АНДИ МАКДЕРМЪТ

ОПЕРАЦИЯ „ОЗИРИС“

Превод: Васил Велчев

chitanka.info

МИНАЛОТО НА ЕДИН ДРЕВЕН ЦАР Е КЛЮЧЪТ КЪМ БЪДЕЩЕТО НА СВЕТА

РАЗБУЛЕНАТА ЛЕГЕНДА

Невероятната тайна на Великия Сфинкс в Египет е на път да бъде разбулена пред света в телевизионно предаване на живо, когато археологически разкопки достигат до Залата на Записите — хранилище на древно знание, скрито под легендарната статуя.

РАЗКРИТА КОНСПИРАЦИЯ

Студентката Мейси Шариф прави шокиращо разкритие — религиозна секта прониква тайно в Залата на Записите с намерение да открие митичната пирамида на Озирис, сведения за която се пазят в хранилището. Обвинена от корумпираните власти, Мейси опитва да се свърже с единствения човек, който би могъл да й помогне преди да я принудят да млъкне — завинаги.

ПОГРЕБАН БОГ

Нина Уайлд — дискредитирана, безработна и изоставена, и бившият командос Еди Чейс преживяват криза в отношенията си, когато ужасената и отчаяна стажант археоложка успява да се свърже с тях. Нейният зов за помощ ги тласва в смъртоносна авантюра — те ще трябва да изпреварят адептите на мистериозния култ в издирването на посланията от най-тачения древноегипетски бог — Озирис. Но дали алчността е истинският мотив на крадците от сектата, или в плановете им се крие нещо много по зловещо…?

„Бърз, страхотно увлекателен и брутален екшън — действието изригва от всяка страница; някой трябва да филмира това!“

Oxford Times

ПРОЛОГ

Гиза, Египет

Засегнатото от ерозията лице на Сфинкса наблюдаваше безстрастно Мейси Шариф, докато тя преминаваше пред огромните му каменни лапи. Тя хвърли само бегъл поглед към древния паметник — за двете седмици, откакто беше тук, Сфинксът и пирамидите зад него се бяха превърнали от величествени чудеса в обикновен фон за работата, която изобщо не отговаряше на очакванията й. През първата седмица беше направила стотици цифрови снимки и видеоклипове, но сега фотоапаратът беше само тежест в джоба на бедрото й, недокоснат от дни.

Как бе възможно от всички места точно Египет да се превърне в такова огромно разочарование? Още от детската си възраст тя бе очарована от разказите на баба си за родното й място; истории за царе и царици, за добро и зло в една страна на чудеса, по-хубави от която и да е друга вълшебна приказка, защото отгоре на всичко бяха истина. Това беше екзотичен, романтичен свят, толкова различен от охолния Кий Бискейн в Маями, колкото Мейси дори не можеше да си представи, и още като дете тя беше решила, че някой ден ще го опознае лично.

Но реалността не беше оправдала мечтите й.

Мейси спря, за да провери навесите покрай дясната лапа на Сфинкса. Все още нямаше и следа от Бъркли.

Хвърли поглед към часовника си: наближаваше осем и петнайсет вечерта. Всекидневната видеоконференция на началника на експедицията с Агенцията за световно наследство в Ню Йорк трябваше да започне тогава, което й даваше по-малко време, отколкото се беше надявала, за да го хване. В осем и трийсет щеше да започне всекидневното шоу със звук и светлина — ярко представление с осветяване на пирамидите и Сфинкса. Бъркли и основните членове на археологическия екип винаги си тръгваха скоро след издрънчаването на първите акорди от високоговорителите, като оставяха на младшите членове и местните наемни работници тежката работа по обезопасяването и почистването на разкопките.

Мейси дори не беше сигурна дали Бъркли я смята за младши член на екипа, или за обикновен работник. Е, добре, тя имаше да учи още две години, преди да получи научната си степен, и може би оценките й не я поставяха точно на първо място в курса, но тя все пак беше археолог. Това сигурно й даваше правото да върши нещо повече от правенето на кафе и пренасянето на натрошени камъни?

Тя закрачи отново, отразената от неравното лице на Сфинкса светлина оцветяваше в оранжево бледомаслинената й кожа. Макар презимето й да бе египетско, външността й издаваше кубинския й произход по майчина линия. Тя се спря да оправи вързаната си на конска опашка коса, после чу звука от приглушени гласове и бързо заобиколи гигантската лапа, за да види дали екипът на шефа й не се появява откъм разкопките. От пръв поглед беше решила, че доктор Лоугън Бъркли е привлекателен по един академичен начин. В средата на трийсетте, със спускащи се върху челото му кестеняви коси, изтънчени черти… Но тогава той беше отворил уста и се беше проявил като арогантен задник.

Това определение подхождаше не по-малко на двамата мъже, които бяха с него. Телевизионният продуцент Пол Метц беше нисък, пълен и брадат, с телосложение на буре и с похотлив поглед, който Мейси често улавяше върху себе си. Тя харесваше мъжкото внимание, разбира се… но не от страна на всички мъже.

Другият мъж беше египтянин. Доктор Яби Хамди беше високопоставен служител от Висшия археологически съвет, държавна агенция, надзираваща всички египетски археологически дейности. Шкембестият, оплешивяващ Хамди технически ръководеше разкопките, но, изглежда, нямаше нищо против да остави Бъркли да върши каквото си иска, повече заинтересуван от проявите си пред телевизионните камери. Мейси не би се изненадала, ако в момента на дълго очакваното разкриване на митичната Зала на летописите пред света, Хамди се изпъчи пред обективите и започне да се хвали с решаващата си роля в откритието.

Това предаване беше настоящата тема на разговор.

— Значи си сто процента сигурен, че ще отвориш вратата в точно определения момент? — попита Метц с тон, който предполагаше, че мисли точно обратното.

— За последен път повтарям: ще отворим входа на купола точно когато казах — изрече Бъркли с нюингландски акцент, а носовият му, надменен глас издаваше възмущение. — Знам какво правя. Това не са първите ми разкопки, както ти е известно.

— Но са първите, които ще завършиш на живо пред петдесет милиона души. И телевизионната компания няма да е доволна, ако в праймтайма им ти два часа се ровиш сред тухлите. Те, а и всички останали, искат да видят нещо грандиозно. Хората обичат тези египетски глупости.

Разкъсван между желанието да защити своето наследство и да остане в добри отношения с продуцента, Хамди избра второто.

— Доктор Бъркли, можете ли да гарантирате, че ще се придържаме към разписанието?

— След осем дни — процеди Бъркли през стиснатите си зъби — ние ще покажем на света нещо по-невероятно дори от Атлантида, не се безпокойте. — Той се обърна към близката преносима кабина със сателитна чиния на покрива й — щаба на екипа. — И като си говорим за графици, време е да си направя резервация.

Може би в момента не беше особено отзивчив, но Мейси трябваше да поеме риска.

— Доктор Бъркли, ще ми отделите ли минутка?

— Само времето, които ще ми трябва да стигна до кабината — отсече той, като я изгледа презрително. — Какво има?

— Отнася се за мен — каза Мейси, като продължи да крачи. — Надявам се, че ще получа възможност да върша повече истинска археологическа работа. Мисля, че съм доказала, че съм подходяща за…

Бъркли се спря и се обърна към младата жена.

— За работата? — изрече той със саркастична въздишка. — Това казва всичко, нали? Мейси, археологията не е работа. Тя е призвание, мания, нещо, което ръководи всичките ти мисли в будно състояние. Ако търсиш просто работа, в „Макдоналдс“ и „Севън — илевън“ винаги има свободни места.

— Нямах това предвид — започна Мейси, изненадана от неговата враждебност.

— Причината, поради която не си включена в главните разкопки — я прекъсна Бъркли, — е точно тази: ти не си включена. Как точно си заслужила мястото си тук? Всички останали младши археолози имат множество разкопки в професионалните си биографии и са се дипломирали с медали. А ти? — Устата му се изкриви презрително. — Само връзки. И не одобрявам оказването на натиск върху мен от неквалифицирани студенти само защото Рене Монтаво дължи услуга на майка ти. Трябва да си адски благодарна, че изобщо си тук. Сега отивай и довърши чистенето. Закъснявам за видеоконференцията с професор Ротшилд.

Той пристъпи в кабината и хлопна вратата.

Мейси гледа известно време подир него шокирана, после се обърна и видя, че Хамди и Метц са се втренчили в нея. Хамди поглади с неудобство малката си копринена вратовръзка, след което се върна към навеса над главните разкопки, оставяйки я насаме с Метц.

— Искаш промяна в кариерата? — попита той цинично. — Имам телефоните на някои модни агенции.

— Я се разкарай! — Тя се намръщи и се понесе бясна покрай Сфинкса. Пред нея един човек от охраната тръгна нагоре по рампата, излизаща от ямата, в която се намираше Сфинксът. Тъй като искаше да остане сама, Мейси се обърна, влезе в разрушения храм пред статуята и потъна сред сенките между порутените стени.

Тя седна на един каменен блок, опитвайки се да удържи емоциите си под контрол. Беше бясна, но и разтревожена. Египет определено не отговаряше на очакванията й — не толкова чудеса и романтика, колкото тежка работа, смог, стомашни вирусни разстройства, съскащи, щипещи, злобни просяци, досаждащи й по улиците. А сега беше и жестоко оскърбена от шефа си. Задник!

Осветлението се промени, потапяйки Храма на Сфинкса в още по-гъста тъмнина. Представлението със звук и светлина щеше да започне всеки момент; след две седмици тук Мейси на практика беше научила необикновеното зрелище почти наизуст. При нормални обстоятелства тя щеше да събира оборудването на екипа по време на събитието, но тази вечер…

— По дяволите! — промърмори тя, облягайки се назад върху камъка. Нека Бъркли си събира сам глупавите инструменти.

* * *

Шефът на охраната на обекта Сефу Гамал бързо прекоси пътеката между Храма на Сфинкса и по-малките и по-стари развалини от югозападната им страна. На края на пътеката имаше охраняван портал. От 2008 година някога откритата равнина на платото Гиза беше оградена от дълга повече от двайсет километра висока стена от стомана и бодлива тел, отчасти за да се ограничи броят на амбулантните продавачи на дрънкулки и на дебнещите посетители, притежатели на камили, а отчасти и от съображения за сигурност — Египет не желаеше да се повтори избиването на туристи в Луксор през 1997 година. Сега платото се наблюдаваше от хиляди охранителни камери и от туристическата полиция, и всички посетители се проверяваха с детектори за метал.

Но във вътрешността имаше и други препятствия, които служеха не за да предпазват туристите от терористи, а за да предпазват египетските съкровища от туристите. Достъпът до вътрешността на пирамидите беше ограничен до минимално количество посетители дневно, а самият Сфинкс бе почти напълно затворен за посещения — и при протичащите разкопки районът беше охраняван още по-зорко от обикновено. Изсечената в пясъчника яма, в която се намираше Сфинксът, граничеше на изток с храма, на запад и юг с отвесни скали, а на север — със съвременна каменна стена, поддържаща пътя през равнината. Достъп до мястото имаха само хора с пропуски.

Но тази вечер щеше да е изключение.

Гамал достигна портала и зачака да започне светлинно-звуковото шоу. Няколкостотин туристи седяха на редици столове зад Храма на Сфинкса, за да гледат спектакъла. Той предпочиташе срещата да се осъществи много по-късно, след приключване на демонстрациите, и след като туристите и АСН екипът си тръгнат, но човекът, когото очакваше, беше нетърпелив… и раздразнителен.

Появи се светлина от приближаващи се фарове — джип мерцедес. Това сигурно беше посетителят му — заради издигането на оградата трафикът през района беше ограничен. Първият човек, който излезе от колата, беше непознат — дългокрак, дългокос мъж от бялата раса със сако от нещо, подобно на змийска кожа; дългата рехава козя брадичка донякъде смекчаваше грубите черти на лицето му. Той обиколи колата, за да отвори вратата на спътника си, който, също като Гамал, беше египтянин.

Гамал пристъпи през портала, за да го поздрави.

— Господин Шабан — каза той, — голяма чест е за мен да ви видя отново.

Себак Шабан нямаше време за любезности.

— Разкопките изостават от графика.

— Доктор Бъркли каза…

— Не тези разкопки…

Гамал успя да скрие притеснението си, когато Шабан се обърна право към него и го погледна. Стар белег от изгаряне минаваше през дясната му буза — от онова, което беше останало от ухото му, до горната му устна, кожата беше грапава и леко лъщяща. Белегът беше издърпал надолу външното крайче на долния му клепач, разкривайки розовата тъкан отвътре. При предишните им срещи шефът на охраната се беше убедил, че Шабан много добре съзнава какъв е психологическият ефект от белега му върху околните, и ги удостояваше с неповредената, сравнително представителна лява част на лицето си, докато не решеше да изрази неодобрението си нагледно, чрез завъртане на главата си.

— Има леко закъснение. Много леко — каза той. — Част от тавана се срути. Вече го укрепихме.

— Покажи ми — нареди Шабан, пристъпвайки към портала.

— Разбира се. Елате с мен. — Гамал хвърли бърз поглед към другия мъж, който ги последва.

— Моят бодигард — каза Шабан. — И приятел. Господин Кротал.

— Кротал? — повтори Гамал несигурно.

— Боби Кротала — каза бодигардът. Произношението му беше по американски провлачено. — Това е индианско име, на чероките. Някакъв проблем?

— Не, изобщо — отговори Джамал, като си мислеше, че човекът прилича повече на каубой, отколкото на индианец. Поведе ги по алеята. — Оттук, моля.

* * *

Смешният, предвзет ликторски текст, съпровождащ светлинно-звуковото шоу, леко беше повдигнал настроението на Мейси, когато тя, подала глава над северната стена на храма, забеляза Гамал от укритието си в сенките.

С него имаше още двама души; единият беше грозноват тип с мазна коса с прическа в стил осемдесетте години и сако от змийска кожа, а другият й бе познат. Господин Шарман, Шабан или нещо подобно? Тя беше виждала мъжа с обезобразеното лице за кратко в началото на разкопките — той беше свързан с религиозната организация, финансираща ги съвместно с АСН. Вероятно беше тук, за да се срещне с Бъркли.

Тримата стигнаха до ъгъла на по-малкия храм, където Гамал спря и погледна към Сфинкса — почти крадешком, както се стори на Мейси. Студеният поглед на мъжа със сакото от змийска кожа се плъзна през нея, докато той оглеждаше местността, после неочаквано се върна обратно. Тя неволно потрепери. Нямаше представа защо — тя имаше право да бъде на това място и не беше направила нищо нередно — но докато рационалната част на съзнанието й казваше на останалата част от тялото й да се отпусне, той отново отмести погледа си.

За изненада на Мейси, преди да се спусне по рампата към Сфинкса, Гамал прескочи пролуката между нея и по-горното ниво от съоръжението на Сфинкса, и изчезна от погледа й. Останалите мъже го последваха.

Странно. Горният храм беше с повече от хиляда години по-млад от по-големия си съсед, рожба на Новото царство от 1400 година преди новата ера, и макар че беше в относително по-добро състояние от Храма на Сфинкса, бе много по-маловажен в историческо отношение. Защо Гамал ще му прави тайно посещение? При това по тъмно?

Тя видя върховете на главите на мъжете, докато те крачеха към вътрешността на храма и продължиха отвъд него. Сега тя вече беше наистина заинтригувана. Там нямаше нищо. Къде отиваха те?

Мейси се измъкна от храма и проследи с очи как тримата мъже заобикалят руините по-горе. Някакъв детински детективски инстинкт я подтикна да се опита да разбере какво правят, но тя му се съпротивляваше — докато откъм Сфинкса не долетя вик. Бъркли крещеше на един египетски лаборант, който беше изпуснал някакъв сандък.

Да ги вземат мътните, помисли си тя. След като Бъркли продължаваше да се държи като задник, тя не искаше да е близо около него. Вместо това се изкачи по рампата и скочи в горния храм.

Над нея проблеснаха зелените линии на лазерни лъчи, проектиращи йероглифи върху пирамидите, докато говорителят пееше възхвали за Озирис, безсмъртния цар бог от египетската митология.

— Да, да, това вече съм го чувала — прошепна Мейси, докато надзърташе покрай стената на храма.

Част от северния край на платото беше преградена от оранжева пластмасова мрежа — там, където се извършваха ремонти по високата стена. Сред купчините тухли и камари натрошен камък се виждаха две малки кабини и наподобяващо палатка съоръжение. Това беше толкова обичайна гледка, че Мейси досега не й беше обръщала никакво внимание. Не изглеждаше някой да върши каквато и да било работа там.

В момента обаче там имаше някой. Подобно на мъжете при портала, други охранители патрулираха из района, за да са сигурни, че никой турист няма да се доближи до Сфинкса. Обаче мъжът, който очакваше Гамал и останалите, не беше патрулиращ. Той охраняваше строителната зона.

Осветлението се промени, още повече лазерни и прожекторни лъчи прорязаха черното небе. Охранителят наблюдаваше монитора и се извърна, когато посетителите се приближиха. Размениха няколко кратки думи и той ги пусна да минат през мрежата.

Гамал достигна палатката и издърпа настрани платнището на входа, разкривайки светлините във вътрешността. Другите двама се промушиха вътре и след нов потаен поглед назад Гамал ги последва. Мейси отскочи зад стената на храма, чудейки се дали я е видял, преди да съобрази колко глупава е тази мисъл. И да я е видял, какво от това?

Тя отново надзърна навън. Охранителят се разхождаше по периметъра на мрежата и изглеждаше отегчен. В процепите покрай платнището на входа на палатката се забелязаха движения.

Изведнъж те престанаха.

Мейси продължи да гледа, но те не се възобновиха. Какво правеха хората вътре? Освен ако тримата не се бяха струпали един върху друг в единия край, палатката не беше достатъчно голяма, за да не се виждат. Тя изглеждаше празна, но Мейси не разбираше как е възможно това. Точно зад палатката беше високата стена.

Обаче тя забеляза нещо друго — тънко стълбче дим. Не, не дим — пари, издигащи се от края на един маркуч. Но там не се виждаше никакъв генератор.

В такъв случай откъде идваха парите?

Вече доста заинтригувана, тя заобиколи ъгъла, придържайки се ниско зад купчина пръст. Но бързо осъзна, че потайността й е безсмислена; за да достигне до строителната площадка, трябваше да прекоси голямо открито пространство, и освен ако охранителят не беше сляп, нямаше как да не я види.

Но след няколко мига можеше и да ослепее…

Тя знаеше какво следва в светлинно-звуковото шоу, тъй като го чуваше всяка вечер. Говорителят щеше да започне разказа си за Хуфу, строителя на Великата пирамида — и светлините за малко щяха да спрат, преди да осветят монумента на Хуфу в целия му блясък.

Мейси затвори очи, изчака.

Светлините изгаснаха.

Тя отвори очи отново и хукна към палатката. Само секунди преди Великата пирамида да светне като фар…

От колоните прогърмя драматична музика, Великата пирамида блесна на северозапад. Мейси достигна дупката в мрежата и се скри зад една от купчината тухли. Огледа се и видя как охранителят зяпа обляното в светлина съоръжение.

Тя си пое дъх, развълнувана за пръв път след пристигането си в Египет. Това беше истинска тръпка, това беше забавно!

Обзета от нервен кикот, тя погледна към палатката. От толкова близо вече можеше да чуе пухтенето на генератора — но това беше само слабо, странно ехо. Тя провери отново дали охранителят не гледа към нея, и пристъпи към палатката.

Вътре нямаше никой.

— Какво става, по дяволите? — запита се Мейси на глас, докато се вмъкваше вътре. Единият край беше зает от импровизирана кабина от талашит. Тъй като тя беше широка малко повече от метър, Мейси се съмняваше, че Гамал и останалите се крият в нея.

Но интересът й към кабината изчезна бързо, когато видя какво има в другия край на палатката.

Върху дървена маса беше разстлан план на съоръжение. Мейси разпозна в горната му част комплекса на Сфинкса. Но това, което привлече вниманието й, не беше върху масата, а над нея, закачено за платнището. Големи цветни снимки, увеличения на древни свитъци папируси. Същите свитъци, които я бяха довели тук.

Залата на летописите, хранилището на древните египетски знания, намираща се под Сфинкса и превъзхождана само от Александрийската библиотека, дълго време беше смятана само за мит. Но частно финансирани археологически разкопки в Гиза бяха открили папируси, които описваха не само самата Зала, но също така и как да се стигне до нея — през коридор, който някога се е спускал между лапите на Сфинкса. Когато беше научно потвърдено, че страниците са на повече от четири хиляди години, Залата изведнъж стана една от най-горещите теми в археологията и египетското правителство разреши на Агенцията за световно наследство да проведе разкопки, които да проверят дали казаното в Свитъците е истина.

Проблемът беше, че както Мейси добре знаеше, на АСН бяха предадени три свитъка.

Обаче тук имаше четири.

Тя се приближи, безшумно изговаряйки думите, докато превеждаше текста. Беше научила древния език от баба си, заедно с египетската история и митология, и в края на краищата нейното хоби й беше повлияло при избора на научна кариера. Новият свитък даваше повече информация за Залата на летописите, отколкото АСН беше видяла: не само за местоположението, но и за съдържанието й. Пишеше нещо за зала с карта, зодиак, който разкрива местоположението на…

— Пирамидата на Озирис? — прошепна Мейси невярващо. Това беше още един от митовете на баба й. Озирис беше легенда, предхождаща дори Първата династия от преди почти пет хиляди години, и никъде не се говореше, че и той е имал голяма гробница, подобно на фараоните.

Но папирусът твърдеше точно обратното. Пирамидата на Озирис, гробницата на царя бог. Нямаше и намек, че става въпрос за мит; текстът изглеждаше като истинско описание на Залата на летописите.

— Виж ти! — възкликна тя, когато осъзна какво означава това. Ако Пирамидата на Озирис беше истинска, същото се отнасяше и за човека, погребан вътре. Не легендарен бог, а владетел от плът и кръв, до момента изгубен във времето. Ако тази гробница можеше да се намери, това щеше да е едно от най-великите открития в историята…

Тя погледна плановете на масата. Местоположението на входния тунел към Залата на летописите от изток към запад и разкопките на АСН бяха ясно отбелязани, както и друг, по-дълъг тунел откъм север.

Той пресичаше отдолу съвременния път и водеше — тя осъзна това — право до палатката, в която се намираше в момента.

Мейси се обърна към дървената кабина. Панелът пред нея беше закрепен за панти и в него имаше грубо изрязана дупка, служеща за ръкохватка. Тя пъхна ръка в дупката и разтвори панела.

Сега вече знаеше къде са изчезнали тримата мъже. Надолу. Подвижна стълбичка се спускаше в шахта; дъното й на повече от шест метра надолу беше слабо осветено. Маркучът, изхвърлящ изпаренията от генератора, се издигаше по единия ръб на шахтата, машината сега се чуваше ясно.

Както и някакви гласове.

Те се приближаваха.

Възбудата напусна Мейси, заменена от страх. Някой извършваше свои собствени тайни разкопки, опитвайки се да изпревари АСН в намирането на Залата на летописите. Опитвайки се да намери Пирамидата на Озирис за себе си.

Което означаваше, че ако я хванат тук… тя беше в опасност.

Какво можеше да направи? Да каже на някого — на Бъркли или на Хамди? Но Гамал явно беше замесен и те щяха да повярват на него, а не на нея. Нуждаеше се от доказателство…

Тежестта в джоба на бедрото й. Фотоапаратът.

Тя го измъкна и го включи. Очакването обективът да се разгъне и екранът да светне никога не й беше изглеждало толкова продължително.

Откъм шахтата се чу тракане. Някой се изкачваше по стълбата.

Със свито гърло от нарастващата паника, Мейси снима четирите папируси, после наведе апарата, за да снима плановете. Щрак…

— Какво е това, по дяволите? — Викът идваше отдолу, акцентът беше американски. Типът със сакото от змийска кожа. Беше видял светкавицата.

Още един вик. Охранителят отвън. Мейси чу как стъпките му се приближават към палатката. Тракането от подвижната стълба беше по-силно, по-бързо, сякаш мъжът се беше забързал.

Тя побягна.

Охранителят дръпна платнището на входа на палатката — точно в момента, в който Мейси профуча оттам, като го блъсна встрани и спринтира към храма. Премина през пластмасовата мрежа, преди той да е успял да си възвърне равновесието.

— Хей! — извика тя, надявайки се някой от разкопките на АСН да я чуе, но гласът й беше заглушен от говорителя на шоуто. Отзад Шабан крещеше заповеди да я хванат.

Ужасът й придаде сили. Тя заобиколи руините; мрачният лабиринт на Храма на Сфинкса се простираше по-долу, злокобно просветващ в червено и зелено. Някой стоеше на алеята…

— Доктор Хамди! — изкрещя Мейси. — Доктор Хамди, помощ!

Хамди се спря объркан, през това време тя прескочи пролуката и се приземи пред него.

— Какво става, госпожице… Мейси, нали?

— Там — изпъшка тя. — Те копаят, опитват се да ограбят Залата на летописите!

— Какво? Какви ги говорите?

Мейси погледна назад, където охранителят тъкмо заобикаляше горния храм и се спря несигурно, когато забеляза Хамди.

— Онзи тип с белега, Шабан, това е негова работа! Той има четвърти свитък — снимах го! — Тя натисна бутона, за да му покаже изображението. — Вижте!

Объркването върху лицето на Хамди се смени със смайване.

— Разбирам. Елате с мен. — Той я докосна по ръката…

И я стисна, болезнено силно.

— Хей, какво… — Мейси се опита да се отскубне. Той я стисна още по-силно. — Пуснете ме!

Той не обърна внимание на виковете й. Типът със сакото от змийска кожа се появи в полезрението им.

— Дръж я там! — извика той.

Хамди дръпна Мейси към пролуката. Тя се опита да го удари по лицето, но той отби ударите й със свободната си ръка. Охранителят тичаше към тях…

Тя изщрака с фотоапарата в лицето на Хамди. Той трепна, заслепен от светкавицата — и Мейси заби острия ръб на апарата в основата на носа му. Последва още един удар в челото му — и тя се изтръгна от здравата хватка.

Охранителят прескочи пролуката, блокирайки пътя й към Сфинкса. Вместо това тя побягна по алеята — и видя как двамата охранители на портала на комплекса се втурват към нея.

Те всички бяха замесени!

Тя промени посоката си, като скочи към северната стена на Храма на Сфинкса и побягна покрай нея. Усещаше неравността на древните, засегнати от ерозията камъни под краката си.

— След нея! — извика американецът. Първият охранител я последва край стената. Двамата отпред също промениха посоките си на движение с намерението да прескочат рова, отделящ храма от горното ниво на комплекса, и да я хванат.

Стената беше висока близо четири метра, твърде много, за да скочи долу…

Вместо това тя се спусна от наклонената стена под ъгъл — колкото да докосне върха на разрушения каменен стълб метър и половина по-долу, после скочи и потъна в мрака от отвъдната страна. Болката експлодира и в двата й крака при сблъсъка им с почвата. Тя падна, от джоба й се изсипаха телефонът и някакви дребни монети и се изтъркаляха надалеч.

Охранителят скочи върху стената подир нея…

Осветлението се промени, червените лъчи от прожекторите внезапно изчезнаха. Протегнатият крак на мъжа не улучи горната част на стълба. Другият му пищял се удари в каменния ръб и тялото му с въртене полетя надолу, стоварвайки се тежко върху твърдата земя. Той извика и хвана наранения си крак.

Мейси не се чувстваше много по-добре; задъхана от болка, тя се изправи с усилие. Не беше далеч от пасажа, водещ към един от входовете на храма. С пулсиращи от болка глезени тя закуцука към дълбокия мрак отвъд високата източна стена.

Зави зад първия ъгъл и погледна назад. При северната стена имаше охранител, но вниманието му бе насочено към ранения му колега. Не я видя. Тя мина втория завой…

И се блъсна в метална решетка.

По дяволите! Мейси знаеше, че тук има бариера, която да не допуска туристите в храма, но тя беше по-висока, отколкото бе очаквала, твърде висока, за да бъде прескочена. Зад нея се виждаше насядалата публика, но те гледаха към ярко осветения Сфинкс, а не към руините пред него, и не можеха да чуят никакви викове за помощ заради предвзетото кресчендо на записа.

Но Мейси можеше да чуе другите викове. Преследвачите й бяха в храма.

И тя беше в капан.

Виковете се приближаваха.

Вътрешната стена срещу решетката беше някак по-ниска от останалите — и на светлината, струяща между прътите, Мейси успя да забележи опори, на които да стъпи. Изкачи се. Часовете, прекарани в гимнастическата зала за тренировки на мажоретките, сега вече не й се струваха само неприятно задължение.

Тя надзърна над ръба на стената, за да види типа със сакото от змийска кожа само на около четири метра разстояние от другата стена, и един човек, пресичащ долното ниво на храма. Още един навлизаше на бегом в коридора.

Тя беше в капан…

Издърпа се нагоре и легна върху стената, задържайки дъха си, с разтуптяно сърце. Тичащият мъж заобиколи зад ъгъла, достигна решетката, погледна през нея. Никой не бягаше от храма, само туристите зяпаха представлението.

— Някой вижда ли я? — извика американецът, като осветяваше с малко, но мощно фенерче пространството между порутените колони. Всички викове, които му отговориха, бяха отрицателни.

Хамди и Шабан забързаха към него.

— Не може да е излязла — каза Хамди, уловил се за носа с едната си ръка. — Всички входове от тази страна са блокирани.

— Коя беше тази? — попита Шабан ядосано.

— Една от екипа на АСН. Мейси Шариф. Тя е само студентка.

— Студентка или не, може да съсипе целия ни план, ако се измъкне оттук — каза Шабан.

— Трябва да я намерим — добави американецът. — И то бързо.

— Какво смятате да правите с нея, господин Кротал? — попита Хамди.

— Ти к’во мислиш?

Последва металически звук, който накара кръвта на Мейси да се смрази. Вдигането на ударника на пистолет.

— Смятате да… — Хамди млъкна, шокиран.

— Нямам намерение да прекарам следващите десет години в египетски затвор заради някаква си шибана студентка.

— Доктор Хамди — каза Шабан, — ако тя се измъкне, вие и Гамал ще трябва да се оправяте с Бъркли. Боби, трябва да изпратим хора да наблюдават хотела й, летището, всеки, към когото би могла да се обърне за помощ. Американка ли е?

Хамди кимна.

— Използвайте контактите ни там, за да откриете къде живее… както и къде живее семейството й. Изпратете хора да наблюдават къщите им, да записват телефоните им. Трябва да й затворим устата.

— Разчитайте на това — каза Кротала. Второ изщракване — втори пистолет.

Мейси се разтрепери, почувства ужасно гадене. Смятаха да я убият! Всички инстинкти й подсказваха да побегне, но тя не смееше дори да се помръдне.

Един от охранителите извика от южния край на храма, докладвайки, че останалите входни коридори са празни. Кротала прекара лъча на фенерчето си през двора.

— А онези камъни там, до стената? Може ли да се е изкачила по тях?

Той тръгна нататък, токовете на каубойските му ботуши затропаха върху каменните плочи.

— Иди с него — каза Шабан. За момент Мейси си помисли, че говори на Хамди, преди да осъзнае, че се обръща към един от охранителите.

Онзи, който беше дотичал в коридора подир нея.

Нямаше никой между нея и източната стена…

Адреналинът надделя над страха й. Тя се надигна и побягна по стената, след което скочи на по-горното ниво.

— Хей!

Кротала я беше видял.

Мейси ахна ужасено, очаквайки пистолетен изстрел — но такъв не последва. Шоуто беше свършило, стотици хора биха чули изстрела. Тя се качи на следващия каменен блок и се озова върху ръба на източната стена. Земята беше на повече от шест метра надолу.

