си я накара да се затича през пустите градини на двореца. Докато стигна до портата, вече едва дишаше. Гърбът я болеше, докато се препъваше през пасажа по посока на глъчката. Зад завоя имаше много свещеници и опечалени, които задръстваха дългата, спускаща се надолу улица. Те стояха с гръб към нея и гледаха нагоре. Погледът на Рейко последва техните по грапавата, стръмна линия на стената вляво. Всичко, което бе останало от нея, беше една тясна ивица. Кулата се извисяваше мрачна на фона на синьото небе. В дървеното й скеле бяха затворени две малки фигурки, облечени в бяло. Масахиро и Корика стояха близо до стръмния склон.

Страхът подгони Рейко надолу по пасажа. Тя пое дъх, за да извика: „Това е синът ми! Пуснете ме да мина!“ После видя войниците в процесията, сред които бяха и назначените да пазят семейството им. Те се бяха струпали под кулата и викаха на Масахиро и Корика. Очевидно не искаха да рискуват да се качат по това, което бе останало от рухналата стена, а стената от другата страна на кулата беше прекадено висока. Ако я видеха, щяха да я арестуват. Тя се обърна и затича в обратна посока. Трябваше да намери начин да накара Корика да се предаде и да спаси Масахиро.

Силна контракция разтърси корема й. Тя тръгна, потръпвайки, по пасажа около хълма, отвеждащ до голямата дървена порта в частично завършената стена. Това беше един от няколкото кратки пътя през замъка, използван от работниците по време на строежа. Рейко натисна вратата и я отвори. Заситни надолу по редица дървени стъпала, които минаваха между дървета и скали. През друга дървена порта влезе в пасажа на долната тераса. Ново болезнено присвиване, придружено с усещане за смъкване в корема й, силно я уплаши. Трябваше да спре и да си почине, сърцето й биеше много бързо. Беше толкова слаба, че падна пред портата на квартала на служителите.

Стана и продължи да се влачи с мъка по главната улица, покрай завършени и полуготови къщи, покрай врати и празни охранителни кули. Не се виждаше жива душа. Всички бяха отишли на погребението. Стената на хълма над нея влезе в полезрението й. Секцията от лявата й страна беше висока, облицована с камъни и непокътната. Секцията вдясно представляваше земно свлачище, покрито с пръстен от камъни. Над пръстена Рейко видя главите на хората в горния пасаж. Постаментът на кулата се издигаше между неповредената и рухналата стена. Дървеното й скеле наподобяваше гигантска клетка за птици. Масахиро и Корика стояха на ръба на постамента. Той протягаше ръце към нея, а тя гледаше надолу към земята. Кулата бе по-висока, отколкото Рейко си бе представяла.

Рейко държеше корема си и с натежали дробове и думкащо до пръсване сърце не спираше да върви, макар и с огромна мъка, към кулата. Получи нова контракция, по-болезнена от последната. Тя се преви и застена.

* * *

— Моля те, не скачай! — умоляваше Масахиро.

— Защо не? — изхлипа Корика. — Няма да боли колкото изгарянето.

Масахиро не просто се нуждаеше от нейното признание пред шогуна — инстинктът го подтикваше да я спаси, въпреки че бе убийца. Трябваше да я държи достатъчно ангажирана в разговор, за да не скочи.

— Откъде знаеш, че няма да боли толкова?

Корика поклати глава. Тя избърса с ръка мокрите си очи и погледна с копнеж улицата отдолу.

— Ще бъде по-бързо.

Неспособен да обори това, Масахиро каза:

— Ако дойдеш с мен и говориш с шогуна, аз ще му кажа, че ти всъщност си нямала намерение да навредиш на Йошисато и че си запалила пожара по грешка. Той ще те помилва.

Думите му звучаха неубедително и за самия него. Скръбният поглед на Корика казваше, че тя също не му вярва. Отчаян, Масахиро реши да апелира към нейната състрадателност.

— Ако не говориш с шогуна, тогава аз ще бъда изгорен на клада. А също и баща ми, майка ми и малката ми сестричка.

Представата за пищящата в пламъците Акико разстрои Масахиро повече от мисълта за собствената му смърт.

— Умолявам те! — каза той, протегнал сключените си ръце към Корика. — Всички ще умрем, ако не ни помогнеш!

— Не ме е грижа — Корика пристъпи толкова близо до ръба, че палците на белите й чорапи и сандалите й увиснаха над бездната.

* * *

Владетелят Цунанори размахваше заплашително меча си срещу войниците пред мавзолея. Те също изтеглиха мечовете си. Хората в тълпата ахнаха.

— Владетелю Цунанори! — извика Сано. — Свалете оръжието!

Владетелят Цунанори и войниците скочиха яростно. Виковете им бяха заглушени от писъците на тълпата. Всичко стана твърде бързо и Сано не можа да разбере кой атакува първи.

Миг по-късно войниците отстъпиха, гледайки объркано. Владетелят Цунанори лежеше, кървящ от раните, нанесени по цялото му тяло — най-голямата от тях беше в средната му част, в корема му. Мечът беше до ръката му, а острието му бе чисто. Клепачите му бяха разтеглени толкова широко, че зениците му изглеждаха като черни точки, нарисувани върху бели камъчета. Устата му зееше в безмълвен вопъл.

Публиката се завайка. Шогунът се обърна, за да избегне кървавата гледка, преви се надве и повърна. Янагисава и Иенобу му се притекоха на помощ. Много от дамите припаднаха. Слугите се засуетиха над тях. Сано се втурна към владетеля Цунанори, коленичи до него и притисна ръка към стомаха му, опитвайки се да спре бликането на кръвта. Пръстите му се плъзнаха в прореза, който бе толкова дълбок, че напипа горещите му, хлъзгави вътрешности. Раната беше смъртоносна, нищо не можеше да се направи.

— Какво още искахте да кажете? — попита припряно Сано. Нито той, нито владетелят Цунанори щяха да живеят дълго. Той сграбчи владетеля за ръката.

Тя беше студена от шока и загубата на кръв, но пръстите й стиснаха Сановите с яростна сила. Устата му гъргореше, докато дишаше. Очите му издаваха ужаса и мъката на агонията. Лицето му вече бе побеляло. Устните му, сиво-синкави, се движеха в безмълвна молба.

— Не мога да ви помогна, съжалявам. — На Сано му беше неприятно да притиска умиращ човек, но искаше цялата истина за престъплението. — Това е последният ви шанс да довършите вашето признание.

Владетелят Цунанори успя да процеди глас между гъргорещите си издихания.

— Не бих могъл… да го измисля… сам.

— Да измислите какво?

— Шарката. — Владетелят Цунанори изкриви лице, тялото му се вкочани от болезнен спазъм.

— Тогава кой ви даде тази идея?

Владетелят Цунанори простена. Дрехата му и земята под коленете на Сано бяха просмукани с кръв, която продължаваше да блика от вътрешностите му.

— Иенобу.

Шокиран, Сано погледна към Иенобу. Той се бе надвесил над шогуна. Тълпата се втурна към портата, опитвайки се да избегне кървавата гледка. Янагисава извика ядосано. Войниците затичаха, за да възстановят реда. Никой не слушаше Сано и владетеля Цунанори.

— Иенобу ви даде идеята да заразите съпругата си с шарка? — попита Сано.

Ръката, която стискаше неговата, се отпусна. Владетелят Цунанори зашепна:

— Той знаеше за Намиджи. Каза, че тя може да го направи, без да се зарази. Каза… че ако Цурухиме умре от шарка, никой няма да задава въпроси. След като веднъж ми даде идеята, тя не ми даваше мира, звучеше толкова хубаво. — Очите му блеснаха за кратко от негодувание, като погледна Сано. — Никой не трябваше да знае!

Точно както Сано бе и предполагал. Иенобу бе замесен в смъртта на Цурухиме. Той бе упражнил своето странно влияние и върху владетеля Цунанори. Въпреки че Иенобу не бе докоснал заразения чаршаф, той бе не по-малко виновен от владетеля Цунанори и Намиджи. Сега Сано разбра истинския мащаб и чудовищност на престъплението на Иенобу.