Кротала изпълзя като гущер по стената, над която тя се криеше. Охранителят побягна назад по коридора. Мейси се обърна, наведе се и се спусна. С пръсти, вкопчени в корозиралия камък, тя се плъзна надолу, драскайки с върховете на обувките по стената.

Трябваше да се пусне…

Отново я прониза болка, когато се удари в земята и падна по гръб, но беше твърде уплашена, за да позволи това да я спре. Претърколи се и побягна през прашното пространство. Публиката се пръсна, хората се понесоха към най-близкия изход във външната ограда.

Зад нея охранителят се катереше по металната решетка, а Кротала беше достигнал най-високата част на стената и я търсеше с поглед, намери я, но я изгуби пак, когато тя се вряза в тълпата. Някой извика възмутено, но Мейси не му обърна внимание, а се приведе и започна да се придвижва в тълпата туристи. Ако успееше да достигне изхода, градската зона на Кайро беше само на няколкостотин метра зад оградата…

Охранителят беше прескочил решетката. Кротала се приземи до него. Още хора тичаха по алеята над храма. Мейси ускори ход, разблъсквайки тълпата в отчаяния си стремеж да се добере до изхода. На портала стояха двама мъже с белите униформи на туристическа полиция, но явно още не бяха уведомени за преследването. Хайде, движение…

Кротала и охранителят се затичаха. Охранителят изкрещя на полицая и онзи се огледа. Някои от туристите направиха същото, спирайки, за да видят причината за суматохата.

Пролуката се разшири. Мейси се възползва и премина през портала, преди някой от полицаите да успее да реагира. В момента, в който единият от тях тръгна след нея, тя вече беше изминала половината разстояние до тъмната алея между най-близките постройки. Тя тичаше сред сенките. Достигна до кръстопът и пое надясно, във вътрешността на лабиринта. Зад гърба й отекваше тракането на стъпки. Наляво, отново надясно. Дано да не е глуха уличка, дано да не е…

Ниска, тясна пролука в една от стените точно преди пресечката. Ръководена от някакъв див инстинкт, Мейси се промуши през нея. Озова се в малък двор зад някаква къща, слабо осветен от прозореца горе. Единственият друг изход беше вратата на самата къща.

Тя се притисна към стената с разширени от страх очи, докато стъпките се приближаваха — после отминаха, забавяйки се на пресечката. Дотичаха още мъже. Трак-трак. Кротала. Тя сдържа дъха си. Ако някой от тях забележеше пролуката…

Но преследвачите й продължиха нататък, разделяйки се при всяка от алеите. Шумът от стъпките им бързо заглъхна в нощта.

Мейси се свлече, дишайки тежко.

* * *

Тя остана в двора почти двайсет минути, за да е сигурна, че никой няма да е наблизо, когато изпълзи от дупката си. Алеята беше празна, безмълвна. Мейси се ориентира за местоположението си и навлезе във вътрешността на квартала.

След десетина тревожни минути достигна до малък площад. От едно кафене в далечния край се чуваше приглушена музика, но тя се интересуваше само от очуканата жълта кутия на уличния телефон наблизо. Огледа внимателно улицата, претършува джобовете си за останали дребни монети, после се обади.

— Мейси? Ти ли си? — Бъркли звучеше дори по-ядосано от преди.

— Да — отвърна тя тихо. — Те смятат да ограбят Залата на летописите! Има друг тунел, копаят…

Той изобщо не я изслуша.

— Мейси, върни се тук и се предай на полицията веднага.

— Какво искате да кажете с това да се предам? Аз не съм…

— Доктор Хамди е съгласен да не повдига обвинение за нападение, но само ако се предадеш и върнеш парчето, което си задигнала.

— Какво парче? — възрази Мейси объркано. — Не съм задигала нищо!

— Мейси, доктор Хамди и господин Гамал са те видели да отчупваш парче от Сфинкса! Имаш ли представа колко сериозно е това? Осъждат хора на десет години затвор за много по-маловажни неща! Когато си избягала, само си влошила нещата, но ако се върнеш веднага, ще направя каквото мога да успокоя властите…

— Чуйте ме! — извика тя. — Хамди е забъркан в това, както и Гамал! Идете и погледнете сам, там има…

— Мейси! — изрева Бъркли. — Върни се при разкопките веднага и се предай! Ако не го направиш, не мога да ти помогна с нищо. Просто…

Мейси прекъсна връзката, страхът и паниката се върнаха при нея с пълна сила. Какво да направи, по дяволите? Шабан беше изпратил хора да наблюдават хотела. Тя не можеше дори да събере вещите си. Всичко, което имаше, бяха дрехите, с които бе облечена и съдържанието на джобовете й.

Което не беше много. Фотоапаратът, тънка пачка египетски банкноти и стотина щатски долара. Поне паспортът и кредитните й карти бяха още в нея — нямаше начин да го остави без надзор в хотелската си стая.

Тя претегли възможностите пред себе си. И да се предадеше, и да я хванеше полицията, Хамди несъмнено щеше да свидетелства срещу нея. А ако хората на Шабан я хванеха…

Тази мисъл накара сърцето й да се разтупти отново. Искаха я мъртва, и дори и да напуснеше Египет, щяха да я чакат вкъщи, да наблюдават родителите й. Тя не можеше да рискува да ги забърка.

Значи такъв беше планът на Шабан. Ако той успееше, както планираше, да разграби Залата на летописите преди АСН да я отвори, никой нямаше да узнае, че са го направили, защото Бъркли щеше да бъде видян от милиони хора да влиза в камерата на хиляди години. Тя трябваше да предупреди някого. И щом Бъркли не искаше да я изслуша, тя трябваше да намери някой друг — някой, който беше по-вероятно да й повярва и да убеди останалите да предприемат някакви действия.

Мейси се отдалечи от телефона, несъзнателно поглаждайки вързаната си на конска опашка коса… и това й подсказа една идея.

Тя отново бръкна в джоба си. Освен паспорта й там имаше и нещо друго: сгънати страници от списание. Когато ги разтвори, оттам й се усмихна привлекателна жена с червеникава коса, вързана на опашка по същия начин като тази на Мейси.

Доктор Нина Уайлд. Откривателката на Атлантида и на много други неща. Вдъхновението на Мейси, жената, която й беше вдъхнала решителност да дойде тук.

И чиито твърдения бяха невероятни… преди истинността им да бъде доказана по впечатляващ начин.

Тя разгледа снимката. Поемаше голям риск — Нина Уайлд вече не беше в АСН след някакъв спор миналата година. Мейси беше разочарована, че не бе имала шанса да се срещне с нея. Но Нина със сигурност все още имаше достатъчно влияние, за да й помогне…

Ако Мейси успееше да се добере до нея. Доколкото знаеше, доктор Уайлд беше в Ню Йорк. А Мейси все още беше на по-малко от двеста метра от Сфинкса.

Всяко нещо с времето си, реши тя и се насочи към централно Кайро.

1.

Ню Йорк

Три дни по-късно

Нина Уайлд се опитваше да се събуди. Бореше се едновременно със завивката и с остатъците от алкохолно опиянение, за да се надигне и да погледне часовника на нощното шкафче. Отдавна беше минало десет часа.

— По дяволите — промърмори тя, готова да се наругае за успиването… но си спомни, че няма причина да става от леглото.

Придърпа завивката с надеждата, че ще успее отново да заспи, но дори краткото зърване на малката грозна стая беше достатъчно, за да предизвика прилив на желание да се махне оттам. Не че останалата част от апартамента беше кой знае какво, но поне беше сравнително по-приемлива.

Облече си едно потниче и къси шорти, прокара пръсти през рошавата си коса и тръгна към съседната стая.

— Еди? — извика тя, прозявайки се. — Тук ли си?

Никакъв отговор. Съпругът й беше излязъл, но беше оставил бележка на малкия барплот, който разделяше кухнята от тясната дневна. Както обикновено, изказът му беше ясен и стегнат по военному.

На работа съм. Ще звънна после. Може да закъснея.

Целувки, Еди

П.П. Купи мляко.

— Страхотно — въздъхна тя и взе малката купчинка писма до бележката. Извлечения за кредитни карти, най-вероятно огромни. Още извлечения, сигурно още по-огромни. Боклуци, боклуци…

В ъгъла на последния плик беше отпечатано име на университет.

Развълнувана, Нина побърза да разкъса плика. Може би това беше начинът да се измъкнат от мизерния им живот през последните няколко месеца…

Не беше. Достатъчно й беше да види първите думи „Съжаляваме, но…“, за да разбере, че е отхвърлена за пореден път. Щом веднъж заклеймяха някого като ексцентрик, той си носеше клеймото цял живот — дори през цялото време да е бил прав.

Нина остави писмото на масата, тръшна се на скърцащия диван и отново въздъхна. Клеветническата кампания, подета от могъщия й враг, не само я беше лишила от работа, но беше станала причина всички да я смятат за луда, като онези, които твърдяха, че са намерили Ноевия ковчег, Елдорадо или Йети. Някогашните й невероятни открития — Атлантида, гробниците на Херкулес и на крал Артур — изведнъж се оказаха нещо незначително, академичните кръгове се оказаха също толкова късопаметни, както всички останали: какво си открила за нас напоследък?

Така че сега беше безработна, без каквито и да е перспективи… и съвсем скоро щеше да е без никакви пари. Единственото, което имаше, беше Еди.

Което всъщност не беше съвсем вярно, защото работата му непрекъснато го държеше далеч от нея.

В един от съседните апартаменти се разплака бебе, тънките стени почти не го заглушаваха.

— По дяволите — промърмори тя и притисна длани към лицето си.

* * *

Еди Чейс излезе от високата тухлена сграда в Ийст Сайд и огледа улицата в двете посоки, преди да тръгне да слиза по стълбите.

— Видях те — разнесе се женски глас зад гърба му.

Еди се обърна и я погледна.

— Видя кое?

— Теб, как проверяваш дали навън има някой, който може да те разпознае. — Ейми Мартин слезе по стълбите с развяващи се тъмни къдрици и прегърна англичанина през кръста. — Много си съобразителен.

— Не бих искал Нина да разбере точно сега, нали? — каза той на по-младата жена. — Сам ще й кажа, когато моментът е подходящ. Не искам и някой друг да научи.

Ейми се ухили.

— Но пък ти хареса, нали? Не го отричай. — Тя отиде до завоя, оглеждайки се за такси. — Искаш ли утре пак да го направим?

— Да, стига да имам време — отвърна Еди. — Зависи дали Грант Торн ще се нуждае от мен.

Тя отново се ухили и поклати глава.

— Все още не мога да повярвам, че движиш с филмова звезда.

— Не може да се каже, че „движа“ с него. Аз съм му бодигард, а не най-добър приятел. Честно казано той е… един тъпанар.

— Да, ама кара ламборгини, нали? Яко.

— Жалко за колата. Никога не шофира с повече от двайсет километра в час, защото иска всички да го видят, че седи вътре.

— Днес ще го пазиш ли? — Едно такси се появи и Ейми му махна да спре.

— Да, след малко отивам да го взема. Иска да си купи костюм за някакъв благотворителен прием тази вечер, така че ще трябва да го наглеждам. Защото Пето авеню е толкова опасно място.

Таксито спря точно когато телефонът на Еди иззвъня. Той погледна към екрана: Нина.

— Хубаво, върви се забавлявай с холивудските си приятелчета! — каза Ейми, докато се качваше в колата.

— Ще се опитам — отвърна той и се обади по телефона: — Здрасти.

— Здрасти — каза Нина. — Къде си? — През последните месеци беше опознал до болка натежалия й от съня глас, но сега в него се усещаше и меланхолия.

— Ами… с Грант Торн съм, във фитнес салона.

Мълчание.

— Аха. Кога ще се прибереш у дома?

— Ще се видим утре! — извика Ейми, докато таксито се отдалечаваше.

Той й махна раздразнено.

— Няма да е скоро, съжалявам. Ще бъда с него цял ден.

Второ разочаровано „аха“, последвано от:

— Кой беше това?

Той погледна виновно отдалечаващото се такси.

— Една жена в такси.

— Мислех си, че си във фитнес салона.

— Чакам отвън. Какво има?

Тя въздъхна.

— Нищо. Няма значение.

— За мен има. Виж, ще се обадя на Чарли да провери дали не може някой да ме замести.

— Не, всичко… всичко е наред. Все пак парите ни трябват, нали? — Смехът й прозвуча повече отчаяно, отколкото весело.

— Сигурна ли си? Ако искаш, мога…

— Няма нужда, Еди. Няма нужда. — Въобще не звучеше сигурна.

Телефонът му изчурулика, подсказвайки му, че някой друг звъни. Погледна към екрана и видя, че го търси клиентът му.

— Съжалявам, но трябва да вървя. Намери ли бележката за млякото?

— Да, намерих я. Ще се видим като се прибереш. Обичам те.

— И аз те обичам — отвърна той точно когато тя прекъсна разговора. Страхотно. Сега се почувства още по-зле, че я лъже.

Прехвърли на входящото повикване.

— Ало?

— Хей, Чейс-стър! — разнесе се провлаченият глас на Грант Торн. — Къде се губиш, човече? Телефонът ти даваше заето.

— Да, жена ми се обади.

— Старите брачните вериги, а? Шегувам се, приятел. Нямам предвид, че е стара. Хей, какво ще кажеш да ви заведа някой път на вечеря?

— Добре звучи — отвърна уклончиво Еди, убеден, че за времето, докато се видят, тази мисъл ще е излетяла от главата на актьора. — Все още ли искате да ви взема от апартамента ви?

— Да. С една мацка съм, дай ми двайсетина минути да се отърва от нея. Добре де, две мацки са. Нека бъдат трийсет минути. А дали ще може да ми донесеш и един стек портокалов сок? Нещо съм много жаден.

— Аз съм ваш бодигард, а не иконом, господин Торн — напомни му Еди. Работата му беше да пази клиентите си, а това не включваше бърсането на задници, и той се стараеше да им го напомни. — Защо не пратите някоя от мацките да ви вземе?

— Ох, пич! Не искам да ми вършат домакинската работа! Вярно, готини са, но отворя ли веднъж кутията, после няма затваряне, нали? Виж какво, в портфейла си имам петстотин долара. Твои са, ако ми донесеш едно стекче портокалов сок. Като бонус. Става ли?

— Ще видя какво мога да направя — отвърна Еди и прекъсна разговора. За разлика от вечерята, той нямаше да пропусне да напомни на Грант за тази оферта.

* * *

Нина седеше навъсено до кухненската маса, сложила пред себе си чаша черно кафе. Лаптопът й беше отворен в очакване, но тя дори не беше проверила пощата си.

Отпи предпазливо от чашата. Без мляко кафето беше твърде горещо, за да го пие веднага; вече беше поизстинало, но пък беше твърде горчиво. Тя изкриви лице, питайки се дали ще събере сили да отиде до магазина за мляко. Колкото повече го обмисляше, толкова по-малко вероятно й се струваше.

Телефонът й иззвъня и я стресна. Тя го вдигна.

— Ало?

— Здравей, Нина. — Познат глас — професор Роджър Хогарт, колега от университета. През последния месец се бяха чували няколко пъти, но най-вече бяха поддържали връзка чрез имейли.

— Роджър, здравей! Какво мога да направя за теб?

— Работата винаги на първо място, а? — рече укорително той. — Ще поговорим за това след малко. Как си иначе?

— Ами… добре съм — отвърна тя равнодушно.

— Как е новият апартамент? Харесва ли ти повече от преди?

— Най-добре да не казвам нищо.

Той се изкикоти.

— Разбирам. Не се тревожи, нещата ще се оправят, сигурен съм. Сигурно точно когато най-малко го очакваш. Та като говорим за неочакваното… първо, помниш ли, че се опитвах да се свържа с Морийн, за да се оплача от онази смехотворна атракция, която прави край Сфинкса?

— Да — отвърна Нина, усещайки прилив на гняв при споменаването на името. Тя имаше много причини да не харесва професор Морийн Ротшилд още преди жената да се беше превърнала в един от основните архитекти на нейното изпадане в немилост.

— Е, тя най-накрая се съгласи да се види с мен. Утре, всъщност.

— Така ли? Страхотно.

— Доста време ми трябваше да я убеждавам, както можеш да се досетиш. Но за лош късмет, второто неочаквано нещо е… аз не мога да отида.

— Защо?

— Подхлъзнах се на стълбите и сега седя тук с крак, гипсиран догоре като мумия.

— Добре ли си? — попита загрижено тя.

— Само изкълчване, слава богу. Рисковете за напредналата възраст са направо смехотворни — като млад съм скачал овчарски и висок скок, без дори да си навехна пръста. А сега паднах от петнайсет сантиметра и съм извън строя за цяла седмица! — Той изсумтя.

— И какво ще правиш с Морийн?

— Затова се обаждам. Надявах се ти да отидеш вместо мен.

— Сериозно ли? — възкликна изненадано Нина. — Та нали тя ме уволни!

— Добре де, ще бъде малко… неловко. Но онова, което прави тази жена, е подигравка с археологията. Като че ли всеки път, когато включа телевизора, виждам поредната реклама на този цирк.

— Да, виждала съм ги — промърмори Нина. Рекламите за откриването на Залата на летописите се появяваха навсякъде през последните две седмици, вбесявайки я все повече.

— Това е безсрамна комерсиализация, не наука. И ако се окаже, че вътре няма нищо, цялата археология ще стане обект на подигравки. Едва ли нещо ще се промени, но смятам, че поне някой трябва да каже тези неща на Морийн.

— И искаш аз да го направя? Съжалявам, Роджър. Морийн Ротшилд е сред хората, които най-малко желая да виждам.

— Разбирам — промърмори Хогарт след кратка пауза. — Предположих, че няма да приемеш, но все пак реших да опитам. Някой с твоята репутация би имал повече шансове да я накара да размисли.

Нина се опита да прикрие горчивината си.

— Точно в този момент репутацията ми не важи пред никого.

— Не се подценявай, Нина. — Този път укорът в гласа му се усети по-ясно. — Един временен неуспех не слага край на кариерата. Самият аз съм преживял няколко.

— Но не и чак толкова мащабни.

— Е, да — въздъхна Хогарт, — остава само да се надяваме, че няма да се превърне в бедствие.

— Да се надяваме. Оправяй се по-бързо, Роджър.

— Благодаря. Освен това съм сигурен, че и при теб нещата ще се оправят скоро.

Тя се сбогува с него, затвори телефона и въздъхна тежко. Кафето отдавна беше изстинало, но сега тя изобщо нямаше желание да излиза от апартамента.

* * *

Верен на думата си, Грант Торн наистина даде на Еди петстотин долара срещу стек портокалов сок. Когато той пристигна в апартамента в Горен Уест Сайд, двете мацки ги нямаше, макар че или едната беше забравила розовите си прашки на дивана в хола, или актьорът имаше фетиш, който предпочиташе да не разкрива пред таблоидите.

Това въобще не интересуваше Еди: неговата задача беше да пази Грант от физически наранявания. След като двамата с Нина бяха уволнени от АСН, той беше започнал да звъни на многобройните си контакти от времето, когато работеше в SAS и от след това, като бодигард на свободна практика, за да си намери нова работа. Нежеланието му да прекарва много време далеч от новата си съпруга ограничаваше възможностите му, но накрая един негов приятел го свърза с някакъв човек на име Чарли Брукс, който ръководеше „частна охранителна агенция“ за богатите и известните в Ню Йорк. Нямаше точно работно време, но получаваше добри пари — достатъчни, за да могат двамата да се издържат.

Макар че трябваше да намалят разходите си.

Еди очакваше, че като се прибере, ще научи кое е поредното нещо, от което ще трябва да се лишат, но засега се беше съсредоточил изцяло върху работата. Грант беше похарчил за един италиански костюм повече пари, отколкото беше месечната заплата на Еди в АСН, а пазарската експедиция едва сега започваше.

— Така, това ще нося довечера на кметското парти — каза актьорът, оглеждайки се в огледалото и оправяйки прическата си, преди да се отправи към изхода. Еди му отвори вратата и се плъзна покрай него, за да огледа Пето авеню за потенциални заплахи. Не ги очакваха никакви пощурели фенове или разлютени филмови критици. — Така, следва значи… при Харман.

— Това не е обичайният ви избор — отбеляза Еди. Макар костюмите на прочутия шивач да бяха също толкова скъпи, те бяха доста по-консервативни.

— Трябва ми нещо официално за утре, пич — обясни Грант. — Не се случва всеки ден да се срещам с религиозни лидери!

Еди повдигна вежда; нищо от онова, което беше виждал, не подсказваше, че подопечният му има нещо общо с религията.

— Не знаех, че папата е в града.

— Не е папата, пич. Нещо по-добро от това! Пристигна моят човек, Озир!

— Кой?

— Халид Озир! Нали се сещаш, Храмът на Озирис?

— За култа ли говорите?

За пръв път, откакто се познаваха, Еди усети обида в гласа на Грант.

— Пич, това не е никакъв култ! Това си е истинска религия, която промени живота ми. Искаш ли да останеш млад завинаги? Те могат да ти помогнат да го постигнеш. — Той посочи загорялото си, скучно красиво лице. — Аз съм на двайсет и девет, нали? Но не съм остарял нито ден, откакто навърших двайсет и седем. Какво по-добро доказателство от това, пич?

— Сигурно сте прав — отвърна Еди със сериозна физиономия. Грант изглеждаше успокоен. — Значи тази… религия. Скъпа е, нали?

— Не, не! Не се занимават с изнудване. Даваш, колкото поискаш. И от теб зависи дали ще си купуваш от техните неща.

— Неща?

— Нали се сещаш, които ти казват как да следваш пътя към вечния живот. Книги, дивидита, диетични добавки, бутилки с истински египетски пясък, онези страхотни малки пирамидки, които изпълват с енергия въздуха в стаята.

— Ясно — рече Еди, убеден в целите на култа.

— Ще се видим утре — имам лична ВИП покана. Не ме предупредиха предварително, но нямам никакво намерение да я пропусна. Да се срещна с Озир е все едно… все едно някой обикновен човек да се срещне с мен. О, боже! Ще бъде толкова яко!

— Като говорим за обикновените хора… — каза Еди като потисна сарказма си, забелязвайки три млади жени, които нададоха въодушевени писъци при вида на кинозвездата. Той застана пред Грант, за да им попречи да се доберат до него.

— Мисля, че ще се справя с това, пич — рече Грант и се ухили. Еди отстъпи настрани, но остана нащрек, докато те се приближаваха. — Здравейте, дами! Как сте?

Едното момиче като че ли се задушаваше, правеше си вятър с малката си чантичка „Гучи“, докато останалите засипваха Грант с похвали за последния му филм — по-точно за сцената, в който беше облечен единствено с бански костюм.

— Може ли да се снимаме с вас? — попита едната, изваждайки скъп телефон от чантата си.

— Разбира се — отвърна Грант. — Пич, ще ни направиш ли тази услуга? — Еди взе телефона и направи няколко снимки на трите мацки, накачулили актьора. Резултатът като че ли ги задоволи, поблагодариха на Грант, преди да си тръгнат и веднага започнаха да разпращат снимката на приятелките си.

Звездата ги изпрати с поглед, кимайки одобрително, докато ги оглеждаше.

— По дяволите. Трябваше да им взема телефоните, да видя дали няма да искат да отидем в някой клуб…

— Хей! — обади се някой. Те се обърнаха и видяха двама мъже; единият беше облечен с тениска с яка, на около двайсет и няколко години, набит, с обилно намазана с гел коса, а другият, по-дребен и по-невзрачен, надничаше иззад гърба му. — Ти си Грант Торн, нали?

Щом зърна подигравателната усмивка на лицето му, Еди веднага разбра какво ще последва; щяха да обидят клиента му. Мъжът възнамеряваше да впечатли приятеля си и двамата щяха да се сдобият с история, с която да се хвалят по баровете години наред. Еди се приближи до актьора, докато той отговори:

— Да?

— Нищо не става от теб, човече. — Усмивката му се разшири. — Гола вода си. Последният ти филм, „Взривоопасен“… Пълен провал. Свалих си го от един пиратски тракер и мисля, че трябва да ми платиш, че съм го гледал. — На лицето на Грант беше замръзнала фалшива усмивка. — Ще ти кажа и още нещо — продължи мъжът, доволен, че е успял да го раздразни. Вдигна ръка, готов да го мушне в гърдите.

Еди пристъпи напред.

— Свали си ръката, приятел — каза той със спокоен, но леден глас. Тениската се накани да го блъсне, но ръката му застина във въздуха под заплашителния поглед на англичанина.

— Защо, ще ми направиш ли нещо? — попита той.

— Само ако ти го искаш.

По лицето на младежа се изписа несигурност и той отстъпи назад, следван от приятеля си.

— Виж ти, як мъж, а се крие зад бодигарда си — извика той, докато се отдалечаваше. — Смотан си, Торн!

— Педал! — смотолеви приятелят му.

Еди не свали поглед от тях, докато не се отдалечиха на безопасно разстояние от клиента му, след което се обърна към актьора.

— А техните номера искате ли ги?

Грант поклати глава объркано.

— Мили боже, какви хора. Никакво уважение. Благодаря, човече.

— Това ми е работата, г-н Торн — отвърна Еди, свивайки рамене.

— Така е. — Двамата отново тръгнаха по тротоара. — Разбира се, щях и сам да се справя с тях. — Еди тихо изсумтя. — Не, пич, наистина! Преди да започна снимките на „Gale Force“, изкарах един курс — нещо като екшън киноучилище? Цяла седмица ни обучаваха да стреляме, да караме бързо и тренирахме крав мага[1]. Жестоко беше.

— Цяла седмица? — вдигна вежди Еди. — Впечатлен съм.

Грант като че ли не забеляза сарказма му.

— Трябва да си добър, за да се задържиш на върха. — Те продължиха да вървят по Пето авеню, като актьорът не спираше да привлича вниманието на околните чак докато стигнаха до Харман. За голямо облекчение на Еди, всички се оказаха почитатели на звездата.

* * *

— Здрасти! — каза Еди, щом влезе в апартамента. — Как е положението? — повиши глас той, за да надвика звука на телевизора.

Отговори си сам, щом зърна полупразната бутилка вино на масата.

— И по-добре съм била — отвърна Нина.

— Много пиеш — смъмри я той, докато закачаше якето на закачалката. — Защо си надула така телевизора?

— Защото е по-добре да слушам него, отколкото разни плачещи бебета, караниците на семейство Локхърн или надутата до дупка музика на онзи маймуняк от долния етаж. Мразя този апартамент. — Тя притисна крака към гърдите си и облегна брадичката на коленете си. — Мразя тази сграда. Мразя този квартал. Мразя цялото проклето предградие! — Блисвил, Куинс, беше вклинен между магистралата Лонг Айлънд, едно гробище и малка мръсна река, покрай която се издигаха порутени индустриални сгради, и носеше възможно най-неподходящото име на света[2].

Еди намери дистанционното и намали звука.

— Стига де, Куинс не е чак толкова зле. Вярно, че не е Манхатън, но поне се намира в Ню Йорк. — Той се опита да се пошегува: — Можеше да е по-зле; можеше да ни се наложи да се преместим в Ню Джърси.

Шегата не се получи.

— Никак не е смешно, Еди — изръмжа Нина. — Животът ми е пълна гадост. — Тя погледна към писмото, което лежеше на масата. — Тази сутрин получих поредния отказ, който мога да прибавя към останалите сто и седемнайсет. С кариерата ми е свършено: Далтън и останалите копелета се погрижиха за това. Направиха ме за смях! Всеки път, когато изляза навън, имам чувството, че хората ме гледат и си мислят: „Хей, това е оная луда кучка, дето реши, че е намерила Райската градина“. Никой не ме взима на сериозно.

— На кого му пука какво мислят хората? — изфуча Еди. — Не ги познаваш, повече едва ли ще ги видиш, какво ти пука? Днес някакъв смотаняк от Пето авеню се подигра на Грант, но това въобще не му развали деня. Или живота.

— Между мен и него има разлика, Еди — каза Нина. — Той е кинозвезда милионер. Аз съм… Аз съм едно нищо.

— Недей — рече твърдо Еди. — Не започвай пак. Ти не си „нищо“ и го знаеш много добре. Освен това се погрижихме за президента Далтън. Съсипахме го. Трябваше да подаде оставка, вече нищо не може да ни направи.

— И без това направи достатъчно. — Последва продължителна въздишка, на лицето й отново се изписа отчаяние. — Повече никога няма да работя като археоложка.

— Напротив, ще работиш.

— Няма, Еди.

— Мили боже, нали аз трябваше да бъда песимистът тук! — Той отвори хладилника и видя празно място там, където би трябвало да има бутилка. — Купи ли мляко?

— Не, забравих.

— Какво? — Той затвори с трясък вратата. — Как така си забравила? Нали ти оставих бележка.

— Не съм излизала навън.

— Не си… — Той разпери ръце. — Има магазин зад ъгъла, но ти не можеш да си вдигнеш задника и да се разходиш дотам, защото трябва по цял ден да седиш тук, обзета от апатия, и да гледаш телевизия?

— Не ме е обзела апатия — отвърна Нина и в очите й проблесна гняв. — Да не мислиш, че тази ситуация ми е приятна?

— Знам, че на мен не ми е приятна.

Тонът на гласа му не й хареса.

— Какво би трябвало да означава това?

— Означава, че не искам да виждам жена си депресирана!

— И какво очакваш да направя? — отвърна тя и се изправи. — Отнеха ми всичко. — Тя махна с ръка към телевизора, където се появи поредната реклама на откриването на Великия сфинкс. — И сега разни търсачи на сензации ми натриват носа. Това не е истинска археология, това са циркаджийски номера! И аз не съм единствената, която мисли така. Роджър Хогарт се обади. Мислел да отиде в ООН и да каже на Морийн Ротшилд какво мисли, но е възпрепятстван, така че ме помоли аз да отида вместо него.

— А ти какво му каза?

— Казах „не“, разбира се.

— Какво? — Нина не за пръв път му се оплакваше от египетските разкопки и на него му беше писнало от тях. — По дяволите, Нина! Щом те дразни толкова много, защо не направиш нещо по въпроса?

— Какво например?

— Например да кажеш на Морийн Ротшилд, че от нея нищо не става! Спри да се самосъжаляваш и да ми се оплакваш всеки път, когато пуснат проклетата реклама. Оплачи се на нея! Имаш възможността, иди в ООН и кажи на тая стара чанта право в очите какво мислиш за цялата тази простотия!

— Добре — сопна му се Нина, с надеждата, че ще го накара да млъкне и ще й се махне от главата. — Ще се обадя на Роджър и ще му кажа, че съм си променила мнението.

— Хубаво! Най-после! — Той се отпусна тежко на дивана до нея и пружините изскърцаха. След няколко мълчаливи секунди я погледна. — Извинявай, не исках да се ядосвам. Изобщо не обичам да те виждам такава.

— И аз мразя да се виждам такава — отвърна тя и се премести до него. — Просто…

— Разбирам. — Той я прегърна през раменете. — Но знаеш ли какво? Двамата сме добър екип. Все някак ще се справим.

— Щеше да ми е по-лесно, ако прекарваш повече време вкъщи. И без това нещата са зле, а на всичкото отгоре рядко прекарвам някоя вечер със съпруга си! Тук сме само аз и „От местопрестъплението: Маями“. — Тя махна с ръка към екрана на телевизора. — Виждам те толкова рядко, че вече започвам да изпитвам, ъ-ъ-ъ… привързаност към Дейвид Карузо.

— Какво? Добре, явно наистина трябва да прекарвам повече време у дома. — Той изпухтя и я шляпна по врата. — Виж, ще поговоря с Чарли. Може пък да има някои клиенти, които предпочитат нощем да си остават у дома.

— Тогава няма да имат нужда от бодигард, нали? Освен това парите ни трябват.

— По дяволите парите — отвърна твърдо Еди. — Ти си по-важна. Утре пак съм с Грант цял ден, но ще измисля нещо.