С цел да разчисти пътя си до властта, той ги бе подтикнал към убийството на Цурухиме. Не бяха необходими особено големи умствени усилия, за да се сети, че е виновен и за пожара, който уби Йошисато. Най-напред бе елиминирал Цурухиме, защото, макар и да я е считал за по-малката заплаха, тя е била по-лесна мишена. Иенобу бе нагласил и двете убийства и се бе облагодетелствал и от двете, без да свърши никаква мръсна работа.

Лицето на владетеля Цунанори се отпусна. Клепачите му почти се затвориха.

— Още не можете да умрете! — изкрещя Сано.

Трябва да кажете на шогуна, че племенникът му е убил дъщеря му и наследника му!

Властителят Цунанори беше единственият шанс на Сано да оневини себе си.

Един последен спазъм разтърси Цунанори. Той нададе последно, слабо стенание, с един последен изблик на кръв. Сано почувства как живият дух напуска тялото му.

— Върнете се! — Сано пусна ръката на владетеля Цунанори, разтърси го и заудря гръдния му кош в безплоден опит да го съживи. Но владетелят Цунанори си бе отишъл.

Никой, освен Сано не бе чул последните му показания.

Подгизнал от кръв, Сано се изправи.

— Арестувайте го! — изкрещя Янагисава, сочейки към него.

Отсрочката на Сано бе свършила, машината, която щеше да го унищожи, отново се задейства. Докато отчаяно се мъчеше да намери някакъв изход, той чу глъчка пред стените. Идваше от голямо разстояние, но ставаше все по-силна, като прииждаща приливна вълна. Потокът на мълвата, пътуваща по погребалната процесия, бе сменил посоката си. Глъчката избухна в двора на мавзолея.

— Компаньонката на съпругата на шогуна си е признала, че тя е запалила пожара!

— Сано е невинен!

Янагисава слушаше с изражение, изпълнено с ужас и ярост. Войниците спряха и погледнаха към него за нови заповеди. Шогунът вдигна позеленялото си объркано лице. Опечалените зяпаха в Сано.

Зави му се свят от изненада. Но очите му търсеха само един човек — той игнорира тълпата, шогуна и Янагисава, и срещна преднамерено приветливия поглед на Иенобу.

42. ГЛАВА

Пронизително звънене, като от вятърни камбанки, събуди Хирата. Той лежеше по корем и усещаше как студения грапав камък се притиска в бузата му. Пое си дъх и се закашля от серните пари във въздуха. Тялото му беше съзвездие от болки, най-лошата беше в дясната му ръка, която бе извита под гръдния му кош. Хирата се претърколи, отвори очи и видя само чернота.

За един ужасяващ миг си помисли, че е ослепял. После светлина обагри черния забавен образ на експлозията. Зрението му се върна. Беше заобиколен от гората. Главата му пулсираше. Вдигна дясната си ръка към нея, после извика и спря заради болката в ръката. Опипа я с лявата си ръка. През кожата над китката — грапава кост. Сигурно се беше счупила, докато падаше. Докосна главата си и откри цицина с размер на слива. Кръв намокри пръстите му. Погледна към сечището.

През пушека се процеждаше слънчева светлина. Нападалите листа горяха в зеленикави пламъци. Там, където беше огънят, сега имаше черен кратер, опасан с пръстен от овъглени пръчки и буци пръст. Между него и кратера лежеше едно човешко тяло, с лице надолу.

Тахара!

Изгорелите му дрехи се бяха превърнали в пушещи парцали. Оголеният му гръб, краката и врата бяха червени, покрити с пришки и мехури, и набити с черни угаснали въглени и обгорели вейки от огъня. Кокът му също беше обгорял силно, сякаш беше изпържен. Ръката му все още стискаше меча. Не мърдаше.

Плахо облекчение се прокрадна в Хирата, но не трябваше да приема, че Тахара е мъртъв. Седна, олюлявайки се замаяно. Беше го обхванало характерното дълбоко изтощение, което винаги идваше след изнурителна битка. Всичките му мускули се гърчеха в спазми. Болка вибрираше през всеки нерв, докато тялото му изчистваше отровите, които се бяха акумулирали вътре в него. Започна да изпомпва химическите пари от дробовете си със силни издишвания. Отвратителна пот се стичаше от кожата му. Той запълзя, дясно коляно след ляво, после ляво коляно след дясно, държейки счупената си ръка нагоре. Пресегна се към меча си, който лежеше между него и Тахара. Звъненето в ушите му заглъхна. Докато се напрягаше да вдигне меча си, чу шумолене, идващо от ямата.

Китано и Дегучи.

Хирата отиде на колене към ямата. Влачеше меча си, който му тежеше като че ли бе направен от камък. Влаченето на краката му един подир друг изчерпваше цялата му сила. Всеки път, когато капачката на коляното му удареше земята, ръката и цицината на главата пулсираха. Когато стигна ямата, една ръка бавно се вдигна отвътре и се вкопчи в ръба. Последва я друга ръка. После между тях се появи и лице. Кръв и мръсотия покриваха мрежата от старите му рани.

— Убих Дегучи — изпъшка Китано.

Хирата погледна вътре в ямата. На дъното й лежеше Дегучи, сред напоени с кръв листа и пръчки. Очите му, с угаснал блясък, гледаха празно. Гърлото му бе прерязано.

— Много лошо за теб — каза един глас зад Хирата.

Той погледна зад рамо. Тахара се клатушкаше, краката му се огъваха, но той стоеше прав. Лицето му бе натъртено, носът му кървеше.

— Не стана точно по начина, по който го бяхте планирали. — Подутите му устни успяха да се усмихнат.

Ужасът задълбочи слабостта, която сковаваше Хирата. Съюзникът му бе мъртъв. Последният му трик се бе провалил. Беше сам с двамата си врагове. Китано изръмжа, докато се изтегляше се от ямата. Краката му увиснаха вътре в нея, но горната част на тялото му легна на повърхността.

Тахара се приближи към Хирата, поклащайки се, като че го заливаха океански вълни. Усилието превърна усмивката му в гримаса. Ръката му трепереше, докато замахваше с меча си. Това беше най-лошото състояние, в което Хирата бе виждал Тахара и Китано, и най-добрият му шанс да ги убие. Но той беше още по-слаб. Метна се към Китано, но падна на корема си. Китано изпълзя от ямата. Тахара падна. Те легнаха задъхани на земята — Хирата се надяваше да са твърде изтощени, за да могат да го убият. После Тахара вдигна треперещата си ръка и посочи нещо.

През сечището левитираше тромав платнен чувал. Той полетя отривисто към Тахара. Хирата насочи ума си срещу чувала, но напразно. Тахара отвори сака, измъкна маслена лампа и тамянова кадилница. Запали ги с пламък, който направи с разтриване на пръста и палеца си. Двамата с Китано започнаха да напяват.

— Спрете. Не — прошепна Хирата.

Тахара и Китано напяваха все по-високо, набирайки сила от заклинанието. Хирата се опита да блокира звука в ума си и да задържи дишането си. Но обединената им воля надделя над неговата. Сладникавият, остър тамянов дим проникна в дробовете му. Гласът му неволно произнасяше магическите думи. Той се озова на бойното поле на Секигахара, коленичил сред труповете. От планините се спускаха гарвани, примамени от зловонието на смъртта. Пред него се материализира генерал Отани. Той носеше рогатия си шлем и черната си ризница. Свирепото му от ярост лице бе обезобразено от прокажените рани.

— Ти не ми се подчини — каза той с гръмовен глас. — Предаде другарите си. Сега ще си понесеш последствията.

Ужасът задълба по-навътре в Хирата. Генерал Отани сигурно повече нямаше да има нужда от него и следователно нямаше причина да го пощади. Ако го убиеше, докато е в транс, щеше да умре и реално. Той посегна към меча си. Ръката му докосна само кал. Мечът не го бе придружил в транса, но физическата му немощ го бе последвала. От болката в ръката си се преви надве. Беше прекалено слаб, за да се изправи.