— Значи пак ще сме си само двамата с Карузо? Трябва да купя нови батерии.

Лицето на Еди се изкриви в отвращение.

— Боже, шегите ти стават гадни като моите.

— Нали казват, че женените двойки все повече заприличват един на друг? — Тя успя да изобрази усмивка, след което погледна към вратата на спалнята. — Нали се сещаш какво още трябва да правят женените двойки? Доста време мина…

— С удоволствие — каза той и разтърка очи, — но съм наистина скапан. Освен това ще трябва да наглеждам Грант до бог знае колко часа, така че ми трябва един хубав сън.

— О! — Тя се опита да прикрие разочарованието си. — Добре, тогава рано сутринта, какво ще кажеш? Да ме заредиш, преди да отида в ООН.

— Аз… трябва да работя. — Престори се, че се прозява, за да прикрие лъжата си. — Грант иска да си купува костюм за някаква религиозна среща.

— Като го знам какъв е купонджия, не мога да си го представя в такава ситуация.

— Не е истинска религия, а някакъв глупав култ. Казва се „Храмът на Озирис“.

Нина се изненада от съвпадението.

— Така ли? Хм! Те участват в разкопките на Сфинкса.

— Сигурно се справят много добре. Идиотите с пари са много.

— Някои неща никога не се променят.

Еди се усмихна и се изправи.

— Искам да си взема душ, преди да си легнем. Добре ли си?

Тя се облегна назад.

— Засега? Да. За по-дълъг период? Не съм сигурна.

— Все нещо ще излезе — увери я той. — Сигурен съм.

— Откъде?

Той не отговори.

[1] Съвременна израелска система за самоотбрана. Базирана е на естествени реакции, прости движения и защитни принципи. Важна част е симулацията на реални нападения. — Б.пр. ↑

[2] Bliss — пълно щастие, блаженство. — Б.пр. ↑

2.

Нина вдигна очи към тъмната стъклена фасада на Секретариата на ООН, изпълнена с леко безпокойство. Не беше стъпвала тук повече от седем месеца: седем месеца, откакто беше временно „отстранена от длъжност“ — по-точно уволнена — от новия директор на международната Агенция за световно наследство. Честно казано, нямаше особено желание да се завърне на мястото, където беше преживяла такова унижение.

Тя докосна късметлийския медальон, който висеше на шията й, стисна зъби и се устреми към фоайето.

Изкачването с асансьора продължи по-дълго, отколкото си спомняше. Самият асансьор й се стори по-тесен, задушен. Нещата не се оправиха и след като слезе във фоайето и я пуснаха през охранителната врата. Макар да си казваше, че приемната едва ли ще се е променила кой знае колко за седем месеца, множеството дребни разлики я правеха да изглежда смущаващо чужда.

Едно нещо не се беше променило — фигурата зад гишето.

— Доктор Уайлд! — извика Лола Джианети и скочи да я посрещне. — Или вече трябва да ви наричам доктор Чейс?

— Все още Уайлд — усмихна се Нина на дългокосата блондинка, докато двете си разменяха прегръдки, — исках да запазя името си заради професията. Макар че сигурно щеше да ми е по-лесно да си намеря друга работа, ако го бях сменила.

— Как е Еди? — Лола посочи пръстена на лявата ръка на Нина. — Как беше сватбата?

— Импровизирана. За което бабата на Еди още не може да ни прости. Тя искаше да пътува до Ню Йорк. — Нина се усмихна, след което отново стана сериозна. — А ти как си?

— Възстанових се. Повече или по-малко. — Лола погледна към корема си, където беше намушкана преди седем месеца в същата тази зала, в която стояха сега.

— Сигурно ти е било трудно да се върнеш на работа.

— Наистина ми беше странно. За известно време. — Лола сви рамене, твърде небрежно. — Но си обичам работата, така че… — Тя се поколеба, погледна към кабинетите и снижи глас. — Честно казано, вече не я обичам толкова.

— Ротшилд? — попита Нина.

Лола кимна.

— Вие бяхте много по-добър шеф. Сега важното е кой ще й се подмаже най-много. И парите.

— Точно затова съм тук. Роджър Хогарт не може да дойде, затова ме помоли да го заместя. Еди също непрекъснато ми го натяква.

— Ясно. — Лола се обърна към компютъра си. — Професор Ротшилд провежда видеоконференция с доктор Бъркли, но разговорите им обикновено продължават не повече от петнайсетина минути. Срещата й с професор Хогарт беше насрочена за след това, така че ще щом излезе ще попитам дали ще ви приеме.

— И дали изобщо ще ме поздрави — отвърна Нина. При мисълта за Ротшилд сдържаният й гняв отново се разбушува. Тя се опита да го потисне. Шансовете да промени нещо клоняха към нула, но беше решена да изкаже мнението си, а за това умът й трябваше да бъде ясен и съсредоточен.

— Ще направя всичко, което зависи от мен, за да я убедя. — Лола погледна към табличката до монитора. — О, това ми напомня, че има съобщение за вас.

— За мен?

— Да, от една от стажантките… — Тя порови из малката купчина хартийки. — Ето — Мейси Шариф. Обади се вчера, искаше номера ви. Не й го дадох, разбира се, но й обещах, че ще ви уведомя за обаждането й. Опитах се да се свържа с вас на домашния ви телефон, но се оказа, че е закрит.

— Преместихме се в друг апартамент — отвърна сухо Нина, докато Лола й подаваше листчето. — Какво искаше тя?

— Не ми каза. Всъщност всичко ми се струва много странно — доста хора искаха да говорят с нея. Тя беше на разкопките на доктор Бъркли, но внезапно си тръгна. Никой не ми обясни защо, но според мен си има проблеми с египетската полиция. Трудно ми е да си го представя — изглежда толкова симпатична, но знае ли човек?

— Предполагам, че откакто съм си тръгнала, АСН наема хора от кол и въже — мрачно се пошегува Нина. Тя погледна бележката с любопитство — краткото съобщение беше написано със закръгления почерк на Лола, а след него беше добавен телефонен номер. Нина сгъна листчето и го прибра.

— Къде живеете сега? — попита Лола.

Лицето на Нина се сгърчи.

— В Блисвил. Единственото място, което можем да си позволим, и което все пак е в рамките на града и не представлява бойно поле.

— О! — възкликна съчувствено Лола. — Ами там е… удобно, заради магистралата.

— Да. И гробището.

Двете се усмихнаха, след което Лола попита колебливо:

— Доктор Уайлд?

— Наричай ме Нина, моля те. Какво има?

— Не искам да прозвучи нахално, но ми се струва, че животът ви не е особено весел напоследък.

— Защо си мислиш така? — Двете отново се усмихнаха.

— Работата е там — каза Лола, — че за утре си взех почивен ден, с един приятел планирахме да посетим една нова изложба, а после да отидем на вечеря. Само че му изникна внезапен ангажимент, така че… питам се дали няма да поискате да дойдете с мен?

Нина понечи да откаже поканата, но се сети, че я очаква единствено поредната вечер в компанията на Дейвид Карузо.

— Къде се намира галерията? — попита тя.

— В Сохо. А ресторантът е в Малката Италия. Хубаво местенце, един приятел на братовчед ми го държи.

— Не знаех, че се интересуваш от изкуство.

Лола се изчерви леко.

— От скулптури. Това ми е нещо като хоби: правя малки птички, цветчета и други неща от метал и жици. Не съм много добра, но реших, че в галерията мога да открия някои идеи.

Нина обмисли предложението и реши: какво толкова, по дяволите. Това щеше да я поразсее за няколко часа.

— Добре, защо не?

— Страхотно! Сега ще ви запиша адреса.

Тя потърси тефтерчето си, но Нина й подаде листчето, на което беше записано съобщението на Мейси.

— Напиши го тук. Спаси едно дърво.

— Благодаря. В три часа?

— В два, ако си съгласна. Колкото по-малко време стоя в апартамента, толкова по-добре!

Вратата на коридора се отвори. Нина се обърна и видя как Морийн Ротшилд излиза и замръзва при вида на Нина в приемната. След миг професорката се отправи към нея с крива, изкуствена усмивка на лицето.

— Нина.

Нина кимна в отговор на по-възрастната жена.

— Морийн.

— Не очаквах да те видя отново тук. Какво искаш?

— Всъщност искам да говоря с теб.

Ротшилд присви очи зад очилата си.

— Много съм заета, Нина. Всъщност сега имам среща с Роджър Хогарт. Сигурно го помниш.

— О, да. Всъщност той ме помоли да го представлявам. Възпрепятстван е.

— А-а-а. Надявам се да не е нещо сериозно. — Лицето й не изразяваше никакво съчувствие.

— Не е, но няколко дни няма да може да ходи. Затова ме помоли аз да говоря с теб вместо него.

Нина знаеше, че Ротшилд умира от желание да й откаже, но Хогарт беше уважаван член на академичната общност и имаше добри връзки. Ако откажеше среща на заместника му, той можеше да го приеме като обида… или признак, че тя се страхува да защити позицията си.

— Предполагам — каза най-накрая тя с огромна неохота, — че мога да отделя няколко минути. Като услуга за Роджър. — Тя се обърна и тръгна по коридора, а Нина се усмихна на Лола, преди да я последва към кабинета й.

Който някога беше неин. Изгледът към Манхатън беше болезнено познат, но всичко останало беше променено. Усещането за отчуждение се завърна с пълна сила. Ротшилд седна зад голямото бюро и нетърпеливо махна с ръка на Нина да седне на стола срещу нея.

— Е? За какво иска да говори с мен Роджър?

— Всъщност за това. — На бюрото лежеше една лъскава брошура, рекламираща „Телевизионното събитие на десетилетието на живо“. На корицата се кипреше Сфинксът от Гиза. Нина я взе. — Имам чувството, че всеки път, щом включа телевизора, виждам реклама за това. Любопитна съм откога АСН се занимава с телевизионни реклами и подпомагане на смахнати култове.

— АСН не подпомага никого, Нина. — Гласът на Ротшилд натежа от високомерие. — Привличането на организации като „Храмът на Озирис“ намалява оперативните ни разходи, а нашият дял от рекламните приходи ще помогне при финансирането на безброй други проекти и ще издигне имиджа на АСН пред света. Става въпрос за печеливша ситуация и добър бизнес, чисто и просто.

— Странно, не знаех, че АСН е бизнес. — Нина отвори брошурата и видя снимка на Лоугън Бъркли, заел героична поза пред пирамидите. — Ти ли го постави начело на разкопките?

— Лоугън беше най-добрият кандидат за тази работа.

— Лоугън е съвършен егоист. Защо не избра Кал Ахмет или Уилям Шофийлд? И двамата имат много по-голям опит.

— Ако искаш да знаеш, те присъстваха в списъка с резервите — отвърна студено Ротшилд. — Но Лоугън беше мой личен избор. Презентацията му ме впечатли най-много.

Искаш да кажеш, че най-много ти се мазнеше, помисли си Нина, но премълча.

— А той прие ли идеята за тоталното опорочаване на принципите на археологията? Това също ли беше част от презентацията му?

— Какво имаш предвид?

— Имам предвид избързването и пренебрегването на научните практики, за да може телевизията да се сдобие с по-висок рейтинг.

— Ти си последният човек, който може да ми говори за „пренебрегване на научните практики“, Нина — сопна й се Ротшилд. — Тоталното ти незачитане на правилата беше основната причина да те уволня, забрави ли?

— Не става въпрос за мен. — Нина едва сдържаше гнева си. — А за това, че АСН се продава! Тя беше създадена да защитава тези открития, не да ги експлоатира!

— А, сега разбирам защо си дошла. — Тънките устни на Ротшилд се разтегнаха в презрителна усмивка. — Това е някакъв отчаян опит да се реабилитираш пред себе си, нали? Искаш да удариш с юмруци по стените на храма на своите потисници, за да убедиш себе си, че си права, а всички останали грешат? — Тя се изправи и се облегна на бюрото, навеждайки се напред. — Откажи се! Независимо какво си мислиш, ти не си незаменимото сърце на АСН — организацията работи перфектно и без теб. Всъщност дори по-добре. Знаеш ли колко наши служители са загинали, откакто те няма? Нито един!

Нина си пое рязко дъх.

— Това беше много подло, Морийн — каза тя през зъби.

За миг изражението на Ротшилд показа, че дори тя е осъзнала, че е прекалила. Но този миг отмина бързо.

— Ти каза, Нина, че си дошла и смяташ да се задържиш тук. Според мен за всички е най-добре да си идеш. А най-добре ще е повече да не се връщаш.

Нина се изправи и сви юмруци, за да не види Ротшилд треперенето на ръцете й.

— Онова, което правиш в Египет, е обида за професията и ти го знаеш много добре.

— И двете знаем коя е истинската обида за професията — възрази Ротшилд.

Нина я погледна с омраза, отвори вратата и излетя от офиса. Отдясно на сградата на ООН имаше малък парк; Нина профуча край него, а двайсет минути по-късно гневът продължаваше да бушува в гърдите й. Изпитваше някакво перверзно удоволствие от него — знаеше, че щом утихне, на мястото му ще се възцари отчаяние, по-дълбоко от всякога.

Но тя знаеше, че не може да го поддържа безкрайно. Пое си дълбоко дъх, извади телефона си и се обади на Еди. За нейна огромна изненада телефонът му беше изключен, вместо да бъде прехвърлен на гласова поща. Странно. Еди никога не изключваше телефона си.

Това беше достатъчно да угаси гнева й и тя усети как отчаянието бавно запълва мястото му. Единственото, което искаше, беше да се прибере у дома. Тя зави на запад по 42 улица и тръгна към станцията на метрото. Някъде по средата на пътя телефонът й иззвъня. Мислейки си, че е Еди, тя бързо го извади, но на екрана беше изписан непознат номер. Първоначално се поколеба, но после реши да отговори.

— Нина ли е на телефона? — разнесе се глас с джърсийски акцент.

— Да?

— Обажда се Чарли, Чарли Брукс. Шефът на Еди.

— О, здравейте — каза тя. — Как сте?

— Добре, благодаря. Вижте, опитвам се да се свържа с него, но телефонът му е изключен. Той с вас ли е? Трябва да говорим за един нов клиент.

— Не, не е с мен. И аз се опитвам да се свържа с него.

— Така ли? Хм. Не му е присъщо да изключва телефона си, когато не е на работа.

— Не е ли с Грант Торн?

— Не, чак довечера. Вижте, ако се чуете с него в близкия един час, кажете му да ми се обади. В противен случай ще дам работата на едно от другите момчета.

— Ще му кажа. — Тя прекъсна връзката. Щом Еди не е на работа, тогава какво правеше и защо телефонът му беше изключен? Освен това… защо й беше казал, че ще бъде с Грант Торн цял ден?

През афектираното й съзнание преминаха всевъзможни сценарии. И нито един от тях не беше добър. Дали не правеше нещо, за което не искаше тя да разбира? Последните няколко месеца не се отразиха добре на връзката им. Дали си нямаше някоя друга?

Тя разтърси глава, отказвайки да го приеме. Еди не би й го причинил.

Дали?

Тя стигна до станцията Гранд Сентръл и хвана метрото за Куинс, поемайки по тъжния път към Блисвил. По пътя телефонът й звънна веднъж — не обаждане, а текстово съобщение. Еди. Кратък, както винаги.

Извинявай, имам работа. Ще звънна после. Как мина в ООН? Целувки, Еди

— Страхотно мина — въздъхна Нина.

* * *

Черната лимузина „Кадилак“ прекосяваше центъра на Манхатън.

— Почти стигнахме, господин Торн — обяви шофьорът.

— Добре — отвърна Грант. Той беше облякъл официалния костюм, който беше купил предишния ден. Разхлаби яката си с пръст. Беше ужасно напрегнат, съвсем различен от обичайния, самонадеян Грант, когото всички познаваха.

— Добре ли сте? — попита Еди.

— Да, да, чудесно. Но, знаеш ли, това е голяма работа. По-голяма от наградите „Пийпълс чойс“.

Еди предпочете да запази мнението си за себе си. Нюйоркската „църква“ на Храма на Озирис всъщност беше внушителна сграда в Ийст Мидтаун, с неонова табела над входа, представляваща египетско око, затворено в триъгълник, който сигурно символизираше пирамида. Но докато сградата не беше нещо забележително, тълпата отвън беше същата като край червения килим в нощта на Оскарите.

— Много хора — каза той. Неколцина мъже в ушити по поръчка тъмнозелени блейзъри прочистиха терена, за да може кадилакът да мине.

— Много популярна религия, човече. Та кой не иска да живее вечно?

— Зависи с кого живееш. — Лимузината спря. — Искате ли да изчакам в колата?

— Не, ела с мен, поогледай се. Може пък да решиш да се присъединиш.

Този път Еди успя да сдържи саркастичния си коментар. Той излезе от лимузината и отвори вратата на Грант. Щом звездата се появи, тълпата го посрещна ентусиазирано.

— Здравейте, здравейте! Радвам се да ви видя — извика Грант, показвайки мегаватовата си усмивка, която му беше помогнала да печели по десет милиона долара на филм. Мъжете в зелено го обградиха в кордон и той тръгна към входа, ръкувайки се с почитателите си и позирайки за снимки. След като лимузината се отдалечи, Еди внимателно огледа тълпата, търсейки някакви признаци на заплаха, но като че ли всички се държаха прилично. Той побърза да ускори крачка, повеждайки Грант към входа.

Скоро се разбра, обаче, че не кинозвездата е днешната атракция. От сградата излязоха още хора и вълна от облечени в тъмнозелени блейзъри мъже се устреми като снегорин през тълпата, разчиствайки тротоара. Някой извика:

— Това е Озир! — Тълпата се обърна като един, за да посрещне пристигащата дълга лимузина.

Ако Грант беше посрещнат с ентусиазъм, то сегашното приличаше на истерия. На Еди му стана много забавно, когато протегнатата към Грант ръка, която той се канеше да стисне, изведнъж изчезна, оставяйки го с изражение на изненада и обида на лицето. Охраната застана от двете страни на вратата на лимузината.

Халид Озир излезе навън.

Щом го зърна, Еди веднага усети в него онова специално качество, притежавано от малцина щастливци — природна могъща харизма, която прозираше през увереността, с която се движеше, и неустоимия блясък в очите. Еди предположи, че мъжът е на около четирийсет години, макар да имаше вътрешното усещане, че Озир е много по-възрастен, отколкото изглежда. И докато Грант беше просто филмова звезда, човек, постигнал статуса си благодарение на добрия си външен вид, скромен талант и отличен агент, Озир приличаше повече на филмова легенда, някой, който щеше да засенчва поколение след поколение млади таланти. Еди погледна към клиента си. На лицето на Грант беше изписана смесица от сляпо възхищение и мъничко завист.

— Здравейте, приятели! — Гласът на водача на култа прогърмя над приветствените викове. — Радвам се, че виждам толкова много от вас тук! Нека светлината на бога слънце Ра ви благослови!

— Нека духът на Озирис те пази и ти даде сила! — пропя тълпата в отговор.

Дори Грант се включи в поздрава, макар че несъзнателно размени местата на „пази“ и „даде сила“.

Лицето на Озир грейна и той тръгна към сградата, разговаряйки по пътя със своите последователи. Еди не можа да не забележи, че лъвския пай от вниманието му се полагаше на привлекателните жени.

Междувременно от лимузината излезе друг мъж, който остана почти незабелязан от тълпата — мрачната му физиономия веднага се открои сред усмихнатите лица на посрещачите, а третият мъж, който се появи след него, накара Еди да застане нащрек. Ако се съдеше по чертите на втория мъж, това сигурно беше някой роднина на Озир — брат може би? — но веднага ставаше ясно, че водачът на култа е бил благословен едновременно от генетичната лотария и от самия живот. Изсеченото слабо лице на втория беше белязано от изгаряне на дясната буза. От друга страна, жилавият му компаньон, с мазна коса на прическа в стил осемдесетте години и сако от змийска кожа, приличаше на селяндур, но стегнатата му стойка веднага подсказа на Еди, че пред него стои бивш военен.

Озир стигна до вратата и видя, че Грант го чака там.

— О, господин Торн! — Той хвана ръката на актьора и здраво я разтърси. Сред тълпата проблеснаха светкавици на фотоапарати; двамата мъже инстинктивно се обърнаха към тях с широки усмивки на лицата. — Радвам се, че най-после се срещнахме.

— Чувствата ни са взаимни, господин Озир — отвърна Грант.

— Моля ви, наричайте ме Халид. Имам чувството, че вече ви познавам от филмите ви.

Грант се ухили, поласкан.

— Наистина ли? Страхотно! Опитах се да гледам някои от вашите, но се намират малко трудно в Нетфликс. Но пък гледах „Озирис и Сет“. Бяхте невероятен в него.

Озир махна скромно с ръка.

— Трябва да посетите централата на „Храма на Озирис“ в Швейцария, там ще ви покажа останалите. Заповядайте, когато пожелаете; вратата ми винаги е отворена за вас. Но актьорската професия е вече зад гърба ми — имам ново призвание. И толкова се радвам, че вие — той се обърна към тълпата — всички вие сте избрали да ме последвате в това невероятно пътуване, вече сме десетки хиляди, пръснати сме по цял свят и броят ни непрекъснато ще расте, щом нови и нови открият, че истинското безсмъртие може да бъде намерено само чрез учението на Озирис. Всички ще живеем вечно! — Той протегна ръце към небето и тълпата отново изрева ликуващо.

Брат му нетърпеливо даде някаква заповед и пазачите отблъснаха хората назад. Един от тях отвори вратата и докато Озир и придружителите му влязоха вътре, мъжът със сакото от змийска кожа погледна презрително Еди.

Грант стигна до вратата, но се поколеба, щом забеляза, че Еди не върви след него.

— Какво има?

— Не си падам по такива мероприятия. Вие вървете; аз ще ви изчакам тук.

— Не, човече, ела с мен. Чуй какво има да каже — това ще промени живота ти. Ще можеш да преобърнеш процеса на стареене, отново ще изглеждаш на трийсет!

— Аз съм на трийсет — отвърна ледено Еди.

— Наистина ли? Господи боже. Не се обиждай, пич, просто изглеждаш доста… обрулен. — Осъзнавайки, че думите му няма да убедят бодигарда, Грант се примири: — Добре де… изчакай ме тук. Да.

— Забавлявайте се, господин Торн — отвърна Еди, докато Грант влизаше вътре. Поклати глава и леко се усмихна. Работодателят му беше живото доказателство, че някои хора са готови да повярват на всичко.

Поне „Храмът на Озирис“ изглеждаше напълно безобиден, шантав култ.

* * *

Няколко часа по-късно Еди се прибра у дома.

— Как мина в ООН? — попита той, щом влезе в апартамента. После забеляза празната бутилка вино. — Ох.

— Мина наистина ужасно — отвърна намръщено Нина. Няколко часа по-рано се беше обадила на Хогарт и мисълта, че трябва да преразказва отново спора си с Ротшилд я ядоса. — Нищо не успях да постигна, а Морийн се държа като истинска кучка; накрая ме накара да се чувствам ей толкова голяма. — Тя протегна треперещата си ръка към него и разтвори палеца и показалеца си на един сантиметър един от друг. — Не трябваше въобще да ходя. Нямаше да отида, ако не ме беше накарал.

— Не съм те карал — възрази Еди.

— Напротив! Със същия успех можеше да ме занесеш там на гръб!

Той поклати глава.

— Господи! Ротшилд те е ядосала, защо си го изкарваш на мен?

— Защото ти си тук! — извика тя. — Направо да не повярва човек.

— О, за бога! — въздъхна Еди. — Престани. Бях на работа! Вчера ти предложих да поговоря с Чарли, а ти ми каза да не го правя.

Споменаването на Чарли я подсети нещо.

— Къде беше тази сутрин? Опитах се да ти се обадя, но не ми вдигна.

— Защото работех. Когато съм на работа, не мога да провеждам лични разговори. Знаеш го много добре.

— Но когато ти се обадих, не беше на работа. Чарли ми звънна — не можел да се свърже с теб и попита дали знам къде си.

Той се поколеба, смутен.

— Кога е било това?

— След като излязох от ООН. Някъде към един и половина.

— А, да, вярно. Бях с Грант Торн.

— Странно — рече Нина със съвсем невесел глас. — Чарли ми каза, че си на работа чак късно вечерта.

Почти можеше да чуе звука от скърцащия му мозък.

— Така стана, защото… направих услуга на Грант. Извън работа.

— Що за услуга?

— Искаше да отида да му взема портокалов сок. — Виждайки подозрителното й изражение, той продължи: — Сериозно ти говоря! Проклетият кучи син го домързя да прекоси една улица, за да си купи сам!

— Мислех, че в договора ти има клауза, че не се занимаваш с подобни неща. Все пак си бодигард, а не иконом.

— Ами като ми предложи да ми плати петстотин долара, някак си забравих за нея.

— Платил ти е петстотин долара, за да му купиш портокалов сок?

Той измъкна от джоба на якето си банкнотите, които беше получил предишния ден, и ги хвърли на масата.

— Виждаш ли? Човекът наистина има повече пари, отколкото здрав разум.

Нина погледна подозрително парите. Познаваше Еди достатъчно добре, за да разбере кога увърта, а този път изглеждаше доволен от бързата си мисъл. Може би Грант Торн наистина беше проявил абсурдна щедрост, макар да й се струваше, че тук имаше още нещо.

— Какво прави през останалото време? Портокалов сок се купува бързо.

— Да беше видяла опашката — отвърна той с широка усмивка, която бързо изчезна под погледа на Нина. — Да, свърших и още нещо… Срещнах се с един приятел.

Погледът й се напрегна.

— Приятел или приятелка?

— Приятел полицай.

За голямо негово облекчение Нина не се заяде, че това не пречи да е едновременно полицай и жена. Вместо това каза:

— Не знаех, че имаш приятели полицаи.

— Извинявай. Не знаех, че трябва да ти представя пълен списък на всичките си връзки по света. Аз имам много приятели!

Тя не беше сигурна дали той нарочно наблегна на това „аз“, но нямаше намерение да го остави без коментар.

— За разлика от мен ли имаш предвид?

— Това пък откъде ти хрумна? Никога не съм казвал, че нямаш никакви приятели.

— Хубаво. Защото аз имам приятели. Имам… — Тя се замисли и лицето й се смръщи, докато обмисляше отговора. — Имам Пайпър.

— Която се премести в Сан Франциско.

— Мат! Мат Трули ми е приятел!

— Не си разговаряла с него от месеци.

— Но си остава мой приятел! Освен това Лола! — добави Нина, размахвайки триумфално ръка. — Лола ми е приятелка. Всъщност двете ще вечеряме заедно утре. Така че, да, имам приятели.

— Никога не съм твърдял, че нямаш! Защо го приемаш толкова навътре?

— Защото… защото има нещо друго, което ме потиска — призна тя. — Почти всичките ми приятели са археолози или историци. И тъй като медиите ме направиха на пух и прах, те се държат с мен така, сякаш съм радиоактивна.

— А може би въобще не са били истински приятели — каза й Еди. — Защо веднага предположи, че сутринта съм се срещал с приятелка? Какво, да не би — ха! — да не мислиш, че имам любовница?

— Не, просто… — Главата й клюмна. — Това щеше да е идеалният завършек на този ужасен ден. Просто си го помислих и повече не можах да си го избия от главата. Ти си непрекъснато навън, а аз… ами, напоследък не съм особено приятна компания. Пък и нали се сещаш, не сме правили секс доста отдавна.

— Пет дни е „отдавна“?

— Оженихме се скоро — би трябвало да правим секс на всеки пет минути! — Тя се отпусна на дивана. — Господи. След всичко, което ни се случи, си мислех, че поне бракът ни ще бъде онова идеално нещо, което да ни помогне да преживеем трудностите. Но…

— Нали не си размислила? — попита загрижено Еди.

— Не, боже, не. Просто… съвсем не е такъв, какъвто си мислех. Какъвто се надявах, че ще бъде.

— Бракът е като живота, така мисля. Нещата винаги се променят и човек се адаптира към тях. Има една поговорка сред военните — не знам кой я е казал, Наполеон или някой друг: „Никой план не оцелява след сблъсъка с врага“.

— Казал го е фелдмаршал Хелмут фон Молтке — поправи го Нина, спечелвайки изненадан поглед от съпруга си. — Но ако бракът е план, кой тогава е врагът?

— Всеки и всичко извън тази стая.

— Мразя тази стая.

— Добре де, далеч от този диван.

— И на дивана не съм голяма почитателка. — Двамата се засмяха.

— Добре, виж какво — каза Еди, — не се срещам с друга жена. Разбрах какво е да си от другата страна, докато бях женен за София. Не се тревожи за това. Нито за каквото и да е друго. Утре се забавлявай добре с Лола и се разтовари от проблемите. — Той махна с ръка към купчината пари. — Ако Грант пак ме помоли да му купя портокалов сок, току-виж сме успели да си позволим да отидем на почивка.

— Хубаво ще бъде. На някое екзотично място.

— Египет? — По телевизията течеше поредната реклама за отварянето на Сфинкса — събитието щеше да се излъчи на живо след три дни.

Той я целуна по бузата.

— Да видим какво ще ни донесе утрото, става ли?

3.

Въпреки поредния махмурлук, Нина се чувстваше така добре, както не се беше чувствала от доста време насам. Дори самата мисъл, че ще прави нещо извън обичайната депресираща рутина, й беше подействала като искра; след като Еди излезе с друг клиент в града, тя реши да последва примера му и да се разходи из Манхатън, преди срещата с Лола.

Намери бележката, която Лола й беше дала, и отново провери адреса на галерията. Над него беше записано съобщението на Мейси Шариф, за което съвсем беше забравила. Не си спомняше името й; стажантката сигурно беше започнала работа в АСН след напускането й.

Спомни си думите на Лола, че Мейси вероятно има проблеми с египетската полиция и почти се отказа да се занимава с нея, но подтиквана от новооткритото си желание да се занимава с нещо, тя внезапно реши да й се обади. Най-близката станция на метрото се намираше на петнайсетина минути пеша, затова реши да й звънне, докато се придвижва към нея. Излезе от апартамента и още докато слизаше по стълбите, започна да набира номера.

— Ало? — разнесе се мъжки глас.

— Здравейте — каза Нина, готова всеки момент да натисне бутона за прекъсване на разговора. — Мога ли да говоря с Мейси Шариф?

Колебание, следвано от предпазлив въпрос:

— Кой се обажда?

— Казвам се Нина Уайлд. Оставила ми е съобщение да я потърся.

От другия край на линията се чу приглушен шум — мъжът беше закрил говорителя с ръка. Последва размяна на реплики с някой друг, дочу се развълнуван вик. Нина повдигна вежди. Явно тази Мейси много искаше да разговаря с нея.

Последва изтракване — телефонът премина в други ръце.

— Ало? Ало! Доктор Уайлд, там ли сте? Наистина ли сте вие? — Жената имаше южняшки, леко напевен акцент.

— Да, здравейте — отвърна Нина. Тя излезе на тротоара, заобиколи големия червен пикап „Додж Рам“, паркиран точно пред входа й, и прекоси улицата. — С Мейси ли говоря?

— Да, точно така! Доктор Уайлд, благодаря ви, че се обадихте, за мен е истинска чест да говоря с вас! Наистина! Аз съм ваша голяма почитателка!

Почитателка? Нина не знаеше как да приеме думите й. Това не беше някаква шега, нали?

— Ъ-ъ-ъ… благодаря. Оставили сте съобщение в АСН, че искате да говорите с мен?

— Да. Вижте, това може да прозвучи странно и може би малко стряскащо, но наистина бих искала да се видим. Трябва да ви покажа нещо. Все още живеете в Ню Йорк, нали?

Нина огледа улицата.

— Може и така да се каже.

— Аз съм отседнала при един приятел в Ийст вилидж. Възможно ли е да се срещнем?

— Всъщност сега съм тръгнала към Манхатън — изтърси Нина, без да се замисли, преди да осъзнае, че е пропиляла шанса си учтиво да отклони поканата. — Но не знам дали ще намеря време днес.

— Готова съм да се срещна с вас където и да е, когато и да е — само ми отделете десетина минутки.

— За какво?

— Става въпрос за разкопките на доктор Бъркли в Египет.

Споменаването на Бъркли я върна към предишния ден и унизителната среща с Ротшилд, което въобще не подейства като стимул да приеме молбата на Мейси.

— Тези разкопки нямат нищо общо с мен — каза тя. — Ако искате да говорите за тях, по-добре се обърнете към някой в АСН.

— Не, наистина трябва да покажа това на вас! Лично. Щом го видите, веднага ще разберете защо. Моля ви, доктор Уайлд! Само десет минутки. Дори пет. Много е важно.

Умоляващият й глас звучеше наистина искрено.

— Вижте — каза най-накрая Нина, — имам среща с една приятелка, с която по-късно ще вечеряме заедно. Можем да се видим за малко след това. — Ийст вилидж беше старият й квартал, намираше се недалеч от мястото, където щяха да вечерят с Лола. Тя се опита да се сети за някое местенце, което да се намира близо до станцията на метрото, за да може след това да се прибере бързо. — На Седма, близо до Второ авеню има едно кафене, нарича се „52 Пърк-ъп“. Ако ми остане време, може да се срещнем там. Но нищо не мога да обещая.

— Страхотно — отвърна Мейси с очевидно облекчение. — Благодаря ви, доктор Уайлд. Благодаря, че ми се обадихте.

— Няма проблем. Довиждане. — Нина прекъсна връзката, чудейки се какво да измисли, за да се отърве безболезнено от Мейси. Каквото и да имаше да казва за разкопките на Бъркли, това не я засягаше.

Но пък за десет минути нямаше да умре.

* * *

Еди забеляза дългата опашка пред нощния клуб в края на улицата. Макар че беше сравнително рано, хората се бяха струпали отпред с надеждата да успеят да се вмъкнат в един от най-популярните клубове на Горен Ийст Сайд.

— Изглежда яко, а? — рече Грант, докато яркооранжевото му ламборгини се носеше плавно по улицата. За ежедневните си обиколки из Ню Йорк актьорът разчиташе на показната анонимност на лимузините под наем, но когато искаше да бъде забелязан, вземаше много по-ефектно превозно средство.

— Виж каква тълпа — по дяволите, виж какви крака! — Той свали прозореца, за да огледа по-добре момичетата с къси полички, които чакаха да влязат. Колата вече беше привлякла вниманието и когато хората осъзнаха, че зад волана й седи холивудска звезда, реакцията им можеше да се сравни с избухването на безредици. Грант ги дари със скъпата си усмивка и махна с ръка, форсирайки двигателя така, че да им позволи да усетят частичка от 631-те конски сили на суперавтомобила.

Част от тротоара пред входа на клуба беше оградена с кадифени въжета: ВИП секцията. Грант спря пред нея и едно момче в униформа притича да вземе ключовете за колата. Той слезе от нея и се изправи пред плеядата щракащи телефони. Никой не потърси името на Еди във ВИП списъка, макар да не го посрещнаха като звезда.

— Хей, момчета, той е с мен — каза Грант на двамата биячи, които застанаха пред Еди със скръстени на гърдите ръце. — Всичко е наред, това е бодигардът ми.

— Тоя дребосък? — избоботи по-едрият от двете горили и се ухили.

Еди го изгледа унищожително. След кратко колебание двамата биячи отстъпиха встрани и той последва Грант във вътрешността на клуба. Мощен рев зад гърба им показа, че ламборгинито е поело към паркинга, който се намираше по-надолу по улицата.

Клубът беше на три нива. Най-долу се намираше приличащият на яма дансинг, а на по-високата секция се виждаше дълъг, осветен с неонови лампи бар. Над тях висеше остъклен балкон: ВИП салонът. Музиката беше модерна, също като странните прически на клъбърите, и Еди нямаше представа коя е групата.

— Боже, чувствам се ужасно стар — промърмори той, докато вървеше след Грант към балкона.

* * *

След прекрасния следобед и вечерята с Лола, Нина почти се беше отказала да звъни на Мейси; всъщност я беше забравила напълно, докато не отвори чантата си, за да провери дали има пропуснати позвънявания, и не видя бележката. Можеше просто да свие рамене и да се прибере у дома, но острото чувство на вина, което я прониза, я накара да промени мнението си.

Нямаше никакви съобщения, затова отново набра номера на Мейси. Вдигна й същият мъж, със същия подозрителен глас, а отнякъде чу Мейси да се обажда: „Тя ли е? Джоуи, дай ми телефона!“. След секунда гласът й се разнесе в слушалката:

— Ало? Доктор Уайлд, вие ли сте?

— Аз съм — увери я Нина.

— Благодаря ви, че се обадихте. — В гласа й се усещаше облекчение. — Съгласна ли сте да се срещнем?

— Помните ли мястото, за което ви споменах?

— Кафенето? Да, Джоуи знае къде се намира. Може ли да се видим още сега?

— Да, предполагам — отвърна Нина, чудейки се дали иска да се захваща с това. — Ще бъда там след… петнайсет минути.

— Чудесно! Ще ви чакам. Доктор Уайлд, много ви благодаря, че правите това за мен. До скоро. — И затвори.

Нина простена от досада и тръгна към кафенето. Искаше всичко да свършва по-бързо.

Ийст вилидж не се беше променил много за двете години, откакто го беше напуснала; някои магазини и ресторанти бяха сменили собствениците си и няколко сгради бяха реновирани, но „52 Пърк-ъп“ изглеждаше по същия начин, както едно време. Картините по стената в дъното бяха на други местни художници, сервитьорите бяха различни, но всичко останало си беше все така бохемско, както някога.

Освен това беше и малко; за няколко секунди щеше да разбере коя е Мейси, дори да не беше скочила да я посрещне.

— Доктор Уайлд! Здравейте!

— Явно вие сте Мейси — рече Нина, приближавайки се към масата й. Мейси Шариф изобщо не изглеждаше така, както беше очаквала; смяташе, че щом участва в толкова важни разкопки, като тези на Сфинкса, ще бъде поне аспирантка. Но изключително привлекателното младо момиче с черна коса, вързана на опашка, което седеше пред нея, беше твърде малко дори за абсолвентка, може би беше още тийнейджърка. Освен това беше облечена като за ваканция, а не като студентка — освен ултра късата дънкова пола, тя носеше прилепнала маркова блузка, която подчертаваше бюста й. През ума на Нина мина злобната мисъл, че Бъркли сигурно я е избрал не заради академичните й постижения, но тя бързо се засрами от нея. Не знаеше нищо за момичето; поне можеше да я остави да се докаже.

— Да, аз съм. Здравейте. — Мейси изглеждаше наистина поласкана от срещата; може наистина да й беше почитателка. — Толкова се радвам, че Лола е успяла да се свърже с вас. Опитах да ви се обадя на номера в телефонния указател, но телефонът беше изключен. Реших да ви посетя лично, но портиерът каза, че сте се преместили.

— Да, преди няколко месеца. — Нина усети леко притеснение; възможно беше Мейси да не е просто почитателка, а фанатичка. Но момичето изглеждаше съвсем нормално и достатъчно учтиво.

— Искате ли кафе?

— Не, благодаря. — На масата седеше още един човек, момче на възрастта на Мейси с изкуствен тен, огърлица от дървени мъниста и щръкнала коса, която го правеше да изглежда като герой от японски комикс. Момчето бързо огледа Нина от глава до пети, след което отново заби поглед в гърдите на Мейси.

— Здравейте — кимна му Нина.

Младежът изсумтя нещо в отговор.

— Сигурна ли сте? — попита Мейси. Нина кимна утвърдително. — Аз бих пийнала нещо. Джоуи, ще ми вземеш ли капучино? Искам да поговоря с доктор Уайлд насаме.

Джоуи отново изсумтя и стана.

— Ще седна ей там, за да държа вратата под око.

Нина погледна заинтригувано Мейси.

— Има ли нещо, което трябва да знам?

— Скоро ще ви кажа. Моля, седнете. — Нина се разположи на стола срещу нея. — Джоуи просто се грижи за мен. Той е приятел от колежа — е, приятел с екстри. — Тя се ухили, а Нина се почувства неудобно от откровеността й. — И единственият човек в Ню Йорк, когото познавам. Аз съм от Маями.

— Хубаво — отвърна Нина, не особено заинтригувана. — За какво искахте да говорим?

Мейси се изпъна на стола си.

— Отдавна исках да се срещна с вас. Вие сте моята героиня!

— Наистина ли? — Нина усети лек гъдел в стомаха; от доста отдавна никой не й беше правил професионален комплимент.

— Абсолютно! Заради вас избрах да специализирам археология. Не бях сигурна какво точно искам да уча, но тогава прочетох това и си помислих: мили боже, това е страхотно! — Тя извади от чантата си няколко леко опърпани страници от списание и ги остави на масата.

Нина веднага ги разпозна — това беше статия за откриването на Атлантида отпреди година и половина. Една от снимките беше нейната фотография, на която тя гледаше гордо. По-младото й аз беше вързало косата си на опашка, както й харесваше да я носи тогава, и както сега Мейси носеше своята.

— Ъ-ъ-ъ, да — каза Мейси смутено и попипа косата си. — Взех назаем вашия вид, така да се каже. Мислех си, че ако работя за вас… Надявам се, че нямате нищо против.

— Не, съвсем не — отвърна Нина и усети как смутено се изчервява.

Джоуи се върна и донесе капучиното, след което се настани на масата до вратата.

— Разбирате ли, когато прочетох статията — продължи Мейси, — тя ме накара да осъзная, че има толкова невероятни неща, които трябва да бъдат открити! — Тя потупа с пръст снимката на Нина. — А когато видях, че вие сте я открили, направо… Боже! Та повечето археолози са мъже, нали, и обикновено са доста възрастни, но вие? Вие сте като една истинска Лара Крофт. Помислих си, е, щом вие можете да го направите, значи и аз мога!

Нина знаеше, че младата жена иска да й направи комплимент, но не й допадна формулировката.

— Значи… дотогава не сте знаели с какво искате да се занимавате? Не сте била сериозно заинтересована от археологията?

Мейси сви рамене.

— Вълнувах се, разбира се. Най-вече от египтологията, заради баба ми и дядо ми — те са от Египет. Дядо ми е бил учител, той ме научи да чета йероглифите още като малка, което беше доста яко. Но през първата си студентска година го давах доста свободно. Записах се в едно сестринство, бях мажоретка, всяка нощ купонясвах — нали се сещате как е!

— Хм — изсумтя Нина, която в университета изобщо не се беше проявявала като купонджийка.

— Накрая едва не се наложи да прекъсвам и тогава осъзнах, че трябва да се взема в ръце. Отчасти, защото не исках да разочаровам мама и татко — нали те ми плащаха обучението! Така че се захванах здраво за ученето и изкарах добри оценки. Но когато научих, че АСН копаят под Сфинкса, осъзнах, че ако успея да се включа в проекта, това ще ме стимулира много. Взеха ме в екипа…

— Конкуренцията сигурно е била голяма.

— Абсолютно! Но майка ми се занимава усилено с благотворителност към разни международни организации и има доста приятели в ООН, така че това помогна много! — Тя се усмихна.

— Сигурна съм, че е помогнало — отвърна Нина, без да се впечатли от това, че момичето е спечелило мястото си за разкопките с връзки, а не чрез упорита работа. Макар че обикновено не бързаше да си прави изводи, тя бе принудена да признае, че първоначалната й преценка за Мейси — купонджийка, която разчита на външния си вид и парите, за да си проправи път в живота — изглежда е била точна.

— Добре, приятно ми беше да се запознаем, радвам се, че съм била такова вдъхновение за вас, но се налага да тръгвам.

Лицето на Мейси посърна.

— О, не, почакайте! Моля ви, почакайте — трябва да ви покажа нещо. — Тя бързо прибра листите от списанието в раницата си и извади един цифров фотоапарат. — Нали знаете за свитъците, в които пише как да намерим Залата на летописите?

— Онези, които бяха открити в Газа? Да. Продължавам да следя новините.

Мейси не усети сарказма.

— Така, значи Храмът на Озирис даде три страници на АСН, нали? Оказва се, че не са дали всичките.

На екрана се появи образ. Нина се вгледа в него и видя нещо, което приличаше на древни египетски папируси, макар че йероглифите по тях не можеха да се разчетат на LCD дисплея.

— Това ли са страниците?

Мейси посочи трите вляво.

— Тези трите са. Но тази — тя потупа по самотния папирус вляво, — е нещо, което никой досега не е виждал. Поне не в АСН. Първите три страници разказват какво представлява Залата на летописите и как да бъде намерена. В тази се описва какво точно има вътре.

Нина я погледна подозрително.

— И какво има в нея?

— Карта, която показва как да бъде намерена Пирамидата на Озирис.

— Какво? — Само споменът за собствените й опити да убеди останалите в реалността на една легенда я възпря да се изсмее презрително. — Пирамидата на Озирис ли? Та това дори не е мит, а по-скоро приказка. Тя се споменава в известните древни египетски текстове толкова малко пъти, че могат да се преброят на пръстите на едната ръка, освен това винаги е била свързвана с митологията на техните богове. Тя не съществува.

— И аз така смятах — каза наежено Мейси, — но някой си мисли друго. Някой, който смята да разкопае Залата на летописите преди АСН и да открадне картата.

Сега Нина вече се разсмя.

— Сигурно се шегувате. Някой копае под Сфинкса по същото време, когато и АСН копае там? Насред най-посещавана туристическа атракция в цялата страна и никой не го е забелязал?

— Истина е! — възрази Мейси. — Изкопали са шахта в северния край на Сфинкса — видях я! — Тя прехвърли снимките във фотоапарата. — Дори направих снимка, вижте!

Нина й хвърли само бегъл поглед.

— Няма начин да го направят, без да привлекат вниманието. Ще бъдат арестувани в момента, в който забият лопатите си в пясъка.

— Не, хората, които ръководят разкопките, те са замесени в това! Гамал, шефът на охраната, и доктор Хамди — виждате ли? — На екрана се появи нова снимка в близък план на разтревоженото лице на някакъв мъж. — И двамата работят за онзи тип от Храма на Озирис!

Нина разтърка челото си.

— Защо ми казвате всичко това? Ако наистина сте разкрили някакъв заговор за ограбването на разкопките, защо просто не сте уведомили доктор Бъркли? Или пък египетската полиция?

— Не знаех на кого да се доверя. Доктор Бъркли може също да е замесен.

— Лоугън Бъркли може да е много неща — отвърна сухо Нина, — но не мисля, че е престъпник.

— И без това нямаше да ми повярва. Не му допадам, не знайно защо. Голяма е мижитурка.

Нина не можа да сдържи сардоничната си усмивка; това явно беше един от проблемите.

— Тогава на полицията. Египтяните приемат много насериозно кражбата на артефакти.

— Не можех да отида в полицията.

— Защо не?

— Ами те… искат да ме арестуват. Смятат, че съм откраднала парче от Сфинкса и съм ударила доктор Хамди.

— Какво?

— Не съм! — Мейси се замисли за миг. — Добре де, наистина ударих доктор Хамди…

Нина се изправи.

— Мисля, че чух достатъчно.

— Не, почакайте, моля ви! — Мейси скочи; в другия край на залата Джоуи също се надигна, гледайки подозрително Нина. — Вижте какво, те ме преследват, те ще ме убият! Трябваше да се махна от Египет!

— Значи затова дойдохте при мен? Защо не разказахте всичко това на АСН?

— Защото нямаше да ме изслушат; смятат ме за крадла. Дойдох при вас, защото… — Лицето й изразяваше горчиво разочарование. — Защото смятах, че ще ми повярвате.

Нина установи с неохота, че съчувства на младата жена. Независимо дали е параноичка или просто жертва на развинтеното си въображение, Мейси беше направила всичко, за да се срещне със своята „героиня“ — но срещата не беше отговорила на очакванията й.

— Вижте какво — каза тя, — точно в този момент думата ми не се чува в АСН, но това не означава, че няма да ви изслушат. Разбрахте ли? Все пак там не е пълно с лоши, които се крият по ъглите — така че просто вървете при тях и им разкажете своята гледна точка.

— Предполагам… така ще направя — отвърна обезкуражено Мейси.

— Не е нужно да отивате веднага. — Нина погледна Джоуи, който се беше поуспокоил. — Приберете се вкъщи с приятеля ви, наспете се и на сутринта идете в АСН. Ще видите, че всичко ще бъде наред.

Мейси не изглеждаше особено убедена в това, но кимна неохотно и тръгна към Джоуи.

Нина отново седна. Реши да ги изчака да си тръгнат, преди сама да напусне кафенето. Срещата определено не оправда очакванията й, но поне беше нещо различно от тъпото вегетиране пред телевизора.

Макар че точно това я очакваше като се прибере в апартамента си. Еди сигурно нямаше да се прибере скоро. Тя въздъхна.

Мейси и Джоуи тръгнаха да излизат. Вратата се отвори преди да стигнат до нея.

Тогава Мейси изпищя.

Нина вдигна изненадано глава. На вратата стоеше мъж, облечен със сако от змийска кожа, който гледаше злобно младата жена.

Мейси отскочи назад.

— Това е той! Той е един от тях!

— Здравей отново, малко момиче — процеди през зъби мъжът и усмивката му се разшири, докато се приближаваше към нея. Стиснал зъби, Джоуи се изправи пред него…

И се строполи на пода, превит на две. Мъжът го беше ударил с юмрук — и месингов бокс — в корема.

Останалите клиенти изпаднаха в шок. Мъжът прекрачи Джоуи, а Мейси притича покрай Нина към дъното на салона.

Той я последва…

— Хей!

Мъжът се обърна към Нина и тя хвърли недокоснатото капучино на Мейси в лицето му. Чашата се удари в брадата му и горещата течност се разплиска навсякъде.

Той се извърна назад, а тя ритна стола към него.

— Мейси! Бягай!

4.

Мейси се стрелна покрай келнерката към вратата зад бара, където се спря колебливо, поглеждайки към охкащия Джоуи.

— Не спирай! — извика Нина, която тичаше след нея. Мейси бутна вратата, следвана от Нина. Управителят се опита да й препречи пътя, но се отдръпна назад при вика й: — Не мен, него! Викай ченгетата!

Мъжът със сакото от змийска кожа отблъсна стола встрани. Тя затръшна вратата зад гърба си и установи, че се намира в склад — по рафтовете бяха наредени няколко големи кашона, пълни с пакети кафе. Едно дръпване, и първият кашон се стовари пред вратата.

Мейси стигна до противопожарния изход, отвори вратата към задната уличка…

Отнякъде изникна грамадна ръка и я блъсна на пода.

Змийската кожа им беше подготвил капан — отзад ги дебнеше приятелят му.

На съседния рафт имаше няколко големи огнеупорни кани за кафе. Нина грабна едната и хукна към изхода. За гърба й някой здраво ритна вратата. Кашонът се разкъса, но пакетите с кафе абсорбираха удара и й попречиха да се отвори.

Нина стигна до противопожарния изход. Мейси лежеше по гръб на асфалта, а един подпухнал мъж с бръсната глава се навеждаше да я сграбчи…

Каната за кафе се стовари върху главата му. Той изпъшка изненадано от болка и залитна назад. Нина отново замахна с каната. Този път тя се разби в слепоочието му и по паважа се пръснаха лъскави парчета. Мъжът се свлече до контейнера за отпадъци. Нина протегна ръка на Мейси.

— Хайде, ставай!

Искрено възхищение замени болката и страха в очите на момичето. Мейси протегна ръка и се вкопчи в нея.

— О, боже! Това беше невероятно!

— Трябва да видиш как действам с каните за запарване на чай. Хайде! — Нина я издърпа, двете прескочиха гологлавия мъж и хукнаха по уличката.

— Как ли е успял да ме намери? — извика Мейси. — Не съм казвала на никого къде съм, дори на родителите ми! Откъде са разбрали, че съм в Ню Йорк?

— Казала си на Лола — досети се Нина. — Тя сигурно е казала на някого в АСН, те са го споменали пред Бъркли, а той го е съобщил на човека, за когото работят тези момчета. — Двете стигнаха до булеварда.

— Но откъде са знаели, че ще се срещам с вас?

— Аз да не съм детектив? — Нина забеляза едно такси, което се отдалечаваше по улицата. Двете хукнаха след него и тя започна яростно да размахва ръце. — Такси!

— Такси ли ще хванем? — попита изненадано Мейси.

— Да, освен ако не разполагаш с хеликоптер! — Таксито спря, но не заради тях. На отсрещния тротоар стоеше една добре облечена двойка, мъжът беше протегнал ръка. — Хей, това е нашето такси!

Мъжът хвана дръжката на вратата.

— То спря при нас.

— На нас ни трябва спешно! — Нина стигна до колата и отвори другата задна врата. — Мейси, влизай вътре.

— Какво правиш, по дяволите? — изпищя жената. — Шофьор, изхвърлете ги!

— Не искам неприятности — отвърна шофьорът, кльощав мъж със силен бразилски акцент. Той показа глава през прозореца и рече на Нина: — Спрях да взема господина и дамата, ясно ли е? Изчакайте следващото…

Прозорецът до вратата на Нина се пръсна на парчета. Шофьорът извика от болка, когато куршумът се заби в лявото му рамо и опръска предното стъкло с кръв. Нина рязко се обърна и видя Змийската кожа да излиза от уличката, стиснал пистолет в ръка.

Прицели се…

— Залегни! — изкрещя тя. Мейси се хвърли с вик на задната седалка в таксито, а върху нея се посипаха стъкълцата от улученото задно стъкло.

Нина се просна на асфалта. В ламарината на таксито, точно над главата й, се заби куршум. Още един прозорец се пръсна на парчета, жената запищя истерично. Останалите пешеходци хукнаха да се крият.

Стрелбата спря.

Стрелецът беше въоръжен с револвер, трябваше да презареди.

Нина скочи и отвори вратата на шофьора. Бразилецът се беше свил на седалката и притискаше с ръка раненото си рамо.

— Отмести се на другата седалка, бързо!

Той измърмори нещо на португалски, преди да премине на английски.

— Луда ли си? Простреляха ме!

Нина разкопча предпазния колан и се опита да го избута на другата седалка.

— Ще те закараме в болницата — само мръдни нататък!

— Можете да вземете таксито — избъбри добре облеченият мъж, докато се отдалечаваше, повлякъл след себе си пищящата си придружителка толкова бързо, колкото позволяваха високите й токчета.

Мейси надигна глава над облегалката на задната седалка.

— Ох, ох, ох! — извика тя, сочейки с ръка.

— Какво „ох“? — сопна й се Нина, като най-накрая успя да избута слабо противящия се бразилец на съседната седалка и зае мястото му. Тя погледна назад и видя причината за паниката на Мейси. Стрелецът беше извадил втори пистолет. — По дяволите!

Тя превключи на скорост и даде газ.

Гумите изскърцаха, преди да зацепят и таксито да се отлепи от мястото си. Това беше един от последните коли форд краун виктория, които сформираха някогашната таксиметрова флотилия на Ню Йорк, и които постепенно биваха изоставяни за сметка на новите, по-чисти хибридни автомобили. Според Нина колата би трябвало отдавна да е излязла в пенсия, скоростната й кутия тракаше и скърцаше през цялото време.

Ала в каквото и състояние да се намираше, пак щеше да изпревари тичащ човек.

Но не и куршумите му.

— Наведи се! — Мейси отново залегна на седалката, а в корпуса на таксито се забиха още куршуми. Един профуча над главата й и отскочи от бронираната преграда, разделяща предните от задните седалки, като остави белег върху плексигласа.

— Таксито ми! — проплака шофьорът, забравяйки за миг болката в ръката си. Той се надигна със стиснати зъби, свали ръката си от раненото рамо… и включи брояча.

Нина го погледна.

— Шегувате се!

— Няма безплатни курсове! — изсъска той. — Сега ме закарайте в болницата!

Отзад се разнесе нов звук — не от стрелба, а от скърцане на гуми, когато един голям червен пикап „Додж Рам“ поднесе на пътя и спря. Гологлавият мъж се появи от уличката и скочи в него, а стрелецът със сакото от змийска кожа хвърли един поглед към отдалечаващото се такси, прибра празните си оръжия в кобурите и хукна към задната врата на пикапа. С могъщ рев на осемцилиндровия си двигател доджът се впусна в преследване.

Нина изведнъж се сети, че и по-рано е виждала пикапа — пред апартамента си. Преследвачите им бяха разбрали, че Мейси се опитва да се свърже с нея… и я бяха проследили с надеждата, че тя ще ги отведе при плячката им.

— Забрави за болницата — обади се Мейси. — Отиваме в полицията! Къде е най-близкият участък?

— Не знам — отвърна шофьорът. Двете жени го погледнаха невярващо. — Живея тук само от три седмици!

— Знаете ли къде се намира? — обърна се Мейси към Нина.

— Ами… не.

— Нали казахте, че сте живяла тук!

— Никога не ми се е налагало да ходя там — Ню Йорк не е чак толкова опасен! Обикновено. — Нина изпревари два автомобила, които бяха спрели на червен светофар и направи рязък завой на север. — Мисля, че има един на Двайсет и първа улица.

Мейси погледна към уличните знаци.

— Това е чак след десет пресечки! Имате ли телефон? Ще се обадя на 911!

— Да — обади се шофьорът и кимна с глава. — Да, повикайте линейка, добра идея!

Трафикът беше ужасен. Като натискаше клаксона, Нина премина в насрещното платно, за да изпревари един боклукчийски камион, и едва не се блъсна в идващата срещу нея кола. Мейси залитна назад и повлече със себе си счупеното предпазно стъкло.

— Не линейка, полицията! Ох! — Нина извика стреснато, когато друго такси рязко наби спирачки пред нея. Тя бързо завъртя волана, но въпреки това закачи задната му броня и я откърти. Разгневени шофьори надуха клаксоните си. — По дяволите! Извинявайте — обърна се тя към изплашения таксиджия.

Порови в чантата си за телефона, опитвайки се да управлява колата с една ръка. Свистящите гуми и ярките фарове в огледалото за обратно виждане й подсказаха, че доджът също е пресякъл кръстовището. Тя намери телефона си и го подаде назад.

— Ето!

Мейси набра 911 и бързо описа на оператора ситуацията, в която се намираха, докато Нина криволичеше между колите, опитвайки се да стои колкото се може по-далеч от преследвачите им.

— Полицаят каза да караме към Двайсет и първа улица — обяви Мейси, след като приключи с разговора. — Те ще ни посрещнат там.

— Освен ако тези задници не ни пипнат първи. — Въпреки усилията й, доджът непрекъснато скъсяваше дистанцията. Мейси й подаде телефона, но Нина я възпря. — Недей! Прегледай телефонните ми номера и набери Еди.

— Кой е Еди?

— Съпругът ми.

— Сега не е най-добрият момент да му кажете, че ще закъснеете за вечеря!

— Просто се обади, умнице! Той знае как да ни измъкне от тази ситуация! — Двамата с шофьора се спогледаха тревожно, докато таксито прелетя през следващото кръстовище. — Поне се надявам да е така.

* * *

Еди от пръв поглед не хареса приятелите на Грант — двама дългурести близнаци, които максимално се възползваха от приятелството си с кинозвездата. Но той си замълча, докато те опипваха оскъдно облечените момичета, които лесно биваха убеждавани да се присъединят към тях във ВИП салона. Усамоти се в единия ъгъл и се съсредоточи върху работата си, която се състоеше в това да прогонва досадниците и ненормалниците, които досаждаха на клиента му. Досадниците и ненормалниците, които той искаше да са с него, не бяха проблем на Еди.

Телефонът му иззвъня. Нина. Докато беше на работа, не биваше да приема лични разговори. Но Грант едва ли щеше да забележи — беше зает да брои с език зъбите на поредното си завоевание.

— Здрасти, скъпа. Какво става?

— Някой се опитва да ме убие!

Не беше сигурен дали не се шегува. Струваше му се, че се обажда от кола.

— Къде си?

— В Ийст вилидж, някъде около Двайсет и първа.

Мамка му! Това беше на другия край на Манхатън, поне стотина пресечки.

— Колко са лошите? Въоръжени ли са?

— Поне трима! И са въоръжени! — В слушалката се чу свирене на гуми, последвано от силен писък и гневни клаксони.

Писъкът не беше на Нина.

— Кой е с теб?

— Един човек от АСН и таксиметровия шофьор — той е ранен!

— Защо не се обадиш за линейка? — дочу се сподавен от болка, но гневен мъжки глас.

Еди стисна безсилно юмруци. Намираше се твърде далеч, за да й помогне — можеше единствено да й предложи съветите си.

— Обади ли се на ченгетата?

— Да, опитваме се да стигнем до участъка.

Той погледна Грант и в главата му започна да се оформя една идея.

— Ще ти звънна след малко — каза той. — Просто стой далеч от тях!

Той прекъсна разговора и изтича до масата на Грант.

— Аз също сам правя каскадите си — хвалеше се актьорът пред една ококорена млада жена. — Нали се сещате във „Взривоопасен“ как тичам по една цистерна, която се взривява? Това наистина съм аз.

Пропусна да отбележи компютърно генерираните огнени топки и обезопасителното въже, което беше дигитално изтрито от кадрите, но Еди реши да не я осветлява по въпроса. Вместо това протегна ръка.

— Господин Торн, трябва ми жетона за паркинга.

Грант го погледна объркано.

— Какво?

— Жетонът за паркинга. Дайте ми го.

Актьорът го гледаше озадачено. Единият от приятелите му се изправи и се ухили пиянски.

— Хей, господин Бодигард, какво ще кажеш да се омиташ оттук и да ни оставиш наса…

Само след миг ръката му се оказа извита зад гърба, а бузата му — притисната към масата. Грант примига.

— Жетона! — отсече Еди. — Веднага.

— Ъ-ъ-ъ… какво правиш? — попита Грант, докато ровеше в джоба си.

Еди блъсна приятеля му и грабна жетона.

— Трябва ми колата ви — каза той, докато бързаше към стълбите. Останалите гости на ВИП салона не знаеха как да реагират на случилото се.

— Пич, направо си уволнен! — извика Грант, скочи от мястото си и хукна след него. — Няма начин да ти позволя да вземеш колата ми! Няма начин!

— Има — отвърна Еди. Той хукна надолу по стълбите, като си проправяше път през тълпата. Зад него се разнесоха гневни викове, но щом тълпата осъзна, че сред тях има холивудска звезда, веднага се струпа около него като привлечена от магнит.

Еди изскочи на улицата и хвърли жетона заедно с една петдесетачка на момчето, което паркираше колите.

— Колата на господин Торн. Бързо. — Служителят пъхна парите в джоба си и каза нещо по уоки-токито си. Еди потропа нетърпеливо с крак. Не след дълго Грант щеше да успее да се измъкне от тълпата.

Телефонът му иззвъня.

— Нина! Какво става?

— Още ни преследват!

— Ще дойда колкото се може по-бързо!

— И колко бързо ще е това?

Той чу рева на двигателя на ламборгинито от паркинга.

— Много.

Отиде до завоя и погледна към паркинга. Колата се спускаше надолу по рампата. Хайде де, размърдай се! Грант щеше да излезе всеки момент навън.

Мурсиелагото излезе от гаража и фаровете му блеснаха над лъскавата оранжева кожа. Колата спря пред ВИП входа, шофьорската врата се вдигна нагоре. Еди извади още една петдесетачка, за да примами момчето по-бързо навън…

— Хей! — Грант изтича на тротоара, разблъсквайки феновете си. — Спрете го! Това е моята кола!

Момчето още не беше станало от мястото на шофьора. Биячът, който на идване се беше подиграл с ръста на Еди, се втурна към него.