Генерал Отани вдигна ръката си в бронирана ръкавица. Чу се далечен тътен от конски копита. Двама войници на коне галопираха през бойното поле, по един от всяка страна на генерал Отани, и яздеха право срещу Хирата. Като приближиха достатъчно, той позна Тахара и Китано. И двамата носеха брони, подобни на тази на генерал Отани.

На прътите на гърбовете им се развяваха знамена, на които имаше неговия герб. Те вдигнаха бронираните си ръце и размахаха мечовете си. Докато конете им газеха върху труповете, двамата надаваха силни ревове.

Хирата промълви несвързана молитва за милост, която премина във вик на отчаяние.

Тахара и Китано се събраха над него. Генерал Отани отпусна ръка. Остриетата им се спуснаха със свистене надолу.

Викът на Хирата се загуби в граченето на гарваните, които се рееха над бойното поле, в небето, което стана черно като крилата им.

* * *

Таеко си пробиваше път през погребалното шествие. В неистовото си желание да стигне до Масахиро тя легна на земята и запълзя между гората от женски поли на бели кимона, развяващи се мъжки бели шалвари и свещенически шафранови раса. Промъкна се между бронираните крака на някакъв войник. Излази по глинестата ивица покрай пасажа, където доскоро беше фундаментът на новата стена. Погледна надолу по хълма и видя свлечената земя. От изненада зяпна. Погледът й се придвижи бързо напред по ивицата. Двама души стояха на постамента на кулата вътре сред дървените греди и подпори — една жена и Масахиро.

— Ей, малко момиченце, махни се оттам, преди да паднеш — извика й някой.

Без да му мисли, Таеко тръгна по ивицата. Любовта й към Масахиро я тласкаше право напред към него. Ивицата се ронеше под краката й. Пръстта се свличаше. Хората в пасажа вдигаха ръце към нея и я молеха да им позволи да я свалят долу. Таеко тръгна по-бързо. Ивицата се стесняваше с издигането си. Тя изпълзя останалата част от пътя към кулата, вкопчи се в дървеното скеле и се издърпа вътре в него, върху настлания с каменни плочи под.

Масахиро стоеше на ръба на кулата, обърнат с гръб към нея. Той се протягаше към пълничката жена с пухкава прическа, която стоеше вдясно от него. Ръцете му бяха сключени. Таеко го чу, като казва:

— Моля те, не скачай! — Звучеше така, сякаш всеки миг ще се разплаче. Таеко никога не бе виждала Масахиро да плаче.

Жената хлипаше и се давеше.

— Трябва да го направя.

Нещо накара Таеко да си замълчи. Тя се промъкна към Масахиро, докато стигна достатъчно близко, за да го докосне. Нито той, нито жената я забелязаха. Тя погледна над ръба и видя дългия, стръмен склон към земята. Стомахът й се сви. Имаше чувството, че пада. В ушите й засвири вятър. Сърцето й задумка лудо. Вкопчи се в една ниска греда от скелето и се извърна встрани от ужасяващата гледка.

Зад нея се чу тропане. На страната на кулата, която се издигаше над пасажа, имаше облегната дървена стълба. Тя се разтресе — някой се качваше по нея. Отдолу долетяха тревожни гласове. Масахиро и жената се обърнаха към стълбата. Масахиро беше с гръб към Таеко, но тя виждаше лицето на жената. То представляваше сива, червена и бяла каша от грим и сълзи. Беше се сгърчило на дипли, като на плачещо дете. Жената се разрида, обърна се към ръба и пристъпи извън него.

Таеко ахна. Масахиро извика. Той се вкопчи в падащата жена.

* * *

Задъхана от изтощение, Рейко стигна до постамента на кулата точно в мига, в който Корика скочи. Тя видя как Масахиро се пресегна към нея. Ръката му хвана полите й. Тежестта й го потегли надолу, заедно с нея. Рейко гледаше, не вярвайки на очите си, докато той се прекатурваше. Ужасът я изгаряше, секваше дъха й, спираше сърцето й. Призля й, като си даде сметка, че падане от такава височина ще бъде фатално. Бебето в нея се загърчи, докато Рейко пищеше:

— Масахиро! Не!

* * *

Таеко се задейства, без да мисли. Хвана се здраво с лявата си ръка за гредата, после метна напред дясната и сграбчи глезена на Масахиро. Той падна. Тя го чу как вика. Силният опън вкочани ръката й, която пое тежестта на жената и на Масахиро. Ставата на рамото й изпука. Болката смаза ръката й. Таеко изпищя.

* * *

Всичко се случи толкова бързо, че Масахиро нямаше време да се уплаши. Той видя как земята се втурва срещу него, за да го посрещне. За първи път осъзна, че може да умре.

После нещо се вкопчи здраво около глезена му. Една силна конвулсия по крака му попречи на падането му. Той се просна по корем върху постамента на кулата. Ударът разтърси брадичката му и изкара въздуха му. Той остана провесен за крака си, теглен надолу от Корика, чиито поли стискаше в ръцете си. Люлеейки се с главата надолу от кулата, високо над земята, той изпищя.

* * *

Рейко хлипаше под кулата. Тя разпери ръце, за да хване Масахиро, когато падне. Подготви се за ужасяващия миг, когато той и Корика щяха да се стоварят върху нея и да я убият, докато те самите умират. Заслепена от сълзи, в началото тя не видя какво се случи.

Не последва падане. Рейко чу писъци над себе си. Масахиро и Корика се люлееха от ръба на кулата. Тя възкликна изненадано. Една малка фигурка държеше глезена на Масахиро с едната си ръка, а с другата стискаше скелето. Беше Таеко.

Таеко стоеше, разпъната между скелето и Масахиро, като въже, което всеки миг ще се скъса. От процесията се надигнаха възклицания. Тя погледна над ръба към ръката си, стиснала глезена на Масахиро, към него и към увисналата жена. Голямата височина я замая. Тя захълца от страх. Болката в ръката й беше толкова силна, че й се догади. Рефлексът за малко не разтвори пръстите й. Тя не беше достатъчно силна за това. Ръката й щеше да се откъсне. Но тя продължаваше да се държи за гредата. Продължаваше да държи и Масахиро.

* * *

Увиснал, Масахиро почувства как дрехата на Корика се изплъзва от пръстите му. Коприната беше хлъзгава, а тежестта й я дърпаше силно надолу. Подгъвът й се измъкна от хватката му. Той видя подметките на сандалите й, видя как ръцете й се разпериха в безплоден опит за летене, докато падаше. Тя изпищя, после се строполи на земята с ужасен, глух звук. Масахиро видя как тялото й се гърчи на улицата. Една друга жена, облечена в бяло, гледаше към него и крещеше. Беше майка му. Той се обърна, за да види какво го бе спасило от падане.

Една малка ръка стискаше здраво глезена му. Ръката на Таеко. Лицето й беше диво от страх, зъбите й бяха стиснати. Масахиро я усети как трепери от напрежение, причинено от тежестта му.

Трима войници поставиха дървената стълба зад Таеко. Те хванаха Масахиро за крака и го издърпаха върху кулата. Той седеше безмълвно, докато те откопчиха ръката на Таеко от глезена му. Кракът му беше вкочанен от напрежението, на глезена му имаше пръстен от малки нокти. Таеко поклащаше дясната си ръка и изглеждаше не по-малко шокирана от него.

— Таеко! — Мидори се изкачи по стълбата и коленичи до дъщеря си. — Слава Богу, ти си невредима. Ще те убия! — извика тя и посегна към нея.

Масахиро чу как Акико и Тацуо крещят името му. Представи си какво се е случило: Таеко бе избягала от майка си, за да го последва. Мидори и другите деца бяха останали в замъка, за да я търсят, вместо да избягат.

Докато майка й я прегръщаше, Таеко заплака.