— Добре, почакай…

Еди го ритна с коляно в слабините и щом онзи се присви напред, той заби юмрук в лицето му, запращайки го в ръцете на колегата му. Двамата мъже се изтъркаляха на тротоара, оплитайки се в кадифеното въже. Клъбърите веднага съзряха възможността и хукнаха към входа, настана пълна анархия.

Еди измъкна смаяното момче от колата, хвърли го върху биячите, вмъкна се в колата и спусна вратата. Превключи на скорост и тъкмо понечи да потегли, когато Грант изскочи пред колата и удари с ръце по капака й.

— Няма да ми вземеш колата, човече!

Еди даде газ и колата леко скочи напред. По лицето на Грант премина страх, но той не помръдна от мястото си. Еди реши да смени тактиката, погледна в тясното огледало за обратно виждане, за да провери дали отзад има някой, превключи на задна скорост и рязко потегли.

Грант едва не падна на земята, но успя да запази равновесие. Щом Еди спря, той изтича до колата и отвори пасажерската врата.

— Какво правиш, по дяволите?

— Някой се опитва да убие жена ми! — извика Еди. — Трябва бързо да стигна при нея — така че или влизай, или се махай от пътя ми!

Грант избра първото и лицето му отново придоби озадачено изражение.

— Пич? Сериозно ли?

— Сериозно!

— По дяволите, пич, няма начин! Хайде тогава, да вървим да я спасяваме! — Леката усмивка на лицето му подсказваше, че вече си се представя като истински герой в реалния живот. — Какво чакаш? Да тръгваме!

Еди си спести саркастичния коментар. Вместо това подкара колата по-далеч от клуба, с адски рев на дванайсетцилиндровия й двигател.

* * *

Нина се извърна. Доджът все още беше зад тях и се приближаваше застрашително, докато двете коли се провираха между автомобилите на Трето авеню. Пикапът беше много по-голям от таксито, не беше съвсем подходящ за улиците на Ню Йорк, но пък беше и много по-мощен — както и по-добре поддържан. Фордът вече звучеше така, сякаш няколко много важни части са се разглобили и дрънчат из скоростната кутия.

Таксиджията също вдигаше голям шум.

— За бога — крещеше той, — спри! Задръж таксито, само ме пусни да сляза!

— Виж какво… как ти е името?

— Рикардо.

— Рикардо — каза Нина, — почти стигнахме полицейския участък. Ясно ли е? Само още една пресечка! — Тя натисна клаксона и отново премина в насрещното платно, за да избегне колите, спрели на кръстовището на Двайсета улица, и се сви от страх, когато срещу нея блеснаха фарове. В този миг таксито прекоси кръстовището и тя побърза да се върне в своето платно.

Доджът също криволичеше, блъсна се в една кола и я завъртя върху тротоара. Но това почти не го забави, металната решетка пред радиатора пое по-голямата част от удара.

Мейси гледаше вторачено резултата от сблъсъка.

— Господи!

— Дръжте се здраво! — Приближаваха следващото кръстовище… Накъде се намираше участъкът? Вляво или вдясно?

Двайсет и първа улица беше еднопосочна, трафикът се движеше на запад през Манхатън — а пътят вдясно беше блокиран от чакащи коли.

Нямаше никакъв избор…

Нина зави рязко наляво, таксито се изправи на две гуми. Едно порше беше паркирано до пешеходната пътека и фордът се плъзна точно към него.

— Мамка му, мамка му, мамка му! — Нина се бореше с управлението, усети, че задницата поднася. Ако натиснеше спирачките, щяха да се завъртят и да ударят друга кола…

Вместо това тя завъртя рязко волана на другата страна и даде газ.

Задните колела превъртяха и изскърцаха, променяйки посоката на движение на таксито — но не беше достатъчно бързо и задницата му забърса поршето. Разнесе се адско скърцане и бронята му се откъсна.

Нина изправи волана.

— Съжалявам — каза тя на Рикардо. Той изсумтя възмутено.

Приближаващ се звук на сирени. Пулсиращи светлини, червените и бели проблясъци на полицейските буркани…

В огледалото за обратно виждане.

— Проклятие! — Участъкът се намираше в другата посока и сега те се отдалечаваха от него, отдалечаваха се от помощта.

Мейси погледна назад и се разкрещя радостно:

— Да, да! — Спрелите на светофара коли се отдръпнаха, за да пропуснат полицаите. Една патрулка на нюйоркската полиция профуча с пълна скорост през кръстовището…

И на завоя беше ударена от доджа. Заби се в поршето и го смачка като картонена кутия. При сблъсъка пикапът откъсна предното колело на полицейската кола и продължи да преследва таксито.

Радостта на Мейси се изпари за миг.

— Не!

— Телефонът още ли е у теб? — извика Нина.

— Да, но…

— Обади се пак на Еди!

Мейси започна да прехвърля телефонните номера на Нина.

— Какво може да направи той?

— Ще останеш изненадана. Просто му се обади!

Мейси се намръщи, но намери номера и го набра.

— Дава заето!

— Какво? С кого говори, по дяволите?

* * *

Ламборгинито излетя с пълна газ от Сто и осма улица и рязко зави на юг. Благодарение на широките си гуми и системата 4×4 то се държеше много стабилно на пътя, но центробежната сила от резкия завой отхвърли Еди към вратата. Отпред дългата права на Сентръл Парк Уест се губеше в далечината, а отляво самият парк тънеше в мрак.

Мурсиелагото ускори и насрещните светлини започнаха да прелитат край него като при свръхсветлинна скорост. Еди се облегна назад. Грант държеше телефона до ухото му.

— Ще помогнеш ли?

— Ще видя какво мога да направя — каза Ейми, този път официално като полицай Мартин от Нюйоркското полицейско управление. — Но ще ми трябва време да съобщя на всички патрули. Ако те спрат преди това, ще отнесеш глобата.

Това беше най-малкият проблем.

— Тогава няма да им позволя да ме спрат.

— Ако караш с повече от позволеното… — В гласа на Ейми се промъкнаха подозрителни нотки. — Вече си вдигнал скоростта, нали?

— Малко — призна си той, а стрелката на скоростомера бързо прескочи осемдесет.

— Къде се намираш?

— Сто и пета улица… Сто и четвърта… Сто и трета…

— По дяволите, Еди! Не знаеш ли колко е опасно това?

— Ти се погрижи момчетата ти да разберат, че Нина е добрата, а тъпанарите, които я преследват са лошите, става ли? Чао!

— Значи… — обади се предпазливо Грант, докато прибираше телефона с едната си ръка, а с другата затягаше предпазния колан, — и друг път си карал бързи коли, а?

— Да — промърмори Еди, съсредоточен върху пътя. Увереното поведение на ламборгинито му позволяваше да лавира безпроблемно между останалите превозни средства; усещането беше като в компютърна игра, но тук и най-малката грешка би означавала не само край на мурсиелагото, но сигурно щеше да нарани или убие и невинни хора.

— Какви, например?

— Последното бързо нещо, което карах, беше едно ферари 430.

Грант кимна одобрително.

— Яка кола. Твоя ли беше?

— Смяташ ли, че ако можех да си позволя да имам ферари, щях да работя като бодигард?

— Прав си, човече. Ей, автобус, автобус!

— Виждам го. — Улицата пред тях беше празна поне още две пресечки. Еди изпревари автобуса и ускори. Ламборгинито безпроблемно подмина стоте мили в час.

Грант въздъхна накъсано.

— Значи това ферари — грижил си се добре за него, нали?

— Не — отвърна Еди, подсмихвайки се под мустак. — Направо го размазах. — Хлъцването от съседната седалка прозвуча така, сякаш Гранд се опитва да си поеме въздух. — Не се тревожи. Ще се погрижа за твоето Ламбо.

— Нито драскотина, нали?

— Ако се окаже по-голямо от драскотина, ти сигурно няма да си в състояние да се тревожиш за това. — Остави актьора да размишлява върху думите му, а телефонът отново иззвъня. — Ще се обадиш ли?

— Еди! — изкрещя Нина в поднесената й от Мейси слушалка. — Какво правиш?

— Идвам към теб — чу се гласът му. — Разказах на едно приятелче от полицията какво става и съм тръгнал на юг да те пресрещна. Къде си?

— Движа се нагоре по Парк. — Беше излязла от тясната Двайсет и първа улица на доста по широкото Парк авеню.

— Лошите?

— Точно зад нас са! — извика Мейси.

Не се шегуваше. Светлините в огледалото светеха по-ярко, двигателят на доджа ревеше като разярен бик. През прозорците се подаваха две фигури — гологлавият от мястото до шофьора, Змийската кожа зад него.

И двамата държаха пистолети…

Мейси се просна върху седалката. Телефонът се изплъзна от ръката й и падна на мръсния под. Разнесоха се равномерните гърмежи на револвера и бързото потракване на автоматичен пистолет ТЕС-9. В корпуса на таксито се забиха още куршуми. Два улучиха бронираното стъкло, пробивайки дупка с размера на юмрук точно до главата на Нина. Още един изстрел и стъклото щеше да се пръсне…

Тя рязко зави наляво, фордът тромаво поднесе и прегази мантинелата между дърветата, които разделяха двете платна. Рикардо извика от болка.

Доджът беше твърде голям, за да премине през пролуката и да продължи да ги преследва. Тя изправи колата и навлезе в насрещния трафик, като се качи върху тротоара, за да избегне опасността от челен сблъсък. След това направи обратен завой и пое на запад.

Пикапът трябваше да направи много остър завой. Задницата му поднесе, като запрати Змийската кожа върху задната седалка и без малко не изхвърли гологлавия през прозореца на улицата. Разнесе се скърцане на спирачки, когато огромната кола спря рязко, за да го изчака да се прибере вътре.

Спирането увеличи разстоянието между двете превозни средства. Но не много. Нина започна мислено да оглежда картата на Манхатън за нещо, което би могло да й помогне да дръпне още повече напред, като същевременно обмисляше най-прекия маршрут до Еди. През Пета и Бродуей, след това на север по Шесто авеню…

Доджът поднови преследването, приближавайки се със застрашителна бързина.

* * *

Ламборгинито зави със свистящи гуми на юг, поглъщайки трикилометровата права на Сентръл Парк Уест. Намираше се в началото на дълго авеню и приближаваше Кълъмбъс Съркъл. Еди лавираше между колите, без да намалява скоростта.

— Ъ-ъ-ъ… пич — обади се Грант, — ще се наложи да намалиш на завоя — улицата е еднопосочна. — Придвижващите се на юг по Сентръл Парк Уест коли трябваше да минат по Шейсет и втора улица, последните две пресечки се използваха само от отиващите на север превозни средства.

— Това е моята улица — поправи го Еди. Нямаше време да минава по заобиколен път. Той впери поглед в двете платна, които продължаваха напред. Дали щеше да има място?

Трябваше да има.

— Пич — извика Грант; с приближаването към Шейсет и втора улица гласът му постепенно започна да преминава във фалцет. Той вдигна ръка и посочи с треперещ пръст напред — към приближаващите се фарове, които изпълваха и двете платна. — Пич, пич, пич!

Еди изкриви лицето си в гримаса и зави рязко…

Но не по Шейсет и втора, а наляво — право през пешеходната пътека към тротоара покрай парка. От дясната им страна ги ограждаше дълга редица от паркирани коли.

— Караш със седемдесет по тротоара! — задави се Грант.

— Да, видях! — Той натисна клаксона, принуждавайки хората, които вървяха по тротоара, да отскачат встрани.

— Ако някое ченге ни спре, да знаеш, че ще кажа, че си ме отвлякъл! — Еди не му обърна никакво внимание. Намираха се на Кълъмбъс Съркъл, голям площад с еднопосочно кръгово движение. А те щяха да навлязат в него откъм обратната посока…

Грант изпъшка сподавено, когато Еди се промуши между две паркирани моторни рикши и слезе с трясък от тротоара. Стиснал зъби в ужасна гримаса, той лавираше между идващите насреща му коли. Свиреха клаксони, свистяха гуми, фарове ги заслепяваха от всички страни, докато Еди въртеше волана наляво и надясно, всеки път разминавайки се на косъм с поредната кола.

Сентръл Парк Саут…

Той зави рязко, даде газ, за да успее да мине, преди един голям камион да му затвори пътя — и се озова сам на празното платно. Но само за миг. Чу се вой на сирена и една полицейска кола от Кълъмбъс Съркъл ги подгони. Грант погледна назад.

— По дяволите! Ченгета!

— Точно както във „Взривоопасен“, а? — подхвърли Еди. Той отпраши по Сентръл Парк Саут, като се отклони от трафика, за да завие по Седмо авеню. Пътят до Таймс скуеър беше сравнително чист; изпълнен с облекчение, той отново ускори. През засилващия се вой на двигателя Еди чу глас. Нина.

— Телефонът! — каза той. Грант го притисна до ухото му.

— Еди! Еди! — извика Нина. — Там ли си?

— Да, тук съм. Добре ли си?

— Все още ни преследват! Къде се намираш?

Той премина в съседното платно, за да избегне малко задръстване.

— На Седмо.

— На Седмо? — Той познаваше този язвителен тон; така говореха всички нюйоркчани, убедени, че само те знаят най-добре как да се ориентират в града си. — Защо си на Седмо, за бога? Тръгни по Бродуей!

— Знам къде отивам!

— Пич, не му е времето за семейни скандали — предупреди го Грант, сочейки с пръст напред. Неоновите светлини на Таймс скуеър се приближаваха бързо, трафикът ставаше все по-натоварен.

— Къде се намираш сега? — попита Еди Нина.

— На Шесто, приближавам Трийсета.

Еди се сети, че ако тръгне по Бродуей на юг от Таймс скуеър, той пресича Шесто авеню при Хералд скуеър, покрай Трийсет и четвърта улица.

— Давай напред — аз ще те пресрещна!

— И какво смяташ да правиш тогава?

— Не знам — нещо брутално. Само не им позволявай да те приближат!

Той пренебрегна саркастичното „О!“, което се чу от телефона, и се съсредоточи върху пътя. Ламборгинито влетя в Таймс скуеър. От билборда, рекламиращ последния му филм, ги гледаше гигантското лице на Грант. Пътят им пресичаше поток от коли, а святкащите полицейски буркани отзад се бяха увеличили — ченгетата от малкото полицейско управление, което се намираше в южната част на площада, също се включиха в преследването.

Той увеличи скоростта, завивайки рязко през една пролука в потока коли…

— Мамка му! — ахна Грант, когато мурсиелагото се стрелна напред и предната броня на една от идващите коли закачи задницата му. — Ти каза „нито драскотина“!

— Ще го оправиш — отвърна Еди и скришом потръпна, осъзнавайки, че на косъм се е разминал с катастрофата.

Профуча край малкото полицейско управление и зави рязко през Четирийсет и втора улица, за да навлезе в Бродуей.

В прозорците на околните сгради се отразяваха мигащите буркани на преследващите го полицейски коли, които ставаха все повече. Той погледна надолу по Бродуей и тихо изруга под носа си.

Къде беше Нина?

* * *

Къде беше Еди?

Таксито стигна до Хералд скуеър. Прекосявайки кръстовището, преди да продължи по Шесто авеню, Нина се осмели да погледне нагоре по Бродуей. Видя мигащите буркани на полицейските коли в далечината, след което погледна в огледалото за обратно виждане и зърна приближаващите се, много по-страшни фарове на пикапа. Преследващите ги полицейски коли също приближаваха, но не можеха да стигнат мощния пикап.

— Ха! Ето го моят магазин! — извика Мейси. Нина я погледна, чудейки се за какво говори, по дяволите. — Нали се сещаш, „Мейсис“? — Тя посочи към грамадния магазин, който се намираше от лявата им страна.

— Ти дръж телефона! — сопна й се Нина. — Еди, къде се намираш?

— Почти стигнах. Ти къде си?

Таксито приближаваше кръстовището на Трийсет и шеста улица. Нина погледна към колите, които идваха отляво — и зърна яркооранжевата спортна кола, която летеше по Бродуей.

— Еди, ти оранжева кола ли караш?

— Да, защо?

— Току-що те подминах! Тръгвам на север по Шесто!

Еди отвърна нещо, но гласът му беше заглушен от писъка на Мейси:

— Настигат ни!

Шофьорът на пикапа беше ускорил и голямата хромирана решетка се приближаваше застрашително.

Змийската кожа отново се подаваше през прозореца с насочен револвер…

Нина направи отчаян ляв завой по Трийсет и седма улица и точно в този миг един куршум проби вратата й точно над бедрото.

* * *

Еди чу по телефона характерния звук от удар на куршум. По дяволите!

Трябваше да направи завой, но две полицейски коли се бяха засилили да блокират Бродуей, диспечерите ги бяха предупредили за втората гонка.

А зад него имаше още полицейски коли…

— Дръж се! — извика той на Грант и удари бутона за деактивиране на тракшън контрола. След това натисна съединителя, като завъртя рязко волана с едната си ръка и дръпна силно ръчната спирачка с другата.

Дори и с четирите си задвижващи се колела ламборгинито не можа да се задържи на пътя и се завъртя на сто и осемдесет градуса, докато Еди натискаше педала на газта до пода. Ревът на двигателя беше придружен от скърцането на пушещите колела и мурсиелагото отново се изстреля напред, оставяйки черни следи от гума по асфалта.

Няколко полицейски коли понечиха да му блокират пътя, но бързо се отдръпнаха встрани, когато ченгетата осъзнаха, че той няма намерение да спира. Ламборгинито се стрелна между тях, следвано от двете патрулки.

Гумите му отново намериха сцепление, рязкото подаване на газ му подейства като ритник отзад — колите от насрещното движение панически се разделиха от двете страни на пътя с мигащи фарове и свирещи клаксони. Трийсет и седма улица се приближаваше бързо. Еди намали и се приготви да завие, за да се срещне с Нина…

Очуканото такси изскочи на кръстовището точно пред него.

Той разпозна червенокосата фигура зад волана и времето като че ли забави движението си. Нина завъртя глава към него и отвори уста в беззвучен вик. Ламборгинито се понесе с рев към нея…

Еди стисна здраво волана и натисна педала за газта. Светът светкавично се върна в нормална скорост и ламборгинито прелетя точно пред таксито. Стори му се, че чу писъка на Нина зад гърба си, но той най-вероятно беше продукт на въображението му: собственият му крясък щеше да го заглуши.

* * *

Избегнала сблъсъка на косъм, Нина усети замайване от резкия приток на адреналин. Тя погледна в огледалото и видя доджът да се забива в полицейската кола, която преследваше Еди. Патрулката се преметна през улицата в облак от натрошени стъкла.

Ударът се отрази дори на доджа; металната решетка пред радиатора хлътна навътре и смачка капака на двигателя. Зад него рязко спря една полицейска кола; ченгетата прекратиха преследването на ламборгинито, за да помогнат на колегите си.

— Видяхте ли това? — промълви Мейси, останала без дъх.

— Нямаше как да го пропусна — каза Нина. — Еди!

— Добре ли си? — попита Еди по телефона, който Грант държеше с треперещата си ръка.

— Да! Божичко, едва не те ударих!

Той зави на запад и пое по Трийсет и девета улица.

— Тръгни към Таймс скуеър — аз ще застана зад теб и ще ги блокирам.

— Еди, един от тях има автомат!

— Остави ме аз да се тревожа за автомата — ти просто не сваляй крака си от педала за газта!

Грант примига.

— За какво ще се тревожиш?

Но се оказа, че Еди има друг проблем. Точно пред него някакъв камион влизаше на заден ход в един склад и блокираше цялата улица. Той рязко натисна спирачка и ядосано натисна клаксона.

— Мамка му! Какво ще бъде следващото — двама, носещи прозорец?

Камионът се премести малко; Еди профуча край него и даде газ към кръстовището на Седмо авеню.

Таксито на Нина прекоси кръстовището и се отправи на север. Само ако успееше да се откъсне от пикапа…

Осакатеният додж профуча с рев пред него, точно когато направи завоя.

— По дяволите! — Той се лепна за него, широката червена задница на пикапа не му даваше никаква видимост. От двете им страни прелитаха размазани фарове. Също като Бродуей, движението по Седмо авеню беше еднопосочно, в посока на юг.

Грант се сви уплашено в седалката, когато един бус профуча опасно близо до мурсиелагото.

— Никога няма да успеем да го изпреварим!

— Какви ги говориш — възрази Еди. — Това е шибано ламборгини! — Той превключи скоростите…

И натисна педала за газта.

Отляво имаше дупка в трафика — малка, но точно колкото му трябваше. Може би…

Ламборгинито се устреми напред, прелетя покрай доджа с триумфален рев и се върна в платното си пред него. Еди натисна спирачката. Изненадан, шофьорът на пикапа също намали и започна да се движи на зигзаг, докато не осъзна, че има предимство в теглото и може просто да изхвърли ламборгинито от пътя.

Еди отново ускори, достатъчно, за да държи пикапа на разстояние. Видя как таксито на Нина се откъсва напред и се отправя към Таймс скуеър — стоповете му бяха единствените червени светлини сред морето от бели фарове.

Право срещу него се движеше автобус.

* * *

Рикардо махна едва-едва с ръка.

— Автобус, идва автобус!

— Виждам го — отвърна Нина. Автобусът беше червен, двуетажен, в британски стил, с открит горен етаж за туристи.

И се движеше право срещу тях.

— Идва автобус!

— Виждам го! — Тя присветна с фаровете и натисна клаксона, без да отпуска педала за газта.

— Какво правиш? — извика Рикардо.

Мейси гледаше невярващо през напуканото стъкло.

— Ще се блъснем в него!

— Ще спре, ще спре… — Нина постави другия си крак върху спирачката, готова да натисне с всичка сила…

Шофьорът на автобуса се уплаши пръв, безопасността на пътниците му беше най-важната. Той натисна спирачката, колелата му блокираха…

И той поднесе.

— Ох, това не беше добре! — изпъшка Нина. Автобусът се завъртя поне на деветдесет градуса, истинска пътна преграда от метал и стъкло.

Но шофьорът в дясното платно забеляза опасността и даде газ точно преди автобусът да удари колата му отзад — освобождавайки място.

От което Нина се възползва веднага.

Фордът се удари в бордюра на тротоара. Пред очите й блесна полицейското лого на стената на участъка на Таймс скуеър; тя извика и завъртя волана. Предната броня одраска табелата и таксито се устреми напред по тротоара. Хората отскачаха от пътя му, но неочаквано се появи едно препятствие…

— По дяволите! — извика Нина и се блъсна в количката за хамбургери. Продавачът вече беше избягал; количката се завъртя, пръскайки навсякъде вряща вода и кренвирши, и таксито я изблъска на кръстовището.

Нина се освободи от нея и продължи по Бродуей. Погледна назад…

* * *

Автобусът се спря, блокирайки трите ленти пред ламборгинито.

— Ма-а-а-мка му-у-у! — извикаха Грант и Еди. Единственият начин да избегнат сблъсъка беше да тръгнат след Нина…

Колата се разтърси, когато се качиха на тротоара, след това Еди сви вляво, за да заобиколи автобуса, разминавайки се на косъм с въртящата се количка за хотдог.

Той също погледна назад…

Плъзгащият се додж се вряза в автобуса.

Премина право през него, разцепвайки долния етаж на парчета в експлозия от късове метал и летящи седалки. Повечето пътници се намираха на горния етаж, а онези долу се бяха скупчили в двата края на автобуса малко преди пикапът да мине през средата му. Той се преобърна на Таймс скуеър и спря с адско стържене до тротоара.

Ламборгинито също спря. Еди изскочи навън и поглед наназад. От преобърнатия додж изтичаше гориво, окървавеният му шофьор се опитваше да се измъкне през натрошеното предно стъкло. Другият от пътниците, набит мъж с бръсната глава, беше изхвърлен от колата и лежеше близо до количката за хамбургери. Той все още стискаше оръжието си в ръка — компактен полуавтоматичен пистолет ТЕС-9.

Другата врата на ламборгинито също се отвори. Появи се Грант — и за голяма изненада на Еди хукна към бръснатия тип.

— Чакай, върни се! — извика той.

Актьорът не му обърна никакво внимание. Стигна до слабо помръдващия стрелец и изрита автомата от ръката му, запращайки го към разбития додж.

— Това е граждански арест! — обяви той, стъпи върху гърба на мъжа и зае героична поза. После се ухили на Еди. — Точно както в „Граждански арест“, а?

— Идиот! — промърмори Еди, заобикаляйки мурсиелагото. Мина покрай пушещата количка за хамбургери — синьото пламъче на газовата бутилка продължаваше да нагрява голямата метална тенджера. — Добре ли си?

— Да, човече. Беше много… напрегнато. Мили боже! — От горния етаж на пробития автобус проблесна светкавица — някой му беше направил снимка. — Успяхме ли да спасим твоята…

Покрай автобуса притича един полицай с вдигнат пистолет.

— Не мърдайте! — извика той. — Вдигнете ръце и легнете по лице на земята, веднага!

Еди веднага вдигна ръце. Междувременно Грант се обърна към полицая и рече безгрижно:

— Всичко е наред, човече. Ние сме добрите. — Той кимна с глава към билборда. — Виждаш ли? Това съм аз.

Ченгето изви ръката му за гърба.

— Млъквай! Лягай на…

Задната врата на доджа се отвори с трясък и върху преобърнатата кола се показа Змийската кожа. Видя тримата мъже и се прицели в тях…

И стреля. Еди сграбчи Грант и го изтръгна от хватката на полицая, който отнесе куршум в гърдите. Той се строполи на земята и изпусна пистолета си; оръжието се плъзна под едно спряло такси. Шофьорът му хукна да се крие.

Еди се хвърли зад таксито, повличайки Грант след себе си. Змийската кожа отново стреля и предното стъкло на колата се пръсна на парчета. Еди блъсна Грант до предното колело. В този момент забеляза пистолета на полицая, който се беше плъзнал до задната гума.

Змийската кожа скочи от доджа. Стреля още два пъти по таксито, натроши прозорците му, след което грабна автоматичния пистолет.

Еди се хвърли към задната гума и се пресегна за пистолета, който се оказа полуавтоматичен „Глок 19“. Облегна се на гумата и провери пълнителя му.

Грант запълзя към него.

— Назад! — извика Еди и се хвърли към актьора. В същия момент Змийската кожа започна да стреля на автоматичен режим. Вратата зад гърба на Еди стана на решето точно когато той блъсна Грант назад. Дъжд от куршуми се изсипа върху предницата на таксито, проби тънката стоманена обшивка и срещна непреодолимото метално тяло на двигателния блок.

— Колите стават за прикритие, не за скривалище! — извика Еди на уплашения Грант, когато стрелбата спря. — Не са ли ви научили на това в кинаджийското екшън училище? — Той надигна глава. Мъжът със сакото от змийска кожа беше изчерпал амунициите, хвърли автомата на земята и извади револверите си. Гологлавият, който лежеше наблизо, се изправи, залитайки, лицето му беше нашарено от рани и драскотини.

— Еди! — извика някаква жена. Той се огледа и видя облечената с униформа Ейми да тича приведена към него, следвана от партньора си.

Змийската кожа отново стреля, принуждавайки всички да залегнат. Партньорът му извади пистолет и двамата започнаха да отстъпват.

— Какво става тук, по дяволите? — попита Ейми.

— Питай тях! — отвърна той, махвайки с ръка към стрелците. — Това са задниците, които искат да убият жена ми!

Още един куршум проби ламарината на таксито и със звън се пръсна в двигателя. Грант извика, а Ейми потръпна.

— Нюйоркска полиция! — извика тя. — Хвърлете оръжията!

В колата се забиха още куршуми, към оглушителните изстрели на револверите се присъедини ритмичното потракване на автоматично оръжие. Двамата мъже не признаваха никакви заповеди. Еди надникна иззад предната броня на таксито и видя, че двамата бързо отстъпват заднешком, след като в стрелбата се включиха и други полицаи. След като един от колегите им беше ранен и имаше заплашени цивилни, те нямаше да се поколебаят да ги убият, но Еди искаше поне единият да остане жив, за да каже защо са искали да убият Нина.

Той взе глока и стреля под колата, улучвайки десния глезен на гологлавия. Мъжът падна на земята и се разкрещя. С присвити от болка очи се обърна към Змийската кожа.

— Помогни ми!

Онзи отвърна на погледа му и с безизразно лице го простреля в главата.

— Боже! — прошепна Ейми. Змийската кожа потърси прикритие зад преобърнатия додж. Тогава осъзна какво се кани да прави Еди. — Не, почакай!

Но Еди вече беше изскочил иззад таксито и тичаше към пикапа с насочен пистолет. Целта му се криеше зад доджа… който не беше по-непроницаем за куршумите от таксито. Прицели се ниско, с надеждата, че ще го улучи в краката и изстреля серия куршуми към кабината на пикапа…

Змийската кожа изскочи и стреля. Но той не се целеше в Еди.

Мишената му беше газовата бутилка на количката за хотдог, която се взриви като бомба.

Взривната вълна събори Еди на земята. Когато полицаите се съвзеха от експлозията, Змийската кожа вече се беше отдалечил по Четирийсет и трета улица и се изгуби сред тълпата.

Еди смачка една горяща питка за хотдог и се изправи с изкривено от болка лице. Ейми изтича към него, останалите полицаи се пръснаха наоколо — някои помагаха на ранения полицай, останалите се впуснаха в безплодно преследване на убиеца.

— Добре ли си?

— Ще оживея — изръмжа той, поглеждайки към гологлавия мъж. — За разлика от него.

Ейми поклати глава, все още зашеметена от сцената, на която беше станала свидетел.

— Хладнокръвно убийство пред група ченгета? Този тип е луд!

— Може би, но се справя много добре. Мисля, че няма да го заловите.

— Ще видим — отвърна Ейми с наранена професионална гордост — но и с известно примирение.

Грант се приближи с пребледняло лице.

— Господи, човече! Ти, ти… — Той ожесточено разтърси ръката на Еди. Ейми повдигна изненадано вежди, щом го разпозна. — Ти ми спаси живота, човече! Ако не беше там, сега да съм мъртъв!

Еди реши да не споменава, че вината да се превърне в мишена си е изцяло негова.

— Това ми е работата.

— Не, човече, сериозно. Ако имаш нужда от нещо, каквото и да е, просто ми кажи. Твое е.

— Какво ще кажеш за ламборгинито? Не, шегувам се — поясни той, когато от изражението на Грант стана ясно, че съвсем няма предвид буквално всичко.

— Човече! — Грант погледна към мурсиелагото. — Не мога да повярвам! Ти каза „без драскотина“ и го изпълни!

Дори с понесените леки ожулвания, ламборгинито изглеждаше непокътнато, в лъскавата му боя се отразяваха отблясъците на пожара.

— Да. Обикновено потрошавам всичко, което карам. Май този път съм извадил късмет…

Една тънка струйка бензин от разбития додж стигна до една от горящите кифли.

— Гръм… — започна Еди и блъсна Грант и Ейми на земята, преди огънят да достигне до резервоара.

Доджът експлодира, излетя във въздуха, завъртя се и се стовари върху мурсиелагото.

Еди седна.

— И мълнии.

Грант ахна невярващо при вида на превърнатите в скрап триста хиляди долара. Някой от автобуса отново направи снимка.

— Божичко!

— Имате застраховка, нали? — обади се Ейми.

Той постепенно се успокои.

— Да. Хм. Права сте. И без това не бях сигурен дали този цвят ми харесва.

— Еди!

Еди се изправи и се обърна към Нина.

— О, боже, добре си!

— Остави ме мен, ти как си?

Те се прегърнаха, след което тя погледна към очуканото такси. Мейси я беше послушала и беше избягала, но в колата имаше още някой. Тя се обърна към Ейми.

— Трябва да извикате линейка. Таксиметровият шофьор е прострелян.

— Май ще ни трябва повече от една — отвърна й Ейми, която вече беше извадила радиостанцията си. — Еди, не знам какво стана тук, но съм сигурна, че ще ми го обясниш. — Тя погледна Нина, след това и Грант. — Както и вие, и вие… По дяволите, ще трябва да арестувам всички в радиус от пет пресечки!

— Познаваш ли я? — обърна се Нина към Еди.

— Да, приятелка.

Тя огледа привлекателната полицайка от глава до пети и върху лицето й се изписа подозрение.

— Чакай малко… твоята приятелка полицайка? С която беше онази сутрин?

— Ами… да — призна той. — Същата.

— Вие ли сте съпругата на Еди? — поиска да знае Ейми. Нина кимна. — Добре, вижте какво — съгласна ли сте да се опознаем отблизо в участъка?

5.

— И така — каза Еди на следващата сутрин и се отпусна на дивана, — когато казах „да видим какво ще ни донесе утрото“… нямах предвид точно това.

— Да те преследват и да стрелят по теб? — попита Нина. — Беше също като едно време — точно както не ми се искаше да бъде. Изненадана съм, че не сме в затвора.

— Донякъде трябва да сме благодарни на Грант за това. Знаеш ли как оползотвори той единствения си разрешен телефонен разговор? Обади се на мениджъра си. Който се обадил на своя адвокат, който от своя страна звъннал на кмета…

— На кмета? — възкликна изненадана Нина.

— Да. Сещаш ли се за онова благотворително събиране? Двамата се запознаха там. И тъй като кметът се скъсваше да ухажва холивудската звезда, направи си тонове снимки с него, щеше да е прекалено неловко, ако два дни по-късно новият му най-добър приятел бъде прибран на топло. — Той се усмихна безрадостно. — Точно по тази причина днес в пресата Грант е представен като истински герой, а не като поредния арестант. Но всъщност сме най-задължени на Ейми.

Нина сви устни.

— Защо на нея?

— Защото тя гарантира за нас. Това, че Змийската кожа пръсна главата на онзи тип пред половината нюйоркска полиция, показа кои са лошите, но ако не се беше застъпила за нас, щяхме здраво да загазим.

— Да се застъпи за теб, искаш да кажеш.

Този тон му беше познат.

— О, господи! Какво?

— Знаеш много добре какво, Еди. Тази жена — бил си с нея онзи ден, когато ми каза, че си с Грант Торн!

Той разпери раздразнено ръце.

— Да, признавам си! Но между нас няма нищо — тя ми е просто приятелка. Имам толкова много приятелки по цял свят и ти никога не си ми създавала проблеми за тях.

— Защото не си ме лъгал за тях! Още колко пъти си ми казвал, че си на работа, когато всъщност си се виждал с нея?

— О, по дяволите — въздъхна той, — не се виждам с нея! Не се срещаме тайно, за да се чукаме до припадък, ако така си мислиш.

— Какво тогава да си мисля? — сопна му се Нина, но преди да получи отговор, домофонът иззвъня. Тя натисна бутона: — Да?

— Доктор Уайлд, аз съм, Мейси.

— Качвай се горе. — Тя натисна бутона за отключване на входната врата и се обърна към Еди. — Ще го обсъдим по-късно.

— Няма какво да обсъждаме — сопна се той. — Тя просто ми помага за нещо, ясно ли е?

— Защо не помоли мен да ти помогна? Нали това се очаква от съпрузите — да си помагат един на друг.

— Става въпрос за съвсем друго нещо.

Нина понечи да го попита за какво точно става въпрос, но на вратата се почука. Тя отвори и видя Мейси, облечена все още с дрехите си от предишната вечер. Еди по инерция я огледа от главата до петите, спечелвайки си намръщен поглед от съпругата си.

— Влез, Мейси — каза тя.

— Благодаря, доктор Уайлд — отвърна тя и влезе в апартамента. — Радвам се, че сте добре.

— Да, аз също. А ти как си? Как е приятелят ти?

— Джоуи? Добре е, само малко понатъртен. Обадих му се, след като си намерих хотел за през нощта. О, ето телефона ви. — Тя го подаде на Нина. — А при вас как мина?

— През по-голямата част от нощта ни разпитваха в полицията, което беше забавно. Между другото, това е съпругът ми — каза Нина, посочвайки Еди. — Еди. Чейс. Който очевидно всеки път оправдава фамилията си[1], когато стане въпрос за фусти.

Еди изсумтя раздразнено и се обърна към Мейси.

— Здрасти. Да, аз съм съпругът на Нина — и личен бодигард. За което не получавам кой знае какви благодарности.

— Здрасти. — Мейси небрежно стисна ръката му и също го огледа от глава до пети. Нина се досети какво си мисли — твърде стар, твърде плешив — и се подсмихна.

— И така — каза той, сядайки на дивана, — след като и вие сте тук, може би най-накрая някой ще ми разкаже какво става тук, по дяволите? Защо се наложи заради нещо, което става в Египет, да задигна ламборгинито на Грант Торн и да ви преследвам през половината град?

— Познавате Грант Торн? — попита Мейси. — Много е готин!

— Тук не става въпрос за Грант Торн — обади се Нина, забелязвайки как мнението на Мейси за Еди изведнъж се променя в положителна посока. — А за онези мъже, които те преследваха. Същите от Египет ли са?

— Само онзи с грозната прическа и ужасното сако.

— Аз пък мисля, че е доста яко — обади се Еди, но изведнъж се намръщи при спомена, който изникна в съзнанието му.

— Какво има? — попита Нина.

— Наскоро видях един човек със същото сако… — Челото му се набръчка и той се опита да си спомни. — По дяволите! Не беше само същото сако, и човекът беше същият! Беше на онази среща с последователите на култа, на която ме заведе Грант!

— Храмът на Озирис?

— Да, точно това. Беше в лимузината заедно с шефа, онзи бившия актьор. Имаше и още един човек, отвратително изглеждащ нещастник с голям белег от изгаряне…

— О, боже! — прекъсна го Мейси и притисна ръка към дясната си буза. — Тук ли се намира белегът?

— Да, минава през лицето му.

— Видях го и в Египет — обърна се развълнувано тя към Нина. — Беше при Сфинкса, той ръководи цялата работа!

— Каква е тази история със Сфинкса? — попита Еди. — Какво търсят там?

— Нали се сещаш за телевизионните реклами, които ме вбесяват? — каза Нина. Той кимна. — Това търсят.

— Опитват се да го изкопаят преди АСН, за да могат да задигнат каквото има вътре — допълни Мейси.

— А вътре има…? — вдигна вежди Еди.

Мейси извади фотоапарата си.

— Ще ви покажа. — Тя видя лаптопа на Нина. — Мога ли да го вържа към него?

Нина порови из чекмеджето за кабел, след което свърза фотоапарата на Мейси към нейния Макбук Про, за да може момичето да прехвърли файловете на твърдия диск. След по-малко от минута тя можа да разгледа подробно всички снимки, които беше видяла на малкия дисплей на фотоапарата.

— Значи това са трите свитъка, които са дали на АСН…

— А този са скрили. — Мейси посочи четвъртия древен папирус и увеличи изображението. — Тази част тук описва северния вход към Залата на летописите — той бил запазен само за фараона, защото според египтяните Полярната звезда символизира владетелите и боговете. — Тя премина на следващата снимка, показвайки чертежите на конструкцията под Сфинкса, и посочи два тунела. — Всички останали е трябвало да използват източния вход.

— … който Лоугън разкопава — каза Нина като кимаше. — Какво друго пише там?

Мейси се върна към първата снимка и увеличи долната й част.

— Нещо за зала с карта… ето тук! В нея е скрита зодиакална диаграма, която, ако се знае ключът за разшифроването й, подсказва как да бъде намерена Пирамидата на Озирис.

Нина отново я изгледа скептично.

— Сигурна ли си, че точно това пише?

— Сигурна съм, доктор Уайлд! — раздразнено отвърна Мейси, но се сети на кого говори. — В първия момент и на мен ми се стори странно, но точно това пише там. Диаграмата представлява някаква карта.

Нина погледна към екрана. Първите три свитъка за Залата на летописите се бяха оказали точни и ако на четвъртия също можеше да се вярва…

— От това ще излезе нещо огромно. Ако Пирамидата на Озирис наистина съществува, тя ще промени всичко, което мислим, че знаем за египетската история. — Тя погледна Мейси. — А мъжете, които те преследват, са сигурни в това и са готови да убият за него. — Погледът й се върна към папируса. — Какво още пише там?

Мейси продължи да чете.

— Гробницата на Озирис, безсмъртният бог цар, пазителят на… на свещения хляб на живота.

— Не ще да е безсмъртен, щом се намира в гробница — възрази Еди.

— Сложно е за обяснение — рече Мейси. — Бил е убит, като са го затворили в ковчег, след това възкръснал, отново го убили, станал безсмъртен, но никога не успял да се върне в света на живите… нещо като древна сапунена опера.

— Само че е нещо повече от това — обади се язвително Нина. — Митологията на Озирис стои в основата на цялата египетска религия. Но този текст казва ли ни как да намерим пирамидата, използвайки зодиакалната диаграма?

Мейси огледа останалата част от папируса.

— Не. Предполагам, че това е трябвало да се знае от жреците. Но със сигурност пише, че диаграмата представлява карта за гробницата.

Еди се наведе към екрана.

— Значи, ако тази пирамида съществува, онова, което е вътре, си заслужава взривяването на Таймс скуеър? За съкровището на Тутанкамон ли става въпрос?

— За нещо повече — отвърна Мейси. — Озирис е вдъхновявал всички останали фараони — той е най-великият египетски цар на всички времена. Макар че всички останали вярвали, че след като умрат, ще станат богове, никой от тях не се е осмелил да го засенчи, защото всъщност той решава кой от тях заслужава да премине в отвъдния живот.

— Значи всички египетски съкровища, които са били открити досега — каза Нина замислено, — не могат да се мерят с онова, което се намира в гробницата на Озирис. И като се има предвид колко невероятни са били някои от останалите открития…

Еди се облегна назад.

— Тогава ето ти и мотивът. Пари. Много, много пари. — Той посочи към екрана. — Влез в интернет; мисля, че трябва да хвърлим един поглед на този Храм на Озирис.

Мейси отвори браузъра и написа адреса на търсачката Qexia.

— Не ползваш ли Гугъл? — попита Еди.

— Тази е по-яка — отвърна момичето, вписвайки в полето за търсене „Храм на Озирис“. Появи се „облак“ от резултати, най-близкият се намираше в центъра, изписан с големи букви. Тя кликна върху връзката и тя ги отведе на уебстраницата на култа. През тях изникна стилизиран портрет на Халид Озир, който стоеше пред нещо, приличащо на голяма пирамида от черно стъкло, и им се усмихваше.

— Този го видях онзи ден! — каза Еди. — Бил е голяма кинозвезда в Египет.

Нина прочете биографията му.

— След това решил да се обърне към религията. Но предполагам, че егото му е било твърде голямо, за да стане нечий последовател — и си създал своя собствена. — Според биографията му Озир беше основал Храма на Озирис петнайсет години по-рано; сега щабът на организацията му бе в Швейцария и имаше клонове в над петдесет държави.

— Прилича ми на печалбар — каза Еди, докато Мейси прехвърляше страниците. Голяма част от уебсайта беше посветена на продажбата на религиозни стоки и обясняването на вярванията на култа.

Мейси изсумтя саркастично, прочитайки един от подразделите.

— Какво? Това дори не е вярно! Озирис не е бил безсмъртен, преди да умре — случило се е чак след като е влязъл в Подземния свят.

Нина прегледа останалата част от текста.

— Ха. За култ, основан на мита за Озирис, като че ли не се вълнува особено от останалите приети варианти на тези митове. Май този Озир умишлено пренебрегва всичко, противоречащо на онова, което иска да каже.

— Да продаде — поправи я Еди, докато отваряше поредната страница, приличаща повече на каталог, отколкото на катехизис. — Погледнете тук! Диети, системи упражнения, витамини… ще ви помогнат да живеете по-дълго, да, но той е лепнал снимка на пирамидата върху всичко и иска пет пъти повече пари, отколкото ще ви вземат в супермаркета, и на всичкото отгоре изсипва върху вас тонове религиозни бръщолевения, докато ги давате.

— Не са просто „бръщолевения“, Еди — смъмри го Нина. — Днес хората може и да не им вярват, но те са били в основата на една цивилизация, просъществувала повече от три хиляди години.

— Може би, но този Озир си я измисля в движение. Всъщност това е характерно за всички култове.

Междувременно Мейси намери друга страница: водачите на Храма на Озирис. Озир заемаше основното място на върха, под неговата снимка имаше друга, по-малка черно-бяла фотография на друг мъж с подобни черти.

— Себак Шабан — прочете Нина. — Приличат си много, може би са братя.

— Да, и аз така си помислих — каза Еди, спомняйки си, че ги е видял заедно два дни по-рано. — Защо имат различни фамилии?

— Пфу! — рече Мейси презрително. — Озирис, Озир? Това е като сценичен псевдоним. — Еди я изгледа свирепо, но тя не го забеляза. — Да, здравата са поработили с фотошопа. — Снимката на Шабан показваше левия му профил, но онази част от долната устна, която в действителност беше обезобразена, тук изглеждаше напълно нормална.

Нина се облегна назад.

— И ти си съвсем сигурна, че той стои зад всичко, което се твори при Сфинкса?

— Абсолютно. Той беше.

— И мъжът от снощи работи за него? — Мейси кимна. — Добре, това означава, че тези хора ще направят всичко възможно, за да се погрижат да не го разкажеш на никого.

— Какво ще правим тогава? — попита Мейси.

— Ще разкажем на някого — обади се Еди. — Пфу!

Тя се нацупи.

— Опитах. Никой в Египет не искаше да ме изслуша. Когато се обадих по телефона на доктор Бъркли, той просто ме посъветва да съобщя в полицията.

— Как успя да се измъкнеш от Египет, след като полицията те е търсела? — попита Нина.

— През Йордания. Чух го да нарежда — тя кимна към Шабан — да наблюдават летищата, за да не мога да се измъкна оттам. Но аз имах малко пари, паспортът ми беше в мен, така че щом се върнах в Кайро, хванах автобуса за един малък град на източното крайбрежие и убедих един мъж да ме откара с лодката си в Йордания. След това хванах друг автобус за Аман, долетях в Америка и ето ме тук!

Нина си помисли, че Мейси е доста по-изобретателна, отколкото изглежда. Дори Еди изглеждаше впечатлен от успешния й опит да надхитри властите.

— И тогава измежду всички, към които можеше да се обърнеш, ти избра точно мен.

— Защото знаех, че можете да ми помогнете. Както и стана. Ако не ме бяхте спасили, онзи мъж щеше да ме убие. Така че благодаря!

— Няма проблем — отвърна Нина. Еди изсумтя саркастично. — Но сега вече си в безопасност… — Той не беше усетил кога е преминал на „ти“.

— Надявам се — вметна Мейси, поглеждайки страхливо към вратата.

— Мисля, че след снощния малък провал, преследвачите ти ще се постараят да се махнат колкото се може по-далеч от Ню Йорк. Но тъй като се надяваме, че сега си в безопасност и разполагаме със снимките, вече можем да кажем на АСН какво се е случило. — Тя погледна неуверено Еди. — Ако Морийн Ротшилд се съгласи да разговаря с мен.

* * *

Лесно успя да убеди Лола да каже на Ротшилд, че Нина я търси. По-трудното беше да накарат Ротшилд да се обади. След три неуспешни опита, при всеки един от които Нина казваше на Лола да предава все по-невероятни молби, най-накрая възрастната жена възмутено вдигна телефона.

— Дано да е нещо наистина интересно, Нина — сопна й се тя. — След снощните ти подвизи съм наистина изненадана, че не ми се обаждаш от затвора. От онова, което видях по новините, разбирам, че има двама мъртви, няколко ранени, мащабни щети и половината град е потънал в хаос. Просто поредният ден в живота ти, нали?

Нина преглътна един парлив отговор, насилвайки се да се държи дипломатично.

— Морийн, това е много важно. Става въпрос за разкопките на Сфинкса.

— Какво за тях?

— Някой се опитва да ограби Залата на летописите, преди Лоугън да я отвори.

Настъпи моментно мълчание, след което се чу недоверчивото, раздразнено „какво?“ на Морийн.

— Култът „Храм на Озирис“ стои зад всичко това. Те са използвали четвъртия от свитъците от Газа, който не са дали на АСН, за да открият втория вход. В момента дори го разкопават!

Отново мълчание. След това се разнесе презрителен смях.

— Нина, благодаря за това, че потвърди теорията ми — ти наистина си се побъркала! Мислех си, че твърденията ти за откриването на Райската градина са достатъчно възмутителни, но това? Защо им е на Храма на Озирис да извършват паралелни разкопки, след като вече ни помагат при първите?

— Защо не попитате тях? — изръмжа Нина. — Но аз разполагам със снимка на четвъртия свитък, както и с плана на тунела.

— И откъде се сдоби с тези снимки? От онези сайтове, които твърдят, че в египетските йероглифи са закодирани летящи чинии?

— Не, от Мейси Шариф.

— Мейси Шариф? Стажантката ли имаш предвид?

— Точно така.

— Стажантката, издирвана от Египетската полиция за нападение и кражба на антики?

Нина погледна Мейси, която я наблюдаваше напрегнато.

— Мисля, че е била натопена. Причината за снощните събития е, че те се опитаха да я убият, за да не каже на никого какво е открила.

Ротшилд отвърна с леден глас:

— Нина, наистина нямам време да слушам параноичните ти конспиративни теории. Не ми се обаждай повече.

— Поне погледни снимките. Ще ти ги изпратя…

— Не си прави труда. — Ротшилд прекъсна разговора.

— По дяволите! — промърмори Нина. Въпреки това изпрати снимките на електронната й поща, след което отново се обади на Лола.

— Предполагам, че разговорът не е минал добре — каза Лола. — Професор Ротшилд току-що ми каза никога повече да не я свързвам с теб.

— Да, предположих, че така ще стане. Виж, току-що й изпратих един имейл с няколко прикачени снимки — най-вероятно ще го изтрие без изобщо да ги погледне, но аз ще ги изпратя и на теб. Можеш ли да ги разпечаташ и да ги оставиш в нейната поща? Наистина е важно тя поне да ги погледне.

— Ще видя какво мога да направя. Хей, видя ли какво стана снощи на Таймс Скуеър?

— Може и да съм чула нещо — отвърна безучастно Нина. — Чао, Лола. — Тя изпрати копие от писмото на Лола, след което се отпусна на стола си. — Боже, чувствам се толкова безсилна. Ако все още работех в АСН, щях за нула време да накарам някой да ги погледне.

— Сигурно можете да направите още нещо — възрази Мейси. — Ако тези мъже се доберат до зодиака, ще разберат как да стигнат до пирамидата на Озирис и ще я оберат — и никой друг няма да разбере, че те са го направили. Тя ще бъде изгубена завинаги! Това ли искате?

— Разбира се, че не — сопна й се Нина. — Но няма какво повече да направя по въпроса! Освен ако не отидем в Египет и не ги хванем на местопрестъплението… — Гласът й секна изведнъж.

Еди познаваше това изражение.

— Не — рече той с предупредителен тон.

— Бихме могли да отидем в Египет.

— Не, не можем.

— Да, можем.

— Нямаме визи.

— Визите ни на представители на ООН все още са валидни.

— Нямаме пари, по дяволите!

— Имаме кредитни карти!

— Които са почти изпразнени!

— Аз имам кредитна карта — обади се Мейси. — Аз ще платя.

Нина изгледа недоверчиво деветнайсетгодишното момиче.

— Сериозно ли говориш?

— Разбира се! Имам огромен кредит!

— Сигурно е много хубаво — промърмори Еди.

Нина продължаваше да се колебае.

— Не знам колко струва полетът до Египет, но няма да е много евтин. Сами ще се оправим.

Той направи гримаса.

— Да бе, ако продадем някой друг бъбрек.

— Няма проблем, мога да си го позволя — каза Мейси. — Е, мама и татко могат, но все тая. Баща ми е пластичен хирург, а майка ми е психиатър, богати са. Така или иначе покриват всичките ми разходи.

— Чакай малко — каза Нина. — Мейси, ти разказа ли за всичко това на родителите си?

Момичето я погледна смутено.

— Всъщност, не. Те дори не знаят, че съм се върнала в Щатите.

Нина я погледна ужасена.

— О, боже! Как така не си им казала?

— Опитвам се да ги предпазя! Онзи, белязания, каза, че ще изпрати хора да наблюдават дома ми и да подслушват телефоните, за да ме намерят. Ако мама и татко не знаят, че нещо се е объркало, те няма да се притесняват и няма да ме издадат.

— Е, сега вече знаят, че нещо не е наред — каза й Нина. — Дори АСН да не са им казали, че си загазила — което е малко вероятно — аз трябваше да кажа на полицията, че си била с мен снощи. Те са взели телефона на родителите ти от АСН и са им се обадили.

Мейси пребледня.

— О! Аз… не се сетих за това.

Нина кимна към телефона.

— Обади им се веднага. Кажи им, че си добре.

Момичето вдигна телефона и набра номера.

— Мамо, здравей. Мамо? Мамо, успокой се, добре съм. Да, добре съм, наистина! А, от АСН са се обадили, така ли? — Тя направи физиономия. — Не, въобще не стана така, лъжат! — Тя изсумтя нетърпеливо. — Мамо! Не, не мога да се прибера, не още. Ще си дойда при първа възможност, но има нещо, което трябва да направя първо, много е важно. После ще ви разказвам. А, и ако смяташ, че някой ви следи, обади се в полицията, става ли?

Реакцията беше толкова истерично гръмогласна, че дори Нина и Еди я чуха.

— Боже, мамо! Виж какво, наистина съм добре. Пак ще ти се обадя, чуваш ли? Кажи на всички, че ги обичам. Мамо. Мамо! Казах, че ще се обадя. Чао. Чао.

Мейси остави телефона с изнервено и отчаяно изражение на лицето.

— Родители! Господи! Понякога са толкова досадни! — После изведнъж се обърна към Нина и я погледна извинително. — Ох, извинявай!

Нина я погледна объркана.

— За какво?

— В статията в „Тайм“ пишеше, че родителите ти са починали, когато си била на моята възраст, затова не искам да си мислиш, че говоря за всички родители. Сигурна съм, че твоите са били страхотни. Извинявай. — Тя отиде и седна пред лаптопа.

— Ъ-ъ-ъ… добре — отвърна слисаната Нина.

— Съобразителна е, а? — прошепна Еди.

— Да. Двамата ще си паснете идеално.

— Пфу!

— Така — каза Мейси, обръщайки се към тях, — полети до Египет. Каква храна предпочитате, вегетарианска или редовна?

[1] На английски chase — преследвам. — Б.пр. ↑

6.

Гиза

— Хей, ама тях не ги ли размазаха Трансформърите? — пошегува се Еди.

— Повече няма да ти позволявам да пускаш вкъщи този филм — промърмори Нина, докато се възхищаваше на трите огромни монумента, които се появиха пред тях. Великата пирамида в Гиза беше единственото оцеляло от Седемте чудеса на древния свят, останалите бяха съсипани от времето и конфликтите, избухнали преди хилядолетия. Една от причините за издръжливостта й беше размерът; макар пирамидата на Хуфу и съседните й, малко по-ниската на Хефрен и значително по-малката — но въпреки това впечатляваща — на Микерин, отдавна да бяха изгубили белите си варовикови покрития, колосалните им, изградени от пясъчник и гранит сърцевини си оставаха непокътнати след повече от четири хиляди и петстотин години.

Мейси не беше чак толкова впечатлена. Прибрала косата си под бейзболна шапка и сложила големи слънчеви очила, тя нетърпеливо заби крак в пясъка.

— Вече съм виждала пирамидите. Нали всеки ден бях тук. Защо не разговаряхте с доктор Бъркли?

— Отчасти, защото още не се е появил. — От страх, че може да бъде разпозната, Мейси не беше придружила Нина и Еди до Сфинкса, където те неуспешно се бяха опитали да убедят екипа на АСН да им даде достъп. — Снима се в някакво телевизионно предаване в Кайро, разказва за разкопките. Ще се върне чак след няколко часа. И отчасти, защото… добре де, не съм бил толкова път до Египет и да не видя пирамидите!

Те тръгнаха по пътя, който минаваше от северната страна на статуята. Еди погледна над стената надолу към разкопките.

— Това там долу шахтата ли е?

Мейси застана до него.

— Да. В онази палатка — посочи тя с пръст.

Той си отбеляза на ум местоположението й, както и охраната, която се оказа доста по-сериозна, отколкото я беше представила Мейси. Пазеха я двама униформени, които не бяха от туристическата полиция, а най-вероятно от частна охранителна фирма.

Мейси погледна към Сфинкса.

— Сложили са повече пазачи отпреди.

— Постарали са се никой да не си пъха носа в разкопките им — каза Еди. — Което може да се окаже от полза.

— Как така?

— Ако са довели нови пазачи, има голям шанс да не те разпознаят. — Той прокара пръсти по долната страна на каменната плоча, която беше поставена върху стената, сякаш да провери теглото й.

— Откри ли нещо? — попита Нина.

— Просто си правя планове за по-късно. Какво, ще отидем ли да поразгледаме пирамидите?

Великата пирамида се намираше само на около четиристотин метра от Сфинкса, но всъщност трябваше да изминат два пъти по-дълго разстояние, за да стигнат до входа откъм север, защото всяка от страните на пирамидата имаше дължина над 220 метра. Самият вход, пред който вече се виеше опашка от няколко десетки души, се затваряше с портал, охраняван от туристическата полиция. Достъпът до вътрешността на пирамидата се разрешаваше само два пъти дневно. Макар и уморена от единайсетчасовия полет от Ню Йорк, Нина бе настояла да отидат веднага, за да могат да си купят билети в момента, в който касата заработи.

Щом крилата на портала се разтвориха, Еди блокира дискретно, но твърдо достъпа до входа, позволявайки на Нина и Мейси да влязат първи.

— По-стръмно е, отколкото изглежда на снимките — отбеляза Нина. Тесният коридор с гладки стени се спускаше към сърцето на пирамидата под наклон от почти трийсет градуса и таванът беше смущаващо нисък.

Еди ги настигна, промушвайки се пред раздразнените туристи на входа.

— Боже, колко е тясно — оплака се той. — Сигурно фараоните са имали малки задници. Накъде води това нещо?

— Има два маршрута — отвърна Мейси. — Ако продължиш да вървиш напред, ще се озовеш в самата погребална зала, но там е доста скучно, нищо не са оставили. Решили са да използват друга зала, докато не построят пирамидата.

— Архитектите сигурно са откачили — рече Еди и се ухили. — Направо мога да си го представя: „Какво иска този? Завършили сме го почти до половината! Проклети клиенти!“.

След около осемнайсет метра коридорът се разделяше, едното му разклонение продължаваше надолу, а другото, с още по-нисък таван, започваше да се изкачва нагоре под също толкова стръмен ъгъл. Макар че искаше да разгледа целия комплекс, Нина реши да послуша Мейси и да тръгне по втория коридор. Дори толкова рано сутринта въздухът в тунелите беше горещ и задушаващ. Мускулите на краката й се възмутиха от стръмния под, но тя продължи да се изкачва, приведена.

— Тук има ли разни скрити капани? — попита Еди.

— Скрити капани ли? — отвърна саркастично Мейси. — Тези неща ги има само в игрите „Тум Рейдър“.

— Така ли мислиш? — обади се Нина и момичето я погледна изненадано. — Няма да е зле някой път да седнеш да прочетеш научното списание „Археология“, вместо разни клюкарски статийки.

— Ама аз го чета! — възрази Мейси. — Е, поне интересните работи.

— То цялото е интересно — обиди се Нина.

— Да бе, все едно може да се сравнява намирането на древни монголски клечки за зъби с откриването на Атлантида. — Еди, който вървеше зад Мейси, се разсмя, вбесявайки Нина още повече.

Но раздразнението й се изпари в мига, в който влезе в нов участък от вътрешността на пирамидата. От коридора, по който се изкачваше, се разклоняваше един хоризонтален проход, и тя се изненада, че изкачването продължаваше. Макар и малко по-широк от предишния тунел, таванът му беше много по-висок, почти девет метра. Великата галерия представляваше дълга сводеста зала, изградена от масивни варовикови блокове.

— Това вече е нещо — каза Еди и се протегна, щом се измъкна от коридора. — За какво служи?

— Има теория, че това е част от противовесната система за повдигане на блоковете към върха, но… всъщност никой не знае — призна Нина. Както много други неща в пирамидите и точното предназначение на Великата галерия си оставаше загадка. Тя погледна надолу към хоризонталния проход. — Там долу се намира „Залата на царицата“, нали?

— Да — отвърна Мейси. В коридора влязоха още туристи, повечето от които искаха да си починат от изкачването, като тръгнат по равния коридор. — Макар че там никога не е имало царица — нейната пирамида е по-малката отвън. Това е просто поредната скучна недовършена погребална зала.

— Още една ли? — попита Еди. — Боже, архитектите им сигурно са си хвърлили папирусите на земята и са ги стъпкали от яд.

— Дори и да е празна, едва ли е скучна — възрази Нина и продължи да се изкачва по стълбите, които излизаха от Галерията. — Майсторската изработка на всичко това е невероятна дори по днешните стандарти, а те са изработили всичко с примитивни инструменти.

— И много роби.

— Не — възрази Мейси. — Строителите всъщност са били умели майстори. Плащали са им. Цялата работа с робите е просто лъжа, която е била разпространена от фараоните след Хуфу, или Хеопс, или както там предпочиташ да го наричаш, за да се изкарат по-добри от него. „Да, ние също бихме могли да построим толкова големи пирамиди, ако бяхме използвали хиляди роби“ или нещо такова. Хуфу не е бил по-лош от който и да е друг фараон.

— Защо изобщо са решили да строят точно пирамиди? — попита Еди. — Какво й е толкова специалното на тази форма?

— Никой не знае — отвърна Нина.

— Май честичко ще чувам този отговор, а?

— Сигурно е някакъв символ с религиозно значение, но никой не е разбрал точно какво. Но те са вложили много време и усилия, за да усъвършенстват тази форма, като се започне още с най-първите династии. Техните пирамиди са били стъпаловидни като зигуратите[1], но с подобряването на инженерните им умения те започнали да ги строят с гладки стени. Един фараон, на име… Снофру, мисля? — Нина погледна към Мейси, която кимна, доволна, че са потърсили мнението й. — Той е построил Червената пирамида в Дашур, която е първата „истинска“ пирамида. Била доста голяма — но пирамидата, построена от сина му, е много по-голяма. И ние се намираме в нея. — Тя разпери ръце, за да обхване огромната постройка около тях. — А защо са избрали да строят точно пирамиди… както вече казах, никой не знае.

Те се изкачиха до върха и Нина спря, за да си поеме дъх. Леко се подразни от това, че Мейси като че ли въобще не се беше изморила от изкачването. Друг хоризонтален коридор с нисък таван водеше още по-навътре в гробницата и само след няколко метра стигаше до висока стая. Еди надникна вътре и видя дълбоки бразди, които продължаваха навътре.

— Какво е това?

— Устройство против крадци — отвърна Мейси.

— Нали каза, че нямало скрити капани?

— Това не е точно капан. По-скоро е нещо като врата към подземието. Построили са я, като закачили три огромни каменни блока да висят от тавана. Щом Хуфу бил погребан, те ги пуснали на пода, за да не могат иманярите да стигнат до него.

Влязоха; помещението беше абсолютно празно.

— А къде са каменните блокове?

— Иманярите стигнали дотук — изчурулика Мейси. — Разбили блоковете и влезли право в погребалната зала. Тя се намира ей там. — Тримата хлътнаха в поредния къс зигзаговиден тунел, след което…

… Попаднаха в Царската зала. Погребалната зала на фараона Хуфу, запечатана преди четири хиляди и петстотин години.