* * *

Рейко наблюдаваше как войниците свалят Масахиро и Таеко от кулата. Тя падна на колене и заплака от благодарност. Таеко бе придобила свръхестествена сила, както понякога се случва с хората при екстремни ситуации. Масахиро беше невредим. Рейко не знаеше за колко дълго щеше да е така или какво ще се случи оттук насетне, но не я бе грижа. Това облекчение, тази радост бяха достатъчни.

Тя чу стон и погледна към Корика. Легналата на земята жена представляваше плетеница от бели одежди и счупени крайници, вратът й беше извит, бузата й — притисната на калдъръма. Червена локва кръв, смесена със сива мозъчна тъкан, обграждаше главата й. Въпреки смъртните си рани, тя все още бе жива.

Рейко почувства неочаквано съчувствие към тази жена, която бе изгорила Йошисато — жената, чието престъпление бе довело до краха на нейното семейство и чието самоубийство почти бе убило Масахиро. Таеко не беше единствената, която бе действала от безкористна лоялност. Корика бе убила Йошисато заради госпожа Нобуко и сама си бе въздала правосъдие.

Рейко хвана счупената, влажна ръка на Корика.

— Вие дадохте на госпожа Нобуко нейното отмъщение — прошепна й тя успокоително. — Тя оценява вашата саможертва. Можете да почивате в мир.

Мускулите на врата на Корика се напрегнаха. Тялото й бе парализирано. Тя простена, очите й замигаха.

— Аз излъгах — прошепна Корика. — Това не беше. Моя. Идея.

— Какво не беше ваша идея? — озадачено попита Рейко.

— Пожарът.

Рейко осъзна, че и някой друг е бил замесен в убийството на Йошисато. Престъплението все още не бе разкрито, не всички виновници бяха изправени пред правосъдието.

— Чия идея беше? — припряно попита тя.

— На владетеля Иенобу. — Гласът на Корика беше мек, като суха трева, шумоляща на вятъра. — Той дойде да ме посети. Знаеше, че аз… Ще направя… Всичко за… Нея.

Сърцето на Рейко подскочи от изненада.

— Иенобу ви е тласнал към това? Той е замесен в смъртта на Йошисато?

Блясъкът в очите на Корика потъмня. Последният й дъх я напусна. Рейко държеше ръката на една мъртва жена.

Разтърси я страхотна контракция, сякаш някакъв жесток юмрук я удари отвътре. Тя се преви надве, прегърнала корема си, стържейки със зъби от болка. Топла течност потече между краката й. Бебето идваше.

43. ГЛАВА

Сутринта след погребението беше сива и ветровита. Облаци засенчваха замъка. Шогунът седеше на подиума, заобиколен от Иенобу от дясната си страна и Янагисава — от лявата.

— Имам две новини — каза той на правителствените служители, струпани в приемната му зала.

Сано и Масахиро седяха заедно на предния ред, на по-високото от двете нива на пода под подиума.

Раненото, натъртено лице на Сано беше сковано от усилията му да крие изумлението си. Той не можеше да повярва, че е доживял да види този ден.

Шогунът вдигна показалеца си.

— Изслушах пълния доклад за признанието, направено от жената на име Корика. Удовлетворен съм, че не друг, а тя е запалила пожара и е убила сина ми.

— Скръбта за миг го прекъсна, но той преглътна и продължи. — Сано сан, в резултат на това аз свалям обвиненията от теб и твоето семейство. Обявявам те за невинен в убийство и държавна измяна.

— Хиляди благодарности, Ваше Превъзходителство — поклони се Сано. Вълна от неодобрение към него се надигна от смълчаната, неподвижна публика. Той си спомни предишното събрание, чистката, генерал Исогай и старейшината Огами. Нямаше нито един приятел тук.

Погледна към мъжете до шогуна. Иенобу срещна погледа му хладнокръвно. Лицето на Янагисава беше бяло и твърдо като на ледена скулптура. Само изгарящият пламък в очите му издаваше колко е бесен, защото Сано е оцелял напук на всичките му очаквания. А дали смъртта на убийцата на Йошисато му бе донесла някакво удовлетворение? Сано така и не можеше да разбере.

— Оправдавам те и за убийството на трима от пазачите ти, при бягството ти от домашен арест — продължи шогунът. — Можеш да запазиш поста си на главен магистрат по възстановяването. Масахиро, ти отново си назначен за ръководител на частните ми покои. Това би трябвало да е достатъчно като награда за това, че, ъъъ, разкрихте убийствата на дъщеря ми и сина ми.

Масахиро грейна тържествуващо. Сано беше доволен, но се чувстваше зле заради убийствата на невинните войници. Освен това го глождеше лошо усещане за недовършена работа. Той не смяташе престъпленията за разкрити. Ролята на Иенобу в тях все още не бе доказана. Сано и Рейко бяха единствените хора, които засега знаеха за нея.

— Днес започва ново начало за мен. — Твърдо решен да следва курса си на действие, към който Сано го бе тласнал, шогунът хвърли гибелен поглед към цялото събрание. — Никой от вас повече няма да ме върти на пръста си.

Неодобрението, насочено към Сано, се усили. Тези, които бяха негови врагове, го виняха за новия курс на шогуна, който намаляваше тяхната власт. Самият Сано не бе сигурен дали това му харесва. Дали не бе създал чудовище, което дори и той самият не би могъл да контролира?

— Сега идва ред на второто ми съобщение — каза шогунът. — Осиновявам моя племенник, почитаемия Иенобу, и го обявявам за свой наследник.

Иенобу се поклони на шогуна, после и на цялото събрание. Той се държеше така скромно, сякаш наследяването на режима беше дълг, пред който той благородно трябва да пожертва себе си. Никой не изглеждаше изненадан. Сано също. Шогунът двукратно се бе сблъскал със собствената си смъртност. Той повече от всякога се нуждаеше да избере наследник. Иенобу, неговият най-близък оцелял роднина, беше логичният избор. Сано подозираше, че мнозина не са доволни от това, но те не възразиха и не посмяха да изпробват новата своенравност на шогуна. Той самият също не дръзна да го направи.

Двамата с Рейко бяха единствените хора, чули изповедите на Корика и владетеля Цунанори. Предната нощ, когато бяха говорили отново за това, което се бе случило, се договориха да не казват никому, дори и на Масахиро. Беше твърде опасно да бъде обвинен Иенобу в двойно престъпление и предателство, когато единственото доказателство срещу него бяха думите на двама свидетели, които вече бяха мъртви.

Самозванецът Йошисато нямаше да наследи диктатурата. Двойният убиец Иенобу щеше да бъде следващият шогун.

— Приемете това като предупреждение — продължил шогунът. — Знаете какво се случи на човека, който уби предишния ми наследник. Ако посегнете на този, това ще бъде вашата гибел.

Цялото внимание се пренасочи към Янагисава, най-вероятната заплаха за Иенобу. Един мускул на стисната му челюст заигра. Той не поглеждаше към никого. Нито пък разкриваше разочарованието си, че вместо да е осиновителят на наследника на шогуна, бе враг на следващия диктатор. Сано можеше да си представи как би реагирал Янагисава, ако знаеше, че Иенобу е виновен за смъртта на Йошисато. Чудеше се дали или кога да му го каже.

— С оглед на обстоятелствата — каза шогунът са необходимо някои промени в правителството.

Янагисава се изправи. Той нямаше да чака да го прогонят заедно със съюзниците му и да ги заместят с приятелите на Иенобу. С изправен гръб и горящи очи той напусна залата.

* * *

— Ето ти лекарството — каза Мидори, подавайки на Рейко керамична чашка.

Рейко седна в леглото. Тя изпи отварата от лотосови семена, женшен, канела, джинджифил и волско сърце, която докторът бе сварил. После легна отново, притискайки ръце към плоския си, деликатен стомах. В платнената подложка между краката й капеше кръв. Очите й бяха почервенели от плач.

— Можеш да имаш друго бебе — каза Мидори, опитвайки се да я утеши.

Рейко изхлипа. Никое дете не можеше да замести това, което пет години бе чакала да зачене.

— Знам, че е ужасно — каза Мидори, — но помни колко си щастлива, че си жива.

— Знам. — Но нищо не можеше да утеши разбитото сърце на Рейко. Нищо не можеше да промени това, което се случи вчера.

Когато войниците дойдоха да вдигнат тялото на Корика, бяха намерили Рейко да лежи до нея в родилни мъки. Те я отнесоха у дома, където тя роди мъртво момченце. Рейко бе изкрещяла, когато го хвана. То беше малко по-голямо от ръката й. Розовата му кожа беше набръчкана, цялата в сини венички, прозрачна, очите му бяха затворени, сякаш спеше. Рейко го обикна веднага, така силно, както обикна Масахиро и Акико, когато ги роди. Но то никога нямаше да порасне, никога нямаше да познае нея или баща си, нито пък братчето или сестра си. Това беше загуба, чиято величина тя никога нямаше да проумее, скръб, по-тежка от всяка друга, която бе изживявала досега.

— И семейството ти извади късмет, че оцеля. — Мидори говореше така, сякаш знаеше, че думите й няма да утешат Рейко, но трябваше да продължи да опитва. — Истинско чудо е как всичко се обърна.

Мигове, след като бебето се роди, Сано се бе прибрал у дома. Той каза на Рейко, че новината за признанието на Корика е стигнала до шогуна пред мавзолея. Рейко се насили да изпита щастие за това, че тя го е оневинила и че семейството им е оцеляло. След като репутацията на Сано бе изчистена, слугите се върнаха. Но щастливият обрат не намали нито огромната мъка на Рейко, нито чувството й за вина.

Тя знаеше, че се е претоварила. Нямаше значение, че отново би направила същото при подобни обстоятелства — тя бе спасила семейството си, но бе пожертвала бебето си.

— Погледни кой е тук — каза Мидори и излезе.

Акико стоеше на вратата. На стегнатото й лице нямаше усмивка.

— Онази стара госпожа е дошла, за да те види.

Тя се обърна и излезе още преди Рейко да каже, че не желае да приема посетители.

— Почакай, Акико! — Рейко не бе виждала дъщеря си, откакто се бяха разделили в пасажа. — Ела тук!

В очите на Акико блестяха сълзи.

— Ти ме изостави! — Ядосаният й глас трепереше. — Тръгна и ме изостави.

— Знам. Съжалявам. — Чувството й за вина се задълбочи. Не само, че смъртта на бебето бе по нейна вина, но и бе наранила дъщеря си. — Нека ти обясня. — Тя протегна ръка. — Седни до мен.

Акико погледна ръката на Рейко, сякаш й подаваше говежди тор, който се опитваше да пробута за бонбони. Но тя дойде, против волята си, и коленичи до майка си.

Рейко се напрегна, за да подбере най-подходящите думи, които едно дете би могло да разбере.

— Не исках да те оставям. Никога не бих го направила. Но има моменти, в които се налага. Вчера те оставих, защото трябваше да направя нещо, за да спася твоя живот. — Тя говореше с цялата си искреност и нежност, която скръбният й дух смогваше да събере. — Ти си моето малко момиченце и аз бих направила всичко за теб, защото те обичам.

Лицето на Акико се раздвижи. Тя видимо се разкъсваше между желанието да повярва на майка си и нежеланието да бъде залъгана толкова лесно и след това отново да бъде наранена. После от очите й потекоха сълзи.

— Моя е вината, че бебето умря — промълви тя. — Защото аз не го исках.

Рейко се слиса от изненада и тревога. Докато тя се бе чувствала виновна спрямо Акико, дъщеря й бе таила необоснована вина спрямо нея. Рейко я гушна в обятията си.

— Не, не е по твоя вина. Това, че просто си помислила нещо, не означава, че ще го предизвикаш да се случи.

В началото Акико стоеше скована и се съпротивляваше, но след малко се отпусна и захлипа. Рейко я успокояваше с галене и нежен шепот. Не след дълго Акико се откъсна от нея, притеснена от прекомерната им близост. Но на излизане от стаята се чувстваше толкова лека, че можеше да литне.

Рейко се радваше, че бебето, което бе загубила, не бе единственото й дете.

Една прислужница въведе госпожа Нобуко — последната личност на света, която Рейко искаше да види. Гостенката й коленичи, поклони се и й подаде красиво опакована кутийка за подаръци.

— Донесох ви малко билки от моя доктор. Добри са за жена, която е пометнала.

Рейко не посегна към кутийката.

— Защо сте тук? Нашата работа приключи.

Госпожа Нобуко вдигна вежди при нелюбезността на Рейко. Тя постави кутийката до леглото.

— Исках да изразя моите съболезнования и да благодаря на вас и на съпруга ви за това, че владетеля Цунанори си получи заслуженото. — Тя изглеждаше необичайно добре. Спазъмът около окото й днес беше необичайно слаб. — Трябваше да съм там, за да гледам, когато е извършил сепуку. — Мършавото й лице изглеждаше някак по-пълно от удовлетворение. — Съжалявам единствено, че не е страдал толкова дълго, колкото Цурухиме. Но, общо взето, нещата не биха могли да вземат по-хубав обрат.

Рейко не можеше да повярва на това, което чуваше.

— Един млад мъж бе изгорен и загина. И вие наричате това хубаво?

— Йошисато заслужаваше да умре — каза госпожа Нобуко, без изобщо да се трогне от отвращението на Рейко. — И Янагисава заслужава да бъде наказан за неговия заговор да превземе режима. Загубата на неговата пионка беше наказание от боговете.

— Това няма нищо общо с боговете — възпротиви се Рейко. Корика уби Йошисато. Тя също загина. Изобщо ли не ви е грижа? Или просто сте доволна от решението на шогуна, че тя е единствената, която трябва да обвини и не наказа и вас?

Госпожа Нобуко се усмихна снизходително.

— Вие, младите жени, си въобразявате, че светът все трябва да играе по вашата свирка. Когато станете на моята възраст, ще разберете, че всичко си има цена и че понякога човек трябва да я плати, и да бъде доволен от това, което е получил.

Рейко си помисли за невинното си бебе, което бе платило крайната цена за всичко, което се бе случило, откакто тя и Сано се бяха съгласили да разследват смъртта на Цурухиме. Тя възненавидя госпожа Нобуко заради егоистичното й, цинично поведение.

— Иенобу ще стане следващият шогун — каза Рейко. — Това ли е цената, която сте доволна да платите?

— Иенобу е законороден Токугава.

Рейко не можеше да й разкрие, че Иенобу бе тласнал Корика към убийството на Йошисато, а владетеля Цунанори — към убийството на Цурухиме, упражнявайки своя странен, манипулативен ефект върху двамата. Беше обещала на Сано да го запази в тайна. И за да не се поддаде на изкушението да го издаде и да смачка презрението, изписано на физиономията на госпожа Нобуко, Рейко тихо каза:

— Моля, вървете си.

* * *

След като излезе, Янагисава тръгна устремно през градините на двореца. Заровен до шия в руините на надеждите си, задушаващ се от гняв, той едва си поемаше дъх. Беше загубил шанса си да управлява Япония. Не можеше да направи ново пророчество и да пробута още един от другите си синове за потомък на шогуна — той нямаше да се хване на това още веднъж.

Сано беше оцелял и проблемите му с него щяха да продължат. А с обявяването на Иенобу за наследник на шогуна, дните му бяха преброени. Как можа да се случи това? Какво по дяволите щеше да прави? Ужасът ускори крачките му по пътеките. Никъде нямаше да има безопасно място за него. Безцелното бродене го отведе в градината зад двореца. Към него куцукаше Иенобу, придружен от двама телохранители. Гневът на Янагисава към него, избухна като пламък на факла, раздухан от вятъра. Иенобу се бе възползвал от убийството на Йошисато. Иенобу бе победил.

Янагисава се втурна към него.

— Ще се погрижа никога да не станеш шогун!

Иенобу се ухили.

— Напротив, ще се погрижиш да стана.

— Ти ненормален ли си? — втренчи се в него Янагисава, не вярвайки на ушите си. — Преди това ще те убия.

Телохранителите посегнаха към мечовете си.