— Това ли е? — попита разочаровано Еди. Правоъгълната зала беше с размери дванайсет на шест метра; по-голямата й част бе заета от останките на голям гранитен саркофаг, но освен ковчега без капак, в нея нямаше нищо друго. Дори стените бяха голи, без никакви украшения. — Очаквах нещо по-бляскаво.

— Все пак колегите на Лара Крофт са минали оттук — отбеляза Мейси снизходително. — Ако е била като гробницата на Тутанкамон, цялата стая би трябвало да е пълна със съкровища! — Очите й проблеснаха при мисълта за това.

— Нямало е да има само съкровища — напомни й Нина. — Голяма част от тях ще са били предметите, нужни на Хуфу за пътуването му през Подземното царство, за да се изправи на съд пред Озирис — храна и вода, такива неща. Но да, пак е щяло да има достатъчно съкровища.

Еди отстъпи встрани, за да влязат и останалите туристи, и се облегна на гранитната стена. Известно време наблюдава как Нина оглежда саркофага и после каза:

— Не мисля, че е вътре.

— Знам. Само че не ми се случва често да виждам такива неща, нали?

— Можеше да помолиш египтяните, докато беше в АСН — подхвърли Мейси. — Сигурно щяха да ти уредят частна обиколка.

Нина сви горчиво устни.

— Да, благодаря ти, че ми напомни.

— И кога доктор Бъркли ще се върне на разкопките? Трябва да отидем там — колкото по-скоро говорим с него, толкова по-бързо ще можеш да огледаш разкопките.

— Тя е права — рече Еди.

— Добре — промърмори Нина и неохотно се отдалечи от саркофага. — Но ако отидем там, а него още го няма, ще се ядосам много, че ме накара да си тръгна оттук.

* * *

И естествено, когато стигнаха до Сфинкса, Бъркли все още не се беше върнал. Очакваха го след трийсетина минути — трийсет минути, които Нина би могла да използва за изследване на Великата пирамида.

Когато най-накрая се появи, бяха минали по-скоро петдесет, а не трийсет минути, което изобщо не подобри настроението на Нина. Но се насили да се държи учтиво, знаейки, че ще има нужда от целия си чар, за да го убеди да я допусне до разкопките. Бъркли излезе от бяла правителствена лимузина, шофьорът му също се появи.

— Хей — прошепна Еди.

— Какво?

— Този го видях на снимките на Мейси. Същия, който беше заснела отблизо.

— По дяволите, прав си. — Придружителят на Бъркли беше доктор Хамди. Погледът й се плъзна покрай Храма на Сфинкса към по-запазения храм на Хафра, който лежеше на юг. Мейси, все още с бейзболна шапка и слънчеви очила сред мотаещите се туристи, се беше приближила колкото смееше до разкопките. — Ако Мейси е права, значи той няма да допусне никого до палатката.

— Малко е късно да се питаме дали е права, не мислиш ли?

— Може пък веднага да разберем — да видим как ще реагира доктор Хамди. — Тя се приближи до Бъркли. Еди я следваше по петите. — Хей, Лоугън! Лоугън! Здравей!

Първоначално Бъркли се изненада, след това я погледна с предпазлива неувереност, преди да осъзнае кой го вика.

— Нина? Какво правиш тук?

— О, на почивка съм — отвърна безгрижно тя. — Решихме да минем и да те поздравим, нали довечера е голямото откриване.

— Утре сутрин, всъщност — предаването на живо започва в четири часа сутринта местно време. — Предпазливостта на Бъркли премина в открита подозрителност. Той не повярва нито за миг, че присъствието им тук е просто съвпадение.

Хамди ги гледаше подозрително.

— Това ваши приятели ли са, доктор Бъркли?

— Колеги — отвърна твърдо Бъркли. — Бивши колеги. Нина, Еди, това е представителят на Висшия съвет за египетски антични ценности, доктор Яби Хамди. Доктор Хамди, това са Нина Уайлд и Еди Чейс, бивши служители на АСН.

Нина забеляза, че Бъркли пропусна титлата й при представянето, но не успя да направи саркастична забележка, защото Хамди заговори:

— Доктор Уайлд! Разбира се! Как не можах да ви позная!

— Променила съм си прическата.

Той се усмихна.

— За мен е истинско удоволствие да се запознаем.

— За мен също. — Тя разтърси ръката на египтянина. — А това е Еди, моят съпруг.

— Съпруг? — изненада се Бъркли. — Оженили сте се?

— Не се тревожете, не сме очаквали да ни изпратите подарък — рече Еди.

Нина погледна към руините край Сфинкса.

— Чудех се… дали ще е възможно да разгледаме разкопките?

— Съжалявам — отвърна Бъркли през зъби. — Позволено е само за служители.

Нина отново се направи, че не забелязва презрителното му отношение. Вместо това се обърна към Хамди.

— Колко жалко. Не може ли Висшият съвет да направи изключение, доктор Хамди?

Египтянинът се държеше по-учтиво, но не можеше да й помогне.

— Боя се, че не, доктор Уайлд. Щом Залата на летописите бъде отворена и всичко бъде внимателно каталогизирано, тогава може би да, но засега сме длъжни да спазваме стриктно правилата. — Той кимна с глава към пазачите до вратата. — Наскоро имахме проблеми.

— И аз така чух.

Бъркли се намръщи.

— Така ли?

— Да. Някакво момиче на име… Мейси Шариф ли беше? — Тя внимателно наблюдаваше реакциите им. Бъркли изглеждаше раздразнен, че това се е разчуло, но Хамди подскочи като ужилен. — Откраднала е нещо от Сфинкса, ако не греша?

— Да. Освен това ме нападна — каза раздразнено Хамди, разтърквайки носа си.

Лицето на Бъркли потъмня.

— Откъде научихте за това? — сопна им се той. — От Лола, нали?

— Всъщност, не — отвърна тя, защитавайки приятелката си. — От самата Мейси.

Онова, което беше ужилило Хамди, накара лицето му да пребледнее.

— Говорили сте с нея? Къде?

— В Ню Йорк — отвърна небрежно тя. — Разказа ми много интересна история за това, което става тук. — Погледът й се втвърди, съсредоточен върху Хамди. — А след онова, което се случи, когато се срещнахме, съм твърде склонна да й повярвам.

— Какво се е случило? — попита Бъркли.

— Нещата станаха малко като във филм на Майкъл Бей — обади се Еди. — Стрелби, преследвания с коли, експлозии — обичайното.

— Каквото и да ви е казала, е лъжа — реагира малко прибързано Хамди.

Нина посочи стената край пътя.

— Има много лесен начин да разберем. Лоугън, ей там има една палатка. Ако надникнеш вътре, мисля, че ще откриеш нещо много интересно.

— Като какво, например?

— Като шахта, която води към втория вход на Залата на летописите. Някой се опитва да те изпревари.

Бъркли се втренчи в нея.

— Пълни глупости — рече най-накрая той.

— Моля? — рече обидено Нина.

— Честно казано, направо си жалка. Морийн ми каза, че си отишла при нея, протестирала си, че отварянето на залата ще бъде предавано по телевизията — сякаш ти не си се възползвала от медиите, когато ти е отървало! Корицата на „Тайм“? Участието във „Вечерното шоу“? — Лицето му се изкриви в презрителна усмивка. — И сега, когато някой друг е в центъра на вниманието, ти просто не можеш да го понесеш, нали?

— Няма нищо общо с мен — изръмжа тя. — Става въпрос за спасяването на археологическо съкровище — и може би изваждането на теб и АСН от неловка ситуация.

Бъркли завъртя очи.

— О, я стига. Ти си тази, която поставя АСН в неловка ситуация. Предполагам, че след всички онези глупости за Райската градина, които натвори миналата година, невероятните безсмислици, които ти е казала Мейси, за да се оправдае, са ти прозвучали много реално.

Нина усещаше, че Еди е готов да удари Бъркли, и протегна ръка, за да го възпре, макар самата тя да се изкушаваше да замахне.

— Нищо не съм „творила“ — наклеветиха ме. Но така или иначе не очаквам да ми повярваш. Не си длъжен да ми вярваш и за това. Просто погледни в палатката. Аз ще те изчакам тук, така че ако греша, можеш да ме наречеш „идиотка“ в лицето! Какво ще кажеш?

— Това е абсурдно! — изригна Хамди. — Няма никаква шахта, няма никакъв обир.

— Естествено, че ще кажеш така — обади се Еди. — Нали и ти си замесен.

Египтянинът се опули разярено.

— Това е… Това е клевета!

— Има много лесен начин да се докаже, нали? Погледни в палатката!

Хамди хукна към охранителната врата.

— Доктор Бъркли, отказвам да търпя подобни обиди. Ще се видим на разкопките — и съм силно изкушен да заповядам тези двамата да бъдат изхвърлени оттук! — Единият от пазачите вдигна ръка да го спре, очевидно не го познаваше, но другият му каза нещо и той отстъпи назад.

Бъркли поклати глава.

— Знаеш ли, наистина е тъжно да видя колко ниско си паднала, Нина. Не знам дали да те съжалявам, или да ти се присмея!

— В единия случай ще те заболи повече — изръмжа Еди.

Бъркли очевидно се почувства неудобно при не чак толкова прикритата заплаха.

— Винаги съм смятал, че си неуравновесена — изсумтя той, тръгвайки след Хамди. — Май съм бил прав.

— Така ли? Аз пък винаги съм смятала, че си задник, и познай! Също се оказах права! — извика Нина след него. Този път и двамата пазачи се изпъчиха пред него и му попречиха да влезе в комплекса, докато не им показа картата си. Той хвърли последен поглед назад към Нина и тръгна след Хамди.

— Мисля, че мина добре — каза Еди, подсмихвайки се.

Нина беше вбесена.

— Дявол да го вземе! Трябваше само да погледне в палатката и всичко щеше да приключи!

— Е, не може да каже, че не си го предупредила. Както и Ротшилд. Ако наистина ограбят комплекса, точно те ще изглеждат като глупаци.

— Но ако тези момчета имат връзките и ума да организират нещо такова, значи ще успеят да прикрият добре следите си, преди Лоугън да отвори входа. Никой дори няма да заподозре, че вътре е имало нещо друго, което е било ограбено. О, боже. — Тя погледна изморено към храма на Хафра и видя, че Мейси им ръкомаха нетърпеливо. — Супер, сега пък ни вика.

— Какво стана? — попита Мейси, когато стигнаха до нея. — Ще погледне ли?

— Познай — отвърна Еди.

— Ще погледне?

— Опитай пак.

— Ох.

— Освен това той ни мрази — добави Нина.

По изражението на Мейси пролича, че тя въобще не беше предвиждала вероятността от провал.

— Но… Няма начин! Какво ще правим сега?

— Какво бихме могли да направим? — попита риторично Нина. — Лоугън няма да ни послуша, Хамди е замесен, а ние не можем да влезем в комплекса, за да намерим сами това нещо.

Мейси порови в джобовете си.

— Аз все още пазя пропуска си — каза тя и извади картата си. — Ако пазачите на входа са нови, няма да ме разпознаят, така че ще мога да вляза.

— И след това какво? Ако хората на Шабан те видят, ще се опитат да те убият. И дори да намериш някакво доказателство, когато се опиташ да му го дадеш, Лоугън ще заповяда да те арестуват.

— Но ние трябва да направим нещо! АСН ще отвори Залата на летописите след по-малко от осемнайсет часа, което означава, че каквото и да правят лошите, те го правят в момента! И това е единственият ни шанс да ги спрем!

— И на мен не ми се иска да ограбят Залата на летописите — каза Нина, — но освен ако не разполагаме със солидно доказателство, което да представим пред египетските власти, не виждам какво друго можем да направим, за да ги спрем!

— Нима просто ей така ще се откажеш? — попита невярващо Мейси. Тя измъкна страниците от списанието и ги размаха пред Нина. — Нима просто ей така си се отказала, когато някой ти е казал, че няма да намериш Атлантида? Нима си се предала, когато никой не е вярвал, че гробницата на Херкулес съществува?

Нина раздразнено дръпна листите от ръката й.

— Речите си от бисквитките с късмети ли ги вземаш? — подигра й се тя. — Просто мисля практично. Не можем да направим нищо, освен ако не намерим начин да влезем в комплекса, което няма как да направим без пропуски — а дори и да успеем, там има петнайсет археолози и цял телевизионен екип, плюс един бог знае колко пазачи!

— Едва ли стоят вътре през цялото време — допусна Еди. — Ще отварят залата рано сутринта, нали? Което означава, че АСН и телевизионните екипи ще трябва първо да поспят малко. — Той надникна над високата стена. — Правят ли все още онова светлинно шоу, каквото имаше в „Шпионина, който ме обичаше“? — Мейси кимна. — Значи всички ще гледат към Сфинкса, а не встрани…

— Да не ти е хрумнало нещо? — попита Нина.

— Мисля, че знам как да проникнем вътре. — Той се обърна към Мейси. — Но има голяма вероятност да те заловят. Склонна ли си да рискуваш?

Нина го погледна предупредително, но Мейси вече кимаше ентусиазирано.

— Какво трябва да направя?

— Като за начало — да минеш през вратата, без да те арестуват. — Той се обърна назад и погледна към Кайро. — Но първо трябва да напазаруваме.

* * *

Когато се върнаха, светлинното шоу беше в разгара си.

Еди погледна обляния в светлина Сфинкс, след което проследи погледа му към насядалата публика.

— Ха — рече той, забелязвайки осветената табела на сградата, която се намираше отвъд периметъра. — Сфинксът гледа право към „Пица Хът“.

— Ако онзи, който го е построил видеше това, щеше да се побърка — рече Мейси. — Разположението на Сфинкса не е случайно, обърнат е така, че да може да вижда изгрева. А сега денят му започва с пеперони.

— Не знаеш ли кой го е построил?

— Мислех си, че е Хафра — обади се Нина.

Мейси поклати глава.

— Едва ли. Не си ли чувала за Инвентарната стела?

— Кое? — попита Еди.

— Древен текст, който е открит през 1857 година. Според него Сфинксът вече е бил тук, когато Хафра започнал да строи пирамидата си. Затова и издигнатите пътеки към пирамидата не сочат на изток — трябвало е да заобиколят Сфинкса.

— Всъщност аз съм чувала за Инвентарната стела — рече Нина с леден тон. — И съм сигурна, че споровете по съдържанието й продължават.

— Но откриването на Залата на летописите го потвърждава, не мислиш ли? Никой от фараоните от Третата династия дори не споменава Залата. Може би не са знаели за съществуването й. А ако Сфинксът е много по-стар от Хафра, това може би обяснява защо главата му е толкова по-малка в сравнение с тялото. Един от фараоните наредил главата му да бъде допълнително обработена, за да заприлича на него.

Еди се изкикоти.

— Мисля — рече той тихо, навеждайки се по-близо към ухото на Нина, — че току-що си го получи.

— Млъкни.

Те спряха недалеч от вратата и Мейси погледна към двамата униформени мъже.

— Не познавам нито един от двамата.

— Сигурна ли си? — попита Нина.

— Мускулести, добре изглеждащи момчета? Да, щях да ги запомня.

— А сигурна ли си, че искаш да го направиш?

— Готова съм — настоя Мейси. Тя извади пропуска си и се приготви да тръгне към портала — но изведнъж се спря и разкопча още две копчета на ризата си.

Нина повдигна вежда.

— Какво правиш?

— Маскиращо средство. Довери ми се. — Мейси нагласи деколтето си за постигането на максимален ефект, което накара Еди да се ухили похотливо, а жена му да го шляпне силно, и тръгна към охранявания портал. Извади пропуска си и им го показа, но дори отдалеч Нина и Еди можеха да видят, че двамата пазачи изобщо не се интересуваха от лицето й толкова, колкото от онова, което се разкриваше под него. Вратата се отвори, Мейси се усмихна весело на двамата мъже и се промъкна вътре.

— По-добре да тръгваме — каза Еди и се отправи към пътя.

Нина се намръщи.

— Невероятно. Тя направи нещо, което връща жената трийсет години назад… и те се вързаха!

— Завиждаш, а? — подразни я Еди.

— Не. А ти спри да я зяпаш. Фалшиви са.

— Какво? — Той поклати глава. — Сигурна ли си?

— Еди, тя прилича на дълга дръжка за метла с две залепени дини за нея! А баща й е пластичен хирург. Помисли си. Освен това е достатъчно млада, за да ти бъде дъщеря.

— Благодаря ти, че ме депресира.

— Мисля, че някой друг беше наред. — И двамата се усмихнаха.

Стигнаха до онази част от пътя, която се намираше точно над разкопките, и погледнаха надолу. Двамата стражи си бяха там, но имаше още двама мъже, които привлякоха вниманието им. Никой от тях не им беше познат, ала Нина имаше ужасяваща представа за онова, което изнесоха от палатката в голям сандък.

— По дяволите! — каза тя. — Опразват терена!

— Смяташ ли, че диаграмата е в сандъка?

— Може би. Или поне част от нея. Може да са я нарязали, за да успеят да я изнесат от тунела. Господи, дали не сме закъснели?

След малко мъжете се върнаха с празни ръце и влязоха в палатката.

— Мисля, че още не са свършили — рече Еди.

— Добре — може би все още можем да ги спрем. Виждаш ли Мейси някъде?

Еди я забеляза да наднича иззад стената на горната част на храма, където се беше скрила от мъжете със сандъка.

— Ето я там. — Той посочи с ръка, след което й махна да напусне скривалището си и да се приближи до разкопките. — Да се надяваме, че близначките ще се справят също толкова добре и с онези двамата долу.

Той бръкна под коженото яке и тениската си и измъкна дългото найлоново въже, което беше купил от един магазин в Кайро и беше намотал около кръста си; ако го беше носил открито, щеше да възбуди любопитството дори на най-заспалия служител на туристическа полиция. Щом го размота до край, се зае с колана си.

— Спокойно — рече той на ухилената Нина. — По-късно ще получиш онова, което се крие в панталоните.

— Време беше!

Той й се усмихна в отговор и измъкна една метална кука, закачена за токата. Беше я сложил там, за да заблуди металните детектори. Докато завързваше въжето за нея, Мейси беше слязла от горната част на храма и се приближаваше към мястото, където се правеха разкопките — привличайки вниманието на пазачите.

Нина нервно погледна куката, докато Еди я подпъхваше под каменната плоча върху стената.

— Дали ще те издържи?

— Да не би да казваш, че задникът ми е дебел? — Той отново погледна надолу. Пазачите бяха тръгнали да посрещнат Мейси още преди тя да достигне оранжевата мрежа, ограждаща периметъра. Огледа се бързо, за да се убеди, че никой не се приближава по тъмния път, след което прехвърли въжето над стената — и бързо скочи след него, увисвайки до каменната стена. Куката изскърца.

Докато се спускаше надолу, той погледна през рамо. Пазачите почти бяха стигнали до Мейси. Седем метра до земята, пет, четири…

Тя се спря, принуждавайки двамата мъже да се приближат до нея. Еди се пусна и прелетя останалото разстояние, приземявайки се почти беззвучно върху пясъка, претърколи се и веднага се прикри зад една купчина тухли. Мейси държеше в ръка фотоапарата си и сочеше към Сфинкса. Не можеше да я чуе заради гърмящия през тонколоните глас на водещия светлинното шоу, но предположи, че ги моли да я снимат на фона на паметника.

Те като че ли не проявиха разбиране, единият протегна ръка за пропуска й. Еди тихомълком се приближи до тримата, докато Мейси разтърси рамене, разкривайки отново впечатляващия си бюст. Тези пазачи не се впечатлиха толкова, мъжът нетърпеливо щракна с пръсти.

Тя вече беше забелязала Еди и изигра цяло представление, претърсвайки всичките си джобове, преди да извади пропуска си. Пазачът го грабна от ръката й и го освети с фенерчето.

Еди се мушна под найлоновата мрежа. И двамата мъже бяха сложили ръце върху кобурите си.

Ако чуеха стъпките му или го зърнеха с периферното си зрение…

Пазачът погледна Мейси и освети лицето й с фенерчето. Намръщи се.

Като че ли си я спомняше…

— По дяволите! — изкрещя Мейси, завъртайки се рязко на запад. — Погледнете! Пирамиди!

Пазачите инстинктивно се обърнаха да видят, а Еди се втурна към тях и удари главите им една в друга с глухо изпукване. Двамата мъже се отпуснаха на земята.

Мейси отскочи стреснато назад.

— О, боже! Ти… Уби ли ги?

— Само ако имат глави като на Хъмпти Дъмпти — отвърна той. — Подай ми ръка.

— Все едно гледах филм! Как успя да го направиш?

— Хващаш главите и удряш здраво. Елементарно. — Той подхвана единия от отпуснатите пазачи за раменете. Неохотно, все още несигурна, че мъжът е жив, Мейси помогна на Еди да го завлече зад купчината пръст.

След това Еди се върна за другаря му. Погледна към стената и видя как Нина колебливо се спуска по въжето. Когато скриха и втория пазач, тя беше съвсем близо до земята.

Когато Еди се появи под въжето, следван от Мейси, Нина го погледна гордо.

— Виж тук! — похвали се тя и дръпна въжето. — Добра работа за човек, който не е тренирал от месеци…

Над главите им се чу тих звън на метал, пренатоварената кука се счупи и Нина се стовари върху пясъка.

— О, по дяволите! — простена тя.

Еди й помогна да се изправи.

— Май не трябваше да се притесняваме за моя дебел задник, а? — Мейси се изкикоти.

— Млъквай — изръмжа Нина, изтупвайки се от пясъка, докато Еди намотаваше въжето и се оглеждаше къде да го скрие. — И какво, по дяволите, беше това? — Тя шляпна с ръка по гърдите на Мейси. — Скрий ги, за бога!

Ядосаната Мейси закопча ризата си.

— Какво? Нали свършиха работа!

— Пред Еди нямаше да мине.

— Защо, ’щото е стар?

— Не — отвърна обидената Нина, — защото е служил в спец частите и е обучаван да не се връзва на подобни неща.

Мейси беше изненадана.

— Служил е в армията? Мислех, че е просто някакъв археолог. Тоест не се е шегувал, когато каза, че ти е бодигард?

— Не. Така се запознахме — той ми спаси живота. Всъщност, повече от веднъж. Макар че и аз спасих неговия няколко пъти, така че сме квит.

— Супер — рече Мейси, впечатлена повече от всякога от съпруга на Нина. — Ами… той няма ли по-малък брат?

Еди се върна при тях.

— Не знам колко време ще бъдат в безсъзнание — каза той, — но така или иначе трябва да действаме бързичко.

— Определено — съгласи се Нина. Тя отиде до палатката и се ослуша за някакви звуци, които да разкрият присъствието на хора вътре. После отметна платнището. Палатката беше празна — но както Мейси им беше разказала, в единия й край имаше дървена кабинка.

— По дяволите — промърмори Мейси, откривайки единствено една празна маса в другия ъгъл. — Тук бяха разгънати плановете, но са си ги прибрали! — Тя се обърна назад. — Единият от мъжете, които носеха сандъка, беше Гамал — шефът на охраната. Може пък почти да са приключили — ами ако сме закъснели?

— Сега ще разберем. — Нина отвори вратата на кабинката.

Меси беше права: надолу наистина имаше шахта, която се спускаше под платото. Отнякъде се носеше бръмченето на генератор… както и някакъв друг, по-отдалечен звук от електрически уред. Тя се запъти към стълбата, но преди да започне да се спуска по нея, върза косата си на конска опашка.

— Йе, бейби, тя се върна! — каза Еди и се ухили.

Мейси също се усмихна, докосвайки собствената си конска опашка, а Нина започна да слиза по стълбата.

[1] Зигурат — древен шумерски храм, строен около 5000 г. пр.н.е. Има форма на масивна стъпаловидна пирамида, а на върха се изгражда храм. Известни са 32 зигурата в Месопотамия. От тях 28 са в Ирак, а 4 в Иран. Предполага се, че предназначението на този храм е свързано с религията на шумерите. В него са намерени едни от най-ранните сведения за писменост — клиновидното писмо. — Б.ред. ↑

7.

Шахтата беше дълбока около шест метра и се спускаше в полегат тунел с каменни стени. Преди да скочи в него, Нина провери дали отдолу не ги чака някой. Пътят на север беше блокиран от струпан пясък, но южният коридор беше разкопан и разкриваше прохода, който не беше използван от хиляди години. На всеки четири-пет метра по тавана бяха закачени крушки, и така до далечината.

По посока на Сфинкса.

Копието на картата, което им беше показала Мейси, беше вярно. Залата на летописите имаше два входа — онзи от източната страна, който екипът на АСН щеше да отвори скоро, и друг, запазен за владетеля. Само заговорниците от Храма на Озирис знаеха за него… а Бъркли не си беше направил труда да провери за други входове. Забързан да свърши всичко преди крайния срок и замаян от предстоящия фурор, той се беше втурнал към биещата на очи цел, без въобще да помисли, че може би има и друга.

Тази грешка щеше да му струва скъпо.

Еди скочи зад нея и подуши въздуха.

— Мирише така, сякаш къртят камъни.

Нина усети лека миризма на опърлено.

— На това ли мирише?

— Да. Веднъж се бях хванал на работа в една каменоделна — използваха електрически резачки, за да изрязват надгробните плочи. Миришеше по същия начин.

— Правил си надгробни плочи? Всеки ден научавам по нещо ново за теб.

Той се усмихна.

— Аз съм пълен със загадки, любов моя.

Мейси скочи от стълбата и се огледа с възхищение.

— О, боже! Това е страхотно! — Тя изчетка пясъчното покритие на най-близката стена и отдолу се разкри по-тъмният камък. — Розов гранит — най-вероятно донесен от Асуан. Това със сигурност е входът за владетеля. Твърде скъп е, за да се използва и за други.

— Наясно си с нещата — рече Еди.

— Разбира се! — възкликна тя, след което продължи, леко смутена: — Всъщност само с египетските. С останалото не съм чак толкова запозната… Може ли да тръгваме?

— След мен — рече твърдо Еди и мина пред нея. — Не се знае какво има нататък.

След като изминаха близо две трети от тунела, те откриха нещо — бензинов генератор, чиято изпускателна тръба излизаше на повърхността. Тунелът покрай него изглеждаше силно повреден: таванът беше укрепен с яки дървени греди.

— Като че ли всеки момент ще се срути — отбеляза Еди, докато се провираше внимателно под тях.

Нина се вгледа отблизо.

— Може пък вече да е станало — струва ми се, че те са го ремонтирали, за да минат оттук. Сигурно работят от седмици… Какво правиш?

Мейси вдигна фотоапарата си.

— Документирам всичко.

— Не можеш да използваш светкавица тук, може да я видят.

— Наясно съм! Правя клипове. — Тя си поигра с бутоните и засне тавана. Еди и Нина продължиха напред. — Хей, почакайте ме!

Еди стигна до дъното на коридора. Покрити с пясък колони и богато украсени стени бележеха входа към залата. Тук отекващият рев на електрическата резачка се чуваше по-ясно.

Еди надникна в залата. Крушките по тавана бяха заменени от ярки прожектори, монтирани върху триножници, които осветяваха западната половина на голяма правоъгълна зала. Не се виждаше жив човек, но шумът проникваше през отвора в западната стена и се виждаха още прожектори. Той влезе вътре и махна на Нина и Мейси да го последват.

Нина едва сдържаше изумлението си.

— Господи — прошепна тя, оглеждайки двете редици покрити с йероглифи цилиндрични колони по продължение на залата, символите по стените, нишите, които съдържаха затворени глинени контейнери, в които се пазеха папирусите…

Залата на летописите. Доскоро смятана за мит, но вече твърде реална. И Нина беше една от първите, които след хилядолетия бяха влезли тук.

Но не и първата. Различните съвременни артефакти, които се забелязваха тук-там, бяха доказателство за това. Върху една количка, оставена до входа, лежеше големият камък, който някога бе запречвал входа, готов да бъде върнат на предишното си място, щом крадците приключеха работата си. Подът беше покрит с прах и безброй отпечатъци от ботуши.

— О-па — рече Еди, забелязвайки една позната дреха, захвърлена на пейката до входа. — Това съм го виждал.

— Аз също — каза Нина, щом зърна сакото от змийска кожа. Тя се взря в тъмния източен край на стаята. Още колони на дъното бележеха местонахождението на друг вход: онзи, през който щяха да влязат Бъркли и екипът му.

Междувременно Мейси отиде в другия край на стаята, подминавайки бръмчащия компресор и електрическото табло. От тях към малкия проход за съседното помещение бяха опънати захранващи кабели и маркуч. Понечи да мине, но Еди й направи знак да се връща.

— Насам — каза той и отиде до тъмния отвор, който се намираше точно срещу входа на владетеля.

Нина го последва. Извън пространството между входа и съседната осветена камера не се забелязваха почти никакви следи от стъпки. Крадците се интересуваха само от една определена част от Залата на летописите и не обръщаха никакво внимание на останалото.

— Какво има там?

— Египетски дрънкулки. — Нина го погледна саркастично. — Но според мен проходът заобикаля и се връща обратно. В далечината се виждат някакви светлини. — Той извади малко фенерче и плъзна лъча наоколо. Макар и по-малка от предишната, стаята също беше пълна с египетски артефакти, но беше пострадала, най-вероятно от земетресение; едната колона беше пречупена и по пода се въргаляха големи късове.

Еди влезе вътре. Нина тръгна след него, следвана от Мейси с фотоапарат в ръка. Малък, слабо осветен правоъгълник на западната стена показваше входа към четвърта стая; докато се придвижваха към нея, през изхода до северозападния ъгъл забелязаха гърба на едно от осветителните тела. След като влязоха в новата стая, те се промъкнаха покрай стената към прожекторите, които осветяваха няколко стъпала.

Нина надникна иззад триножника. Широката каменна стълба водеше нагоре — тя осъзна с трепет, че това е вътрешността на самия Сфинкс. Стаята в края й беше изсечена право в сърцето на огромната статуя.

През бръмченето на електрическите уреди тя чу гласове.

— Какво правиш? — попита я Еди, когато тя се опита да мине покрай него.

— Искам да видя какво има там.

— Да, а те ще видят теб!

— Не, няма — прожекторите ще ги заслепят. — Той се намръщи, но отстъпи.

Стаята, в която Мейси едва не влезе малко по-рано, се намираше срещу основата на стълбата и в нея имаше още прожектори. От нея излизаше диря прашни отпечатъци от стъпки, която продължаваше по стъпалата. Нина се наведе да види какво има на върха — и откритието доведе до нов приток на адреналин.

Примесен със страх.

В горното помещение се забелязваха няколко фигури и дори без сакото от змийска кожа тя разпозна мъжа от Ню Йорк, когото, както каза Мейси, наричали Кротала. Освен това видя Хамди да разговаря с някой, който се намираше извън полезрението й. Но всъщност вниманието й беше привлечено от обекта, който обсъждаха.

Той се намираше на тавана — зодиакалната диаграма, звездната карта с диаметър около двайсет метра, чиито съзвездия бяха изсечени в камъка във формата на древни египетски богове. Нина беше виждала и други подобни — имаше една в Лувъра в Париж — но за разлика от тях тази беше оцветена така, както са искали създателите й.

Само че вече не беше цяла. Бяха я разглобили, насекли. На тавана оставаше последният сегмент с груба триъгълна форма, която започваше от южния край на тавана и леко подминаваше центъра. Тя ясно виждаше външните очертания на кръга; камъкът беше издълбан и парчетата бяха точно и внимателно изрязани от тавана. Един мъж с предпазни очила, маска на лицето и защитни слушалки режеше с циркуляр последното парче.

Друг мъж с маска също работеше по тавана, но с много по-обикновени инструменти — чук и длето. Нина го погледна озадачено, преди да осъзнае какво прави: изсичаше вдлъбнатини в идеално гладката повърхност, останала след циркуляра. Единственото, което трябваше да направи, за да премахне всякакви следи, че зодиакалната диаграма се е намирала тук, беше да направи гладкия кръг неравен и груб, за да не се различава от останалия таван. При всичките останали съкровища в Залата на летописите никой нямаше да обърне внимание на обезцветяването на някакъв таван. Тя оцени гениалността на операцията… макар да бе ужасена от нея.