— Оставете ни да си кажем няколко думи насаме — каза им Иенобу. След като те се отдалечиха достатъчно, за да не чуват, той продължи. — Ще промениш поведението си, когато чуеш новините, които имам за теб. — Той говореше с драматичен шепот. — Йошисато е жив.

Изненадата за миг върза езика на Янагисава. После той се разсмя подигравателно.

— Не дрънкай глупости.

Но думите на Иенобу придадоха увереност на неговото тайно, ирационално чувство, че Йошисато не е мъртъв, че Йошисато ще се върне.

— Йошисато не загина в пожара. Той не е убит.

Изпъкналите очи на Иенобу блестяха. Той знаеше, че държи Янагисава в ръцете си, все едно че бе стиснал в юмрук сърцето му.

Янагисава се обърна, съпротивлявайки се на желанието си да повярва на човека, когото мразеше и на когото не се доверяваше.

Не искаш ли да научиш какво всъщност се случи през нощта на пожара?

Янагисава остана с гръб към Иенобу, но застина на място.

— Бях осведомен за някои разговори между госпожа Нобуко и нейната компаньонка. Прецених, че Корика ще иска да навреди на Йошисато заради това, което ти според хорските приказки си причинил на господарката й. Разпознах възможността.

Самодоволна гордост модулираше тона на Иенобу. Янагисава слушаше напук на себе си, докато Иенобу продължаваше.

— На следващия ден посетих Корика. Изкачах предположението, че пожарът е добър начин да се убие някой и да се направи така, че да изглежда като инцидент. Казах, че ако излезе тази нощ, ще може да се движи свободно, без да бъде забелязана. Същата нощ аз уредих нещата така, че стражите да не бъдат на поста си. Корика отиде до резиденцията на наследника. Но петима от моите хора бяха там преди нея, за да запушат кладенеца и да убият телохранителите на Йошисато. Той самият се съпротивлявал здравата, но те го вързали и упоили. После зачакали.

Янагисава си представи как синът му се бори с нападателите си и как накрая те му надвиват. Обърна се към Иенобу и го изгледа с очи, разширени от ужас.

— Скоро пристигнала и Корика. Тя запалила огъня и избягала. Преди пожарните камбани да зазвънят, преди къщата да изгори, моите хора довлачили мъртвите телохранители вътре. После изнесли Йошисато навън. По време на суматохата, когато всички се втурнаха да гасят пожара, никой не обърнал внимание, че моите войници изнасят един сандък през задната врата на замъка.

Желанието на Янагисава да повярва на тази история беше толкова силно, че го усещаше като див звяр, борещ се с рационалната част от него, която се съмняваше в сценария на Иенобу.

— В руините имаше четири трупа. Йошисато не се е измъкнал жив.

— Аритметиката беше елементарен проблем — изкиска се Иенобу. — Аз го реших, като накарах хората ми да убият един от техните колеги. Те оставиха неговото тяло в стаята на Йошисато. Беше с неговия с ръст.

Тази жестокост показваше Иенобу точно такъв, какъвто Янагисава винаги си го бе представял. Този детайл подхрани звяра в ума му, който се бореше да го убеди, че Иенобу говори истината. Политикът в него отхвърляше с презрение историята като чиста измислица.

— Защо ти е да спасяваш Йошисато? — остро попита Янагисава. — Ако е жив, той остава първият избор на шогуна за негов наследник. Той е заплаха за теб.

— Защото се нуждая от него — каза Иенобу. — Той не е единствената заплаха. Има хора, които не искат аз да бъда следващият шогун. Искам ти да ми помогнеш да неутрализираме опозицията срещу мен. Ти си добър в тези неща. Когато стана шогун, ще си получиш Йошисато обратно.

Каква жестока манипулация, каква наглост, какъв самозаблуда имаше в този човек!

— Бях прав. Ти си луд. Няма да си мръдна и пръста, за да ти помогна. И не искам да слушам повече подобни глупости. Янагисава яростно отрече собствената си сладка самозаблуда. — Йошисато е мъртъв. Опитваш се да ме подведеш!

— Ето доказателството, че е жив. — С лукава усмивка Иенобу бръкна под пояса си, измъкна лист хартия и му я подаде.

Напук на здравия си разум, Янагисава взе листа и го разгъна. Той видя черните йероглифи, написани с уверения, елегантен и прецизен почерк на Йошисато. Писмото носеше дата от деня след пожара. Сълзи на копнеж опариха очите му, но Янагисава каза:

— Това е фалшификация.

— Не бързай толкова да го отхвърляш. Първо го прочети.

Против волята си, Янагисава зачете.

Почитаеми осиновителю.

Този път ти наистина надмина себе сме дотам, че да бъда отвлечен от твоя враг Иенобу!

Никога не съм си представял, че някой може да се сравнява по безпощадност с теб, но той може. Ако искаш някога да ме видиш отново, по-добре ще е да му сътрудничиш. Но всъщност, като се замисля, по-добре ще е да не го правиш. Защото ако се измъкна жив оттук, аз ще те убия. След всички проблеми, които твоят план причини на мен и на моята майка, ти заслужаваш да гориш в ада.

Йошисато

Янагисава почти чуваше как Йошисато изрича тези думи. Иенобу не би могъл да ги напише. Защото не знаеше как са си говорили двамата един на друг.

— Лесно е да се фалшифицира почерк, но с тона е по-трудно. — Иенобу цъкна с език. — Йошисато май не те харесва много, а?

Янагисава искаше да зарови лице в писмото и да заплаче от радост на баща, който най-сетне е повярвал, че мъртвото му дете по някакъв чудотворен начин е възкръснало. Вместо това той изгледа свирепо Иенобу, който го бе накарал да изстрада мъката от мисълта, че Йошисато е бил убит, и защото сега се опитваше да го използва. Той сграбчи нагръдника на дрехата на Иенобу.

— Къде е той?

— На сигурно, тайно място, с мои хора — каза Иенобу. — Махни си ръцете от мен.

Телохранителите тръгнаха към Янагисава. Той отблъсна Иенобу от себе си.

— Шогунът ще бъде извън себе си от радост да чуе, че синът му е жив. Той ще те накара да му кажеш къде е Йошисато.

— Няма да кажеш и една думичка за този разговор нито на него, нито на някой друг. — Очите на Иенобу искряха, той се наслаждаваше на объркването на Янагисава. — Ако го направиш, веднага ще наредя да убият Йошисато. И ти никога повече няма да го видиш.

Янагисава кипеше от ярост и омраза.

— Ще те убия!

— Ако нещо се случи с мен или откажеш да ме подкрепиш като следващ шогун, Йошисато ще умре — заплаши Иенобу.

Напук на самия себе си Янагисава неохотно оцени Иенобу, който го бе надскочил по въображение и по дързост. Янагисава не би могъл да измисли, камо ли да опита, подобен ход.

— Ако ми сътрудничиш, ще го получиш обратно жив и здрав. — Иенобу се усмихна очакващо и самонадеяно. — Е? Договорихме ли се?

Дивият звяр в Янагисава се мяташе и ревеше. То отчаяно искаше Йошисато да се върне. Рационалния му ум крещеше да не допуска да бъде подведен.

— Ти нямаш причина да върнеш Йошисато. Ако го направиш, шогунът ще те замести с него. Ти възнамеряваш да ме водиш за носа, докато разкарам враговете от пътя ти и докато станеш шогун. А след това ще убиеш Йошисато, за да не може да вдигне бунт срещу теб.

— Това определено е възможно — съгласи се Иенобу. — Но спомни си: ако не ми сътрудничиш, Йошисато ще умре. Този път истински.

Цял живот Янагисава се бе гордял със способността си да намира изход от всеки проблем. Сега не откриваше никакъв, не виждаше никакъв избор, освен да сключи сделката, предложена от Иенобу. Отчаянието го тласкаше да приеме, въпреки че не вярваше Иенобу да спази своята част от сделката, въпреки че му беше толкова унизително. Трябваше да приеме, заради Йошисато!

— Добре — думите в устата му имаха вкус на екскременти. — Ти печелиш.

Иенобу кимна, явно изобщо не се бе съмнявал, че ще спечели.

— Между другото, можеш да запазиш поста си на дворцов управител. Ще ти дам властта да правиш всичко, което трябва да правиш за мен. О, и когато разчистваш враговете ми, започни с твоя приятел Сано. — Той се обърна и провлече крак към телохранителите си. Те го придружиха до двореца.

Янагисава остана сам в градината, погълнат от гняв, но все пак не толкова нещастен, както при излизането си от събранието.

— Ти печелиш засега — каза той на липсващия Иенобу. — Но аз ще открия Йошисато. И се кълна, че веднага щом той бъде в безопасност, ще те убия, мръсно копеле!

* * *

Все още замаяна от лекарството, което докторът й даде, Таеко седеше на верандата с превързана през рамото дясна ръка и наблюдаваше патиците в езерото. Вчерашният ден й се струваше като сън. Болката в рамото й беше толкова силна, че бе изтрила спомена й за повечето от нещата, които се бяха случили. Тя и си спомняше как майка й крещеше по нея, как докторът каза, че рамото й е било измъкнато и как припадна, заради силната болка, когато той го намести в ставата. Останалото пък й беше трудно да повярва.

Масахиро излезе от къщата. Таеко застана нащрек. Той изглеждаше така засрамен, както тя самата се чувстваше от него. Приклекна до нея и я попита:

— Как е рамото ти?

Таеко погледна встрани от него.

— По-добре.

Той кимна, после се намръщи.

— Не биваше да се качваш на кулата. Беше глупаво и опасно. Когато ме хвана и двамата можехме да паднем и да загинем.

Таеко се почувства колкото успокоена, толкова и натъжена от забележката му. Сцената на кулата наистина се бе случила. Тя погледна глезена на Масахиро. Точно над ръба на белия му чорап имаше пурпурно син пръстен, нашарен от разранените, червени дупчици, оставени от ноктите й.

Масахиро въздъхна.

— Всъщност не това исках да кажа — дрезгаво каза той. — Ти ми спаси живота! Благодаря ти.

Тя чу непознат респект в гласа му. Това й даде увереност да погледне директно в него. Очите им се срещнаха. Той беше сериозен, нямаше ги обичайното му раздразнение, нервност или снизходителна привързаност.

— Защо? — Масахиро звучеше истински озадачен. Защо рискува живота си, за да ме спасиш?

Таеко нямаше думи, за да изрази чувствата си, същевременно не можеше и да ги скрие. Докато гледаше Масахиро, цялата й любов бликаше от очите й.

Погледът му потъмня от удивление. През лицето му премина боязлива сянка. Това момче, за което Таеко се бе борила, не се боеше от нищо, но сега се уплаши от това колко много е загрижена тя за него, колко много е готова да направи за него. Нещо в атмосферата се промени. Градината заискри и се раздвижи, като рисунка, върху която някой е излял вода. Образът на Масахиро се разми. Таеко имаше чувството, че за един миг са минали много години. Тя разбра, без да осъзнае как точно го разбра, че виждаше в бъдещето. Един ден, когато тя и Масахиро щяха да са по-възрастни, те щяха да бъдат много повече един за друг, отколкото бяха сега. Съдбите им бяха свързани.

Светът възвърна ясните си очертания. Масахиро рязко се изправи. Той изглеждаше сконфузен, сякаш бе изживял нещо, което не разбираше и не знаеше дали му харесва. Шалварите му покриха синината около глезена, но Таеко знаеше, че тя е там. Тя имаше странно, успокояващо чувство, че е оставила знака си върху Масахиро.

Без да каже и дума повече, той влезе в къщата. Таеко не изпита потребност да хукне подире му. Тя се усмихваше. Той можеше да си тръгне и тя нямаше нищо против, защото щеше да се върне обратно при нея. Винаги би могъл да си тръгне, но винаги щеше да се връща.

* * *

Сано се поколеба в антрето пред стаята на Рейко. Съпругата му беше в същото положение, в което я бе оставил сутринта — в леглото, с подути от сълзи очи, взиращи се в пространството, а крехките й ръце бяха сключени около празната й утроба. Когато той коленичи отстрани до нея, тя го погледна така, сякаш беше сам-сама със своята печал от едната страна на океана, а той стоеше на другата, заедно с останалата част от света.

— По-добре ли си? — попита я Сано.

Мъката по лицето й се усили. Той разбра, че е казал нещо погрешно. Всичко, което казваше, от момента, в който се бе прибрал вкъщи и я бе заварил плачеща над мъртвороденото бебе, беше погрешно.

И нямаше изгледи да намери нещо правилно, което да каже.

— Току-що бях на събрание при шогуна — каза Сано, преминавайки към разговор, в който нямаше лични теми и не бе изпълнен толкова с рискове. Той й каза, че шогунът официално е свалил обвиненията срещу тях и че е възстановил и него, и Масахиро на предишните им постове.

— Изглежда Янагисава ще бъде изхвърлен от режима.

— Това е добре — каза Рейко, но явно изобщо не се развълнува от чутото.

Сано съжаляваше за загубата на детето й, но скръбта му далеч не се равняваше на нейната. Той не го беше носил в себе си цели шест месеца. Бебето изобщо не му се струваше така реално, както другите им деца, и осъзна, че е бил готов и да го загуби. А Рейко бе преживяла толкова много по време на бременността си. Беше му безкрайно неприятно, че тя плати толкова висока цена за разрешаването и на техните проблеми. Любовта й към него и нейните усилия да го спаси, й бяха стрували детето, за което така копнееше.

За да я разсее от скръбта, а и себе си — от чувството за вина, Сано каза:

— Шогунът обяви Иенобу за свой наследник.

— О! — Тонът на Рейко беше безразличен. — Какво ще правиш сега?

„Някога тя щеше да каже ние“, помисли си тъжно Сано. Тя би се спуснала да му помага, за да попречи на убиеца Иенобу да стане следващия шогун.

— Ще намеря доказателство, че Иенобу има пръст в смъртта на Цурухиме, а и на Йошисато. Някъде трябва да има свидетели или доказателства. Когато събера достатъчно, ще отида при шогуна.

Рейко не реагира. Сано знаеше, че е егоистично да се разстройва от промяната в нея, но сърцето го болеше от самота. Много пъти се бе опитвал да попречи на Рейко да се въвлича в неща, които бяха опасни. Сега би дал всичко, за да я върне към нейната нормална, борбена същност.

— Има и нещо друго, което трябва да направя. — Сано не искаше да тревожи Рейко с проблеми, но нямаше с кого друг да сподели за недовършените си дела, а и не можеше да не се опитва да я върне при себе си. — Става дума за Хирата. Времето, което му дадох, за да уреди нещата сам, изтече. Трябва да го арестувам — и него, и приятелите му от тайното общество, и да ги дам под съд за измяна.

Тревогата засенчи нещастието в изражението на Рейко. За първи път Сано бе привлякъл пълното й внимание.

— Ти наистина ли ще сториш това на Хирата?

— Не че го искам. — Малко бяха нещата, които Сано искаше по-малко. — Но трябва.

— Но той ти е приятел от петнадесет години. Той ти спаси живота.

— Знам. Точно заради това е още по-трудно.

— Той и приятелите му все още не са направили нещо, с което да навредят на режима.

— Все още — мрачно каза Сано.

— Защо толкова те е грижа да защитаваш режима? — попита Рейко с глас, в който звучеше намек за предишния й стар огън. — Спомни си какво щеше да ни направи режима за малко. Виж какво направи шогунът на лицето ти.

— Не става дума дали шогунът или режимът заслужават да бъдат защитавани. Става дума за чест. — Сано си призна: — Аз стигнах съвсем близо дотам да изхвърля моята, като казах на шогуна всички онези неща. — Но той беше твърде засрамен, за да каже на Рейко какво друго има предвид, — че за малко не се бе опитал да убие шогуна. — Аз трябва да се върна към Бушидо. А това означава да не се проявява никакво снизхождение към приятели за сметка на дълга ми към моя господар.

Някой изхлипа на вратата и го стресна. Там стоеше Мидори, с ръка на гърлото, с ужасено изражение. Тя бе подслушала всичко, казано за Хирата.

— Знаех си, че се е замесил в нещо лошо. Просто си знаех! — Тя се втурна в стаята и падна на колене пред Сано. — Той не е искал да става предател. Това беше грешка. Моля ви, дайте му още един шанс.

— Дадох му много шансове — каза Сано, разстроен от нейната мъка, но твърдо решен да се придържа към дълга си. — Той току-що използва последния.

— Но какво ще стане с децата му? Какво ще стане с мен? — каза Мидори, ужасена от думите на Сано, които тя виждаше като проява на пълна жестокост. — Ние не сме направили нищо лошо. И нас ли ще осъдите на смърт?

Семейството на предателя споделяше неговото наказание. Такъв беше законът. Сано бе избягвал да мисли какво ще се случи с Мидори и децата, когато осъдеше Хирата, но сега това вече не можеше да бъде избегнато, също както и курсът му на действие не можеше да се промени.

— Нямам избор.

— Не мога да повярвам на това. — В паниката си Мидори сграбчи ръката на Рейко. — Говори с него — помоли я тя. — Накарай го да промени решението си.

Рейко посърна, явно влизането в спор беше твърде много за нея; тя знаеше, че не може да промени решението на Сано и потъна в още по-дълбока мъка. Сано разбираше какво мисли тя: първо загубата на бебето, сега техните любими приятели.

— Моля ви! — Мидори се простря по очи, с ръце протегнати към Сано. — Съпругът ми ви спаси живота. Нашата дъщеря спаси сина ви. — Захвърлила всякакво благоприличие, тя се позоваваше на факта, че той им е задължен. — Имайте милост!

С цялата си душа Сано искаше нещата да бяха различни. Ако се бе оправил с лошото поведение на Хирата по-рано, той можеше да избегне тази беда. Как се случи така, че научаването на истината за тайното общество на Хирата съвпадна с неговия собствен провал! Ако при него самия не се бе появило пропукване в собствената му чест, което да трябва да изкупи, би могъл да заобиколи закона!

Желанията му бяха напразни. Бушидо и съзнанието притискаха Сано да поеме по високия, труден път.

— Не мога. — В този миг Сано мразеше себе си повече, отколкото някога бе мразил Янагисава или шогуна. — Тръгнах да преследвам Янагисава, защото той и Йошисато извършваха измяна. Не мога да си затворя очите за Хирата, не повече, отколкото мога да оставя Иенобу да наследи режима след подстрекаването на две убийства. Трябва да третирам Хирата като престъпник, какъвто всъщност е.

* * *

Хирата отвори очи, хванали коричка от изсъхнали сълзи и кръв. Легнал на гръб, той се взря нагоре, в нисък таван, осеян с изпъкнали камъни. Ореол от светлина обграждаше фенерите, поставени на полици край него. Бавни, стържещи дихания изпълваха сухите му ноздри с миризма на влажна пръст и лютиви химикали. Усещаше тялото си твърдо, вкочанено, като парализирано, а умът му бе замъглен от съня — твърде тежък, за да бъде естествен. Бръмчащи звуци и изпълваха ушите му. Той се опита да седне.

Стегнати пранги на китките и глезените му го държаха към покритата с нещо меко повърхност, на която лежеше. Паниката разчисти част от сънната я мъгла. Хирата вдигна ръка. Видя, че торсът и крайниците му са увити с бели платнени превръзки, намазани със зеленикава течност. От лявата му страна, на една полица, висеше поставено с отвора надолу керамично шише. В запушалката му бе забита дълга о метална тръбичка, чийто край бе забит в ръката му с и привързан здраво с една връв. Мястото приличаше на подземна пещера. Тахара и Китано стояха надвесени над печка, на която къкреше метална тенджера. Устните им се движеха. Звукът, който се чуваше, беше като от напяване.

— Къде съм? — Гласът му прозвуча като немощно изгракване.

Китано продължи да напява, докато разбъркваше съдържанието на тенджерата. Тахара дойде до Хирата.

— На сигурно място, където никой няма да ни безпокои.

Недружелюбното му лице все още бе натъртено от битката. Явно не бе минало много време от нея.

— Какво се случи? — попита Хирата.

— Генерал Отани те наказа — отвърна Тахара.

— Какво ми правите?

— Тайно медицинско лечение и мистични лечебни заклинания. Раните ти бяха много лоши.

Все още напявайки, Китано избута странен апарат на колела към Хирата. Беше духало, свързано с метална тръба с гърлото на голям керамичен буркан. Китано донесе тенджерата от печката. Белязаното му лице бе покрито с пресни, зашити разрези от битката с Дегучи. Той изля съдържанието на тенджерата в буркана, запуши го и прокара друга тънка тръбичка през тапата. Тахара свърза края й към кожена маска, която притисна към носа и устата на Хирата. Китано започна да помпи меха. Хирата стенеше, докато парата, наситена със сладникави химикали, навлизаше в дробовете му.

— Защо?… — Маската заглушаваше гласа му. Сънната мъгла се сгъсти.

— Защо те лекуваме, вместо да те оставим да умреш? — Ехото на враждебния глас на Тахара отекна в пещерата. — Защото генерал Отани ще има нужда от теб в бъдеще.

С последната си будна мисъл Хирата си пожела да е мъртъв. Това щеше да е по-добре, отколкото да бъде спасен, с цел да продължи предателското си сътрудничество с Тахара, Китано и призрака. Идваха още по-лоши и по-опасни проблеми. Но искрица надежда облекчи страданието му и освети нездравия, черен сън, който превзе съзнанието му.

Докато продължаваше да живее, той все още имаше възможност да унищожи враговете си, да изкупи вината пред семейството си и Сано и да възстанови честта си.

РЕЧНИК НА ЯПОНСКИТЕ ДУМИ

Бакуфу — Японското военно правителство

Бунраку — Японски куклен театър

Бушидо — Пътят на война — моралният кодекс на самураите

Даймио — Феодални владетели, които управляват провинциите

Джите — Желязна палка с вилка

Мецуке — Разузнавателната служба на Токугава.

Отоме — Дъщеря

Паланкин — Затворена постеля върху раменете на четирима носители

Ронин — Самурай, останал без господар

Сама — Господар, учтиво обръщение към висшестоящ

Самисен — Японски триструнен музикален инструмент

Сепуку — Ритуално самоубийство чрез разрязване на корема, харакири

Соробан — Специфично японско сметало

Сосакан — Личен следовател на шогуна

Татами — Традиционна японска постелка, която в миналото се е изработвала от ракита

Ханецуки — Традиционен японски бадминтон

Шамисен — Старинен струнен японски музикален инструмент

Ширасу — Бял пясък, символизиращ истината

Издание:

Автор: Лора Джо Роуланд

Заглавие: Отоме

Преводач: Жана Тотева

Година на превод: 2014

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: Книгоиздателска къща „Труд“

Град на издателя: София

Година на издаване: 2014

Тип: роман

Националност: американска (не е указано)

Печатница: „Бетпринт“ АД — София

Излязла от печат: 04.11.2013

Редактор: Надежда Делева

Технически редактор: Станислав Иванов

Коректор: Антоанела Станева

ISBN: 954-398-330-5; 978-954-398-330-8

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/13326

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

1

2

Пролог

1. глава

2. глава

3. глава

4. глава

5. глава

6. глава

7. глава

8. глава

9. глава

10. глава

11. глава

12. глава

13. глава

14. глава

15. глава

16. глава

17. глава

18. глава

19. глава

20. глава

21. глава

22. глава

23. глава

24. глава

25. глава

26. глава

27. глава

28. глава

29. глава

30. глава

31. глава

32. глава

33. глава

34. глава

35. глава

36. глава

37. глава

38. глава

39. глава

40. глава

41. глава

42. глава

43. глава

Допълнителна информация

Заслуги