Мъжът, с когото говореше Хамди, пристъпи в светлината. Тя го разпозна от снимката му.

Себак Шабан.

Освен това установи, че Мейси съвсем не бе преувеличила, описвайки белега на лицето му, който покриваше цялата дясна половина от горната устна до месестата част на ухото му. Не можа да не потръпне при мисълта за болката, която сигурно е изпитал.

Но това не му спечели съчувствието й. Той си оставаше крадец, отмъкваше едно от най-големите археологически съкровища в света.

Воят на резачката заглъхна и работникът махна на третия мъж — Гамал, който помагаше при изнасянето на сандъка от палатката. Сега вече тя беше сигурна, че в него са изнасяли части от диаграмата. Картата нямаше как да бъде изнесена цялата през тясната вертикална шахта, затова се налагаше да я нарежат на по-малки парчета.

Това, както и внимателната работа по последната част, подсказваха, че крадците възнамеряват по-късно да я сглобят. Все пак можеше да бъде реставрирана.

Но за да стане това, заговорниците трябваше да бъдат заловени.

— Дай ми фотоапарата си — прошепна тя на Мейси. — Как се прави клип?

— Просто натисни бутона, а когато искаш да го спреш, натисни отново.

— Добре. — Нина протегна фотоапарата покрай триножника и започна да записва, следейки образа върху малкия LCD екран. Ядоса се, че Шабан и Хамди се бяха обърнали към диаграмата и се виждаха само тиловете им. — Обърнете се, по дяволите — изсъска тя. Ако успееше да заснеме лицата им, те щяха да влязат в затвора за доста дълго време.

Еди се промъкна до нея, опитвайки се да чуе какво говорят. Разговорът се водеше на арабски; успя да разпознае отделни думи, но не достатъчно, за да разбере всичко.

— Това ли е зодиакалната диаграма?

— По-скоро онова, което е останало от нея. — Последната й част също скоро щеше да изчезне. Гамал премести под нея част от оборудването — подплатена подкрепяща рамка, монтирана върху пневматичен крик. Натисна някакъв бутон и в камерата отекна пронизителното свистене на компресиран въздух. Подемното устройство започна бавно да се разтяга. Хамди запуши ушите си с ръце и се изгуби от обхвата на фотоапарата.

Шабан остана, съсредоточен върху машината. Рамката продължи да се вдига. Когато се озова точно под диаграмата, тя забави скоростта си и продължи да се издига сантиметър по сантиметър, докато подплънките не докоснаха древния таван.

Съскането на пневматиката спря — но беше бързо заменено от воя на циркуляра. Мъжът с маската продължи да реже камъка. След като рамката вече подкрепяше картата, той можеше спокойно да я изреже от тавана.

Кротала каза нещо на Шабан и двамата мъже се изгубиха някъде. Нина изруга. Но поне сега можеше ясно да заснеме как крадат картата. Може би това щеше да е достатъчно, за да убеди египетските власти…

Някакво движение я принуди да се дръпне назад в тъмното. Мускулест бял мъж с ниско остригана посивяла коса тръгна да слиза по стълбите. Носеше нещо, което приличаше на моторна резачка, макар да беше много по-грубо от стандартния инструмент на дървосекачите: това беше специализирано оборудване за обработка на камъни. Докато се спускаше, той намотаваше на ръката си захранващия кабел, чийто край се губеше в осветената зала.

— Като че ли се канят да се омитат — прошепна Еди, щом мъжът се скри от погледите им.

— Може би и ние трябва да направим същото — отвърна Нина. Тя спря записа и тримата се изтеглиха през трите тъмни стаи — но бяха принудени да спрат при входа на първата.

— Гръм и мълнии — промърмори Еди.

Мъжът проверяваше криковете, които поддържаха каменната плоча.

— Можем да притичаме покрай него — предложи Мейси.

— Да, но ако има пистолет, лесно ще ни улучи в тоя тунел. Трябва да се измъкнем, без някой да ни забележи.

Възможностите за това намаляваха с всяка минута. Кротала се появи в преддверието, изтупвайки праха от брадата си. Бръмченето на резачката заглъхна, заменено от съсъка на спускащото се пневматично устройство. Не след дълго Гамал и другият мъж внесоха поредния сандък в стаята, следвани от Шабан и Хамди.

— Това ли е всичко? — попита Кротала. — Сега какво следва?

— Сега — отвърна Шабан, — ще разчистим. — Той погледна часовника си и посочи източния вход. — Имаме малко повече от пет часа, преди АСН да отвори онази врата. Лоренц, колко време ти е нужно, за да запечаташ царския вход?

Сивокосият мъж отмести поглед от криковете.

— Щом изнесем всичко оттам, ми трябва един час да върна блока на мястото му — отвърна той със силен холандски акцент.

— Следите по пода са голям проблем — рече Хамди, оглеждайки нервно стъпките по прашния под.

— Няма да бъдат. — Шабан посочи няколко въздушни цилиндъра, оставени край компресора. — Ще използваме сгъстен въздух да почистим подовете — когато АСН влязат тук, прахът отдавна ще се е слегнал. — Той кимна с глава на мъжа, който стоеше до Гамал. — Брома, хващай се за работа.

— Мамка му — прошепна Еди. — Май все пак ще се наложи да потичаме. Потегляме веднага, щом се върнат горе да си приберат инструментите.

Те изчакаха в тъмното, докато Брома започна да издухва следите от пода. Останалите мъже се отдалечиха от вихрите прашен въздух.

— Дали да не рискуваме? — предложи Нина.

— Онзи все още е до вратата — отвърна Еди, сочейки Лоренц, който оглеждаше криковете. — Когато се махне…

Брома изведнъж спря да работи и се втренчи с озадачено изражение в пода до тъмната стая. Еди веднага разбра защо.

Беше видял техните отпечатъци в праха.

— Назад, назад! — изсъска Еди.

Брома проследи новите следи до входа и се изгуби в сенките.

Еди и Нина се скриха зад отломките на пречупената колона. Мейси се сви до един по-малък камък. Брома продължи да осветява с фенерчето си пода. Избра си един комплект следи и тръгна по тях.

Право към скривалището на Мейси.

Тя изплашено се сви още повече — и някакво малко парче се строши под подметката й. Изпукването едва се чу, но бе достатъчно, за да накара Брома да потръпне. Лъчът на фенерчето му се фокусира върху падналата колона. Той остави бутилката със сгъстен въздух на земята… и извади нож.

Мейси замръзна. Лъчът на фенерчето осветяваше все по-голяма част от колоната… докато не освети скритата зад нея млада жена.

Ръката с ножа се вдигна във въздуха…

Тряс!

Пет хиляди годишната делва се пръсна на парчета при удара в главата на Брома. Мъжът се свлече на колене пред Мейси, а Еди го изрита в главата, запращайки го по лице върху каменната плоча. Брома се отпусна в безсъзнание на пода.

Шабан, който стоеше в преддверието, се обърна рязко по посока на шума.

— Брома? — извика.

Никакъв отговор. Той махна с ръка на Лоренц.

— Виж какво става.

Лоренц грабна една кирка и побърза да провери.

Нина скочи.

— Хайде — рече Еди, хвана Мейси за ръката и двамата последваха Нина към другия вход.

Лоренц влезе в стаята, забеляза падналото фенерче на Брома — и отпуснатото на земята тяло. Огледа се разтревожено и видя неясните силуети, които бързо се отдалечаваха.

— Хей!

— По дяволите! — простена Нина. Тя влетя в следващата тъмна зала, подмина триножника на прожектора и погледна нагоре към стълбите. В залята с диаграмата нямаше никой, но оттам нямаше и изход. Вместо това тя хукна към следващата стая, малко хранилище за летописите с четири подпорни колони, осветено от още два прожектора. Малък отвор в източната му стена водеше отново към преддверието.

През него Нина забеляза Гамал, който тичаше към нея с чук в ръка. Тя отстъпи назад и едва не се сблъска с Еди в подножието на стълбите.

— Пътят е блокиран!

— Другият също! — извика Мейси, сочейки към Лоренц, който ги преследваше.

— Нагоре! — изкомандва Еди, като вземаше по три стъпала наведнъж. Мейси и Нина хукнаха след него.

Гамал и Лоренц стигнаха едновременно до стълбите и се втурнаха нагоре, за да заловят попадналата в капан плячка…

Но само след миг побягнаха още по-бързо обратно, защото Еди подгони тях, хванал циркуляра с две ръце.

— Хайде да ви видя, смотаняци! — изкрещя той, докато ги подкарваше към осветената зала. — Кой иска малко?

Гамал очевидно не искаше, защото направо се изстреля към преддверието, но Лоренц се обърна към него и замахна с кирката, опитвайки се да избие циркуляра от ръцете на Еди. Еди отскочи назад — и в следващия миг кирката прелетя в опасна близост до главата му.

— Уау!

Въртящото се острие създаваше жироскопски ефект и обемистият и тежък циркуляр танцуваше в ръцете му. Еди повлече захранващия му кабел след себе си, повдигна леко инструмента и двамата мъже започнаха да се обикалят застрашително. Англичанинът не сваляше очи от противника си. Трябваше да действа бързо.

Лоренц замахна…

Еди отскочи назад, за да избегне металното острие и рязко вдигна циркуляра нагоре. Чу се кратко з-з-зт и острието му безпроблемно преряза дръжката на кирката, запращайки горната й половина в другия край на стаята. Той изръмжа раздразнено. Целеше се в ръцете на Лоренц.

Но пък действията му постигнаха желания ефект. Лоренц изпусна остатъка от дръжката на земята и бързо се изтегли в преддверието. Еди се обърна към Мейси и Нина.

— Мисля, че всичко е под контрол! — успя да надвика той бръмченето на циркуляра. — Пригответе се да бягате, когато… о, мамка му!

В другия край на прохода той видя Кротала да приближава до работната маса, да бърка в джоба на сакото си и да вади револвера — но по-непосредствената опасност беше Гамал, който изникна неочаквано до Лоренц с моторната резачка в ръце!

8.

Еди побърза да отстъпи при вида на приближаващия се Гамал, повлякъл зад себе си кабела на оръжието си. Моторната резачка беше по-малка и по-лека от циркуляра — а острието й беше доста по-дълго.

— Заобиколете и бягайте оттатък! — извика той на жените, но осъзна, че са се разделили. Нина беше до входа към стълбите, но Мейси бе избързала и се намираше по средата на стаята, преди да съзре новата заплаха и да застине на място. Сега Еди се намираше между тях — и тъй като Гамал се беше запътил към него, Мейси се оказа напълно откъсната.

Гамал замахна с резачката към корема на Еди. Той наведе тромавото си оръжие, за да се защити и двете остриета се удариха едно в друго. Циркулярът едва не излетя от ръцете на Еди, когато се закачи за зъбците на резачката и въртящият се метал премина в опасна близост до крака му. С приглушено ръмжене той го вдигна, а Гамал отново се хвърли към него.

Искри се разхвърчаха, когато двете остриета отново се блъснаха едно в друго. Силният удар отхвърли Еди назад и той едва не се спъна в маркуча за въздух на подемното устройство. Гамал пристъпи напред.

Лоренц също влезе в помещението. Забеляза свитата в ъгъла Мейси и тръгна към нея със стиснати юмруци.

— А-а-а, малко помощ? — извика тя.

Нина се опита да стигне до нея, когато забеляза Кротала да се връща в камерата с револвер в ръка. Побърза да отскочи назад и да се прикрие зад стъпалата, а един куршум се заби в най-близкия глинен контейнер и го пръсна на парчета.

Мейси отстъпи към триножника, докато Лоренц продължаваше да скъсява разстоянието помежду им. Еди се опита да застане между тях, но ако нападнеше Лоренц, щеше да се открие за Гамал.

Маркучът…

Той замахна с циркуляра — но не към Лоренц, а към пода — разрязвайки маркуча за въздух. Разнесе се остър, пронизващ звук, когато острието издълба жлеб в камъка, но той не можеше да се сравни с оглушителното съскане на сгъстения въздух от маркуча, който започна да се мята бясно из помещението.

Маркучът шибна Лоренц през лицето, оставяйки дълбока кървяща рана върху бузата му и напълни очите му с пясък. Мъжът изрева и залитна невиждащо встрани от Мейси, удряйки главата си в колоната. Свлече се на колене и изстена от болка.

Гамал се отдалечи от побеснелия маркуч, блокирайки мерника на Кротала.

— Изключи компресора! — извика египтянинът.

— Заобиколи, махай се оттук! — извика Еди на Нина, сочейки към пътя за бягство през тъмните камери.

— Никъде не отивам без теб!

— Ще те настигна, бягай!

Танцуващият маркуч изведнъж се свлече безжизнено на земята. Кротала беше изключил компресора. Нина го видя да тича обратно към прохода с вдигнат пистолет. Тя се обърна и побягна, а в стената над главата й се заби още един куршум.

Гамал отново атакува. Еди вдигна циркуляра, за да се защити, и двете остриета за пореден път се удариха със стържещ звук сред дъжд от искри. Мейси изпищя и се скри зад колоната. Гамал започна да изтиква противника си към ъгъла.

Нещо се отърка в крака й. Тя погледна надолу и видя кабела на резачката. В съзнанието й изникна картината от преддверието — електрическото табло и кабелите, които стърчаха от него.

Включително този на резачката.

И двата кабела бяха оранжеви — но този на резачката като че ли беше малко по-тъмен. Тя хвана по-тъмния кабел и започна да го навива около ръката си.

Кротала се накани да подгони Нина, но вниманието му беше привлечено от борещите се остриета. Той се прицели в англичанина, но застаналият с гръб към него Гамал му пречеше да се прицели добре в Еди. Американецът спусна ударника в нетърпеливо очакване на следваща възможност да стреля.

Еди се опита да замахне към ръката на Гамал, но униформеният мъж лесно отби удара и резачката откъсна част от корпуса на циркуляра. Еди примига от болка, когато няколко пластмасови парченца се забиха в лицето му. Тежестта на инструмента го изморяваше, а зад противника си забеляза как Кротала се прицелва в него. Гамал внезапно мушна напред с резачката, принуждавайки го да отстъпи. Еди усещаше горещината на лампите върху тила си.

В капан…

Мейси почувства как кабелът се опъва. Тя дръпна с всичка сила. В съседната зала щепселът се изтръгна от контакта… И циркулярът на Еди спря.

Кабелът на моторната резачка не беше по-тъмен. Беше просто по-мръсен — и тя беше хванала също толкова мръсната част от електрическия кабел на циркуляра.

— Какво става, по дяволите! — изрева Еди. Той погледна към Мейси, която стоеше наведена с кабела в ръце и виновно изражение на лицето. — Мейси!

Острието на циркуляра продължаваше да се върти, но постепенно забавяше движението си — а Гамал вече беше съзрял възможността и побърза да замахне с резачката. Еди вдигна инструмента пред себе си като щит…

Резачката мина с лекота през пластмасовия му корпус и разсече водещия мост. Стоманеният диск на циркуляра прелетя през стаята като смъртоносно фризби. Издрънча в една от колоните, отклони се към прохода и принуди Кротала да се дръпне назад, за да избегне обезглавяването. Дискът прелетя над него и отскочи при сблъсъка с друга колона в преддверието. Шабан се наведе, а Хамди изкрещя ужасено.

Еди хвърли безполезното си оръжие към Гамал. Надяваше се, че египтянинът ще направи грешката да се опита да отбие тежкия инструмент с резачката и силата на инерцията да я забие в лицето му, но шефът на охраната отскочи встрани и отново се изправи срещу съперника си.

Беззащитния си съперник.

Резачката се залюля, принуждавайки Еди да отстъпи назад към триножника на прожектора. Гамал се ухили и замахна към гърдите му…

Мейси дръпна другия кабел.

Неочакваното дръпване беше достатъчно, за да наруши баланса на Гамал. Острието се плъзна по рамото на Еди, разкъса ръкава на коженото му яке и отвътре потече кръв — но това не попречи на англичанина да сграбчи объркания си враг, да го завърти около себе си и да го тласне…

Право в триножника.

Металното острие се заби в нагрятия прожектор — и в електрическия му кабел. Стъклото експлодира и сини електрически искри се посипаха върху Гамал, който беше разтърсен от токовия удар. Мускулите му се парализираха, той не успя дори да извика и се стовари върху триножника. От ноздрите и очните му ябълки се изви дим — вътрешностите му се бяха изпържили.

Еди отскочи назад.

— Хубава заря — рече той, дърпайки ужасената Мейси след себе си. — Да се махаме оттук!

Нина изтича през тъмните зали. На слабата светлина от падналото фенерче тя забеляза как Брома се надига замаяно от земята. Тя грабна парче от натрошената колона и го удари с всичка сила, запращайки го обратно на земята.

Стигна до късия проход. Шабан стоеше до входа на владетеля точно срещу нея, а смъртно бледият Хамди се беше облегнал на най-близката колона. Той я видя и възкликна изненадано:

— Доктор Уайлд?

— Доктор Хамди — отвърна тя. — Мисля, че трябва да ми обясните доста неща.

Той се приближи към нея.

— Ако смятате, че можете…

Тя го удари с юмрук в лицето и продължи към Шабан, оставяйки египтянина да стене с разбит нос. На колоната беше подпрян един железен лост; тя го грабна и го вдигна във въздуха като меч. Шабан не изглеждаше особено притеснен, белязаната му устна се разтегна в лека усмивка.

— Не знам на какво се смееш — рече тя и кимна към сандъка. — Това няма да излезе оттук.

Той не отвърна нищо, но бързият му поглед встрани й подсказа, че нещо не е наред. Тя завъртя глава към западния изход и видя, че Кротала се връща.

Той се прицели…

Куршумът откърти голямо парче от колоната с орнаменти, зад която Нина потърси прикритие.

— Убий я — заповяда Шабан.

Еди беше във втората тъмна стая, когато чу изстрела.

— Скрий се тук — каза той на Мейси и хукна напред. Брома се опитваше да се изправи, така че Еди го изпрати отново на пода, след което видя на пода блещукащия му нож и го грабна.

Нина ритна триножника. Той падна с трясък на пода, прожекторът се пръсна и потопи целия източен край на залата в тъмнина. Тя притича зад друга колона, която се намираше по-близо до изхода. Кротала се втурна към нея. В залата, залитайки, влезе Лоренц с обляно в кръв лице. Сенките нямаше да я крият дълго…

В този миг влетя Еди. Досети се за местоположението на Нина от посоката, в която се целеше Кротала.

— Ей! — извика той. Онзи го видя, завъртя се и стреля. В същия миг Еди се хвърли зад една колона и куршумът се заби в стената на мястото, където беше стоял допреди секунда.

— Изнесете диаграмата оттук! — заповяда Шабан, махайки на Лоренц да се приближи. Хамди хукна към тях.

Кротала се приближаваше. Притиснал гръб към колоната, Еди вдигна ножа и се приготви. Благодарение на любовта си към револверите, сега американецът разполагаше само с два патрона в своя колт питон. Дори със спийдлоудър, пак щяха да му бъдат необходими няколко секунди да презареди, което го правеше беззащитен за контраатака.

Но първо трябваше да изразходва останалите куршуми.

От близкия вход се чу шум. Брома се беше съвзел и се приближаваше с гневно лице. Запъти се към Еди. По дяволите! Оставаше му само един изход — а Кротала чакаше…

Нина забеляза напрегнатото лице на Кротала, готов да убива.

— Еди! — извика тя и запрати с всичка сила железния лост към стрелеца.

И улучи рамото му. Пръстът му трепна върху спусъка и револверът гръмна. Куршумът улучи колоната, Брома отскочи стреснато назад, а Еди хукна към Нина.

— Брома! Лоренц! Вземете диаграмата! — извика Шабан ядосано, с нарастващо нетърпение. Брома се поколеба, след което прекоси стаята и хвана сандъка от единия край. Лоренц го вдигна от другия. Хамди се обърна и избяга в тунела, държейки носа си с ръка. Двамата мъже понесоха сандъка след него.

— По дяволите! — Нина гледаше с отчаяние как диаграмата изчезва. Тя се обърна към Еди. — Ти какво, влизаш в престрелка с нож?

— Останал му е само един изстрел — възрази Еди. — След това ще излезе с юмруци срещу моя нож!

Кротала се приближаваше към тях, но Шабан му викна:

— Боби! Да тръгваме!

— А тези двамата?

— Само диаграмата има значение — тръгвай! Ще срутим тунела и ще ги запечатаме вътре!

Нина и Еди се спогледаха разтревожено.

— Гръм и мълнии! — произнесоха те в един глас.

Шабан влезе в тунела. Кротала го последва до изхода и зае позиция зад каменния блок, предизвиквайки двамата да се покажат от скривалището си.

— Подай ми една от онези делви — нареди Еди.

Нина се намръщи при мисълта за унищожаването на поредния артефакт, но му подаде контейнера. Той претегли тежестта му на ръка.

Гласът на Шабан отекна в тунела:

— Боби, размърдай се! — За миг Кротала отмести поглед по посока на вика…

Еди изскочи и запрати контейнера с всичка сила.

Когато Кротала стреля, той вече се претъркулваше зад съседната колона. Куршумът улучи контейнера във въздуха и той се пръсна на парчета. Някои от тях застигнаха Еди, но той не им обърна внимание. В главата му се въртеше само една мисъл.

Шест изстрела.

Той скочи с надеждата, че е преброил правилно и че барабанът на револвера не е за седем патрона…

Не беше. Американецът се обърна и побягна към тунела.

Еди хукна след него, опитвайки се да избегне висящите крушки.

Осъзна твърде късно, че Кротала носи втори револвер. Той го извади от джоба си, спря, обърна се…

Еди се хвърли върху него. Двамата се стовариха на пода до бръмчащия генератор. Кротала вдигна пистолета, но Еди го изби от ръката му. Стрелецът се опита да го докопа, но Еди заби юмрук в бъбреците му и мъжът се преви от болка.

Но Кротала все още не беше извън строя; той се завъртя рязко и заби лакът в гърдите на Еди. Англичанинът изпъшка, ударът попадна в реброто, което беше счупил няколко месеца по-рано.

Кротала усети слабостта му и го удари отново в същото място. Еди отстъпи към подпорната греда.

Американецът се освободи от захвата му и се опита да се изправи, но Еди го изрита силно в гърба. Кротала залитна и отново се стовари на земята…

В краката на Шабан.

Еди вдигна поглед. Шабан държеше револвера и го беше насочил към него…

Той стреля, а Еди се претърколи зад генератора. Първият изстрел се заби в пода и рикошира към тунела — но следващият улучи генератора. Машината изхълца, механизмът й проскърца. Проблеснаха светлини. Следващият изстрел проби резервоара и от дупката бликна бензин.

— Назад! — извика Шабан на помощниците си и устните му се изкривиха в жестока усмивка. Кротала се изправи със садистичен смях. Двамата мъже се изтеглиха в коридора.

— Мамка му! — прошепна Еди. Имаше избор — да умре от куршум или от изгаряне.

Шабан стреля. Горещият куршум подпали бензиновите изпарения и в коридора блъвна огън.

Еди се наведе и побягна…

Генераторът избухна. Крушките веднага угаснаха, но Еди виждаше всичко твърде добре благодарение на ярката оранжева огнена топка, която изригна зад него и опърли кожата и косата му. Той се хвърли на пода. Огнената буря профуча над него, облизвайки тавана.

Ехото от взрива заглъхна, но не този шум го притесняваше, а зловещото пропукване на поглъщано от огъня дърво и по-силното хрущене на камък — таванът поддаваше.

Еди побягна към тъмната зала. Зад него таванът се срути с трясък. Той залитна към преддверието, следван от задушлив, гъст облак пясък.

— Еди! — извика Нина, давейки се от кашлица. — Добре ли си? Еди!

— Да… Добре съм — избоботи той, притиснал тениската си към устата и носа. Шумът от срутването беше спрял, от тунела се чуваше само съскането на падащия пясък.

— Какво стана, по дяволите?

— Генераторът се взриви, отнесе подпорите. Таванът се срути.

— Значи сме в капан? — Приближаващата се неясна светлина се оказа Мейси, която носеше изпуснатото фенерче на Брома. — О, боже! Ще ни свърши въздухът!

— Мястото е доста просторно, така че няма да имаме проблем, стига някой да не реши да бяга за здраве — успокои я Еди. — Или пък не изпадне в паника.

— Не се паникьосвам! Та ние сме заклещени под Сфинкса, защо да се паникьосвам?

Нина помогна на Еди да се изправи.

— Добре ли си?

— Мърдам. Макар че бих изритал здраво онзи задник! Мейси, дай ми фенерчето. — Той го насочи към тунела. Въпреки че прахът беше все още доста гъст, ясно се виждаше, че проходът е напълно блокиран. — Ох. Доста копаене ни чака.

— Няма нужда. Забрави ли? — Нина насочи ръката му с фенерчето към източния край на залата. Лъчът попадна върху орнаментираните колони край втория вход. — Просто трябва да изчакаме момента…

* * *

Бъркли си пое дълбоко въздух, преди да вземе последния счупен камък и с нарочна показност го премести встрани.

— Това… е то — обърна се той към камерата, която го следваше. Въпреки че тесният тунел позволяваше само на шестима души да присъстват на отварянето на Залата на летописите, циклопското стъклено око позволяваше на милиони по света да го наблюдават. Всичко, което кажеше през следващите няколко минути, щеше да бъде запомнено като думите на Нийл Армстронг при стъпването му на Луната.

Докато подаваше камъка на друг член на екипа, той бегло погледна към часовника си — 4:46 сутринта, 9:46 вечерта в Ню Йорк, точно навреме — преди да вземе железния лост и да се обърне отново към камерата.

— Последната отломка беше разчистена от входа — обяви той колкото се може по-тържествено. — Единственото нещо, което стои между нас и легендарната Зала на летописите под Сфинкса, е тази каменна плоча. Когато я отворим, ние ще сме първите хора, които влизат тук след повече от пет хиляди години. Никой не знае точно какви съкровища се крият вътре… но можем да бъдем сигурни в едно. Каквото видим от другата страна на тази врата, ще бъде помнено дълго време.

Зад оператора се показа Метц, който с жестове го накара да побърза. Потискайки раздразнението си, Бъркли подпъхна лоста в пролуката от едната страна на каменната плоча и отново се обърна към камерата.

— Започваме.

Той натисна лоста. В продължение на няколко секунди единственото, което се чуваше, беше скърцането на метал в камък, после плочата бавно се отмести с приглушен тътен. Бъркли едва сдържаше въодушевлението си, докато вратата бавно се отваряше. Най-накрая! Най-накрая Залата на летописите се разкриваше… и светът гледаше него. Не някой друг от останалите археолози, които отчаяно се опитваха да получат работата в АСН, и със сигурност не Нина Уайлд…

Каменната плоча леко се отмести, разкривайки тъмна цепнатина. Навън изригна облак прах. Пулсът му се ускори. Той натисна още по-силно. Плочата се освободи и падна. Той я избута настрани и надникна през отвора. Операторът се придвижи напред, за да може лампата на камерата да освети вътрешността…

Лъчът й попадна върху мръсното, покрито с прах лице на Нина Уайлд.

— Здрасти, Лоугън — каза тя и сърцето на Бъркли спря. — Добре дошъл в Залата на летописите. Защо се забави толкова?

9.

— Тези хора са просто вандали и крадци! Те трябва да бъдат хвърлени в затвора за двайсет години!

Гласът на Хамди беше изпълнен с гняв, но в него се долавяше и страх. Което съвсем не бе изненадващо. Ако египетските власти получат доказателство за участието му в кражбата на зодиакалната диаграма, той ще лежи двайсет години в затвора, помисли си Нина.

За съжаление, тя не разполагаше с доказателство — поне не такова, което да издържи в съда. След като тримата с Еди и Мейси излязоха изпод Сфинкса и бяха арестувани — единственото, което властите можеха да направят, когато нямаха представа какво става, но трябваше да изглежда така, сякаш все пак вършат нещо — те бяха отведени в Министерството на културата, за да обяснят какво става. Хамди и Бъркли веднага приеха ролята на импровизирани и строги обвинители.

Все пак разполагаха с достатъчно доказателства за едно — че някой е изпреварил АСН в Залата на летописите. Записът от фотоапарата на Мейси беше свален в компютър и се прожектираше на голям телевизор в кабинета на министъра. Образът беше оставен на пауза и разкриваше последната част от зодиакалната диаграма на тавана и стоящите под нея Шабан и Хамди. За жалост отблясъците от прожекторите в залата с диаграмата пречеха да се видят ясно чертите на лицата им.

— Не ние сме крадците — заяви Нина. — Двамата с Еди пристигнахме в страната едва вчера сутринта. Но прокопаването на тунелите сигурно е продължавало седмици наред. И тъй като е било извършвано точно под Сфинкса, със сигурност крадците са действали в тайно споразумение с някой от Гиза. — Тя погледна Хамди. — Не сте ли съгласни с мен?

Министърът, възрастен човек с издължена физиономия, на име Малакани Сидиг, огледа снимката.

— Мъртвият мъж, този Гамал, беше началник охрана на разкопките. Според мен е правилно да се предположи, че той е работил за крадците.

— Голяма грешка беше да наемаме частна охранителна фирма — рече замислено доктор Исмаил Асад, генерален секретар на Висшия съвет за египетски антични ценности. — Трябваше да изпратим армията — може би дори специалния отряд за защита на античните ценности.

Еди набързо си състави абревиатурата.

— СОЗАЦ? Яко име.

— Много по-вероятно е Гамал да е последвал доктор Уайлд и бандата й и да е бил убит, когато се е опитал да ги арестува — рече Хамди. Дори Бъркли не повярва на предположението му.

Асад прегледа още няколко снимки на оборудването, което крадците бяха принудени да изоставят.

— Това е мащабна операция, която не би могла да бъде извършена от един мъж, една жена и едно момиче.

— Не съм момиче — възрази Мейси.

Нина я плесна по ръката и изшътка, след което каза:

— Участвали са поне десет души — шестимата мъже от клипа, плюс пазачите на разкопките и онези на входа към комплекса. Възможно е да са повече. Ако смятате да разследвате всички в Гиза, които евентуално са замесени, предлагам да започнете от върха. — Тя впери поглед в Хамди.

— Това е възмутително! — разпени се Хамди. — Опитват се да ме забъркат в това престъпление само за да отклонят вниманието от себе си.

— Изглеждаш ми доста окапал, приятел — обади се Еди.

— Като че ли някой ви е разбил носа — отбеляза Нина. — Питам се какво ли е станало? — Тя огледа кокалчетата на ръцете си. — Странно, имам странен оток на ръката, който има формата на нос…

— Министър — изръмжа Бъркли, — според мен доктор Уайлд и съпругът й трябва да бъдат обвинени най-малко за влизане без разрешение и повреждане на археологични находки. — Той погледна Нина. — Не можа да ме оставиш да се насладя на победата, нали? Трябваше да съсипеш всичко, за да бъдеш отново в центъра на вниманието и да обереш всички лаври.

— О, защо не вземеш да пораснеш, Лоугън — сопна му се Нина.

Асад се облегна назад.

— Доктор Бъркли, има много по-важни престъпления, които трябва да се разследват първо. — Той посочи към снимката на зодиакалната диаграма. — Откраднато е безценно национално съкровище — и то под носа ви! Хората ще искат да разберат как така не сте заподозрели за наличието на втори тунел, който се копае под вас.

— Възможно е да се усъмнят, че сте знаели за това — обади се Сидиг с прикрита заплаха в гласа.

Бъркли изглеждаше шокиран.

— Но… разбира се, че не съм! Защо да съсипвам собствената си кариера и да рискувам да попадна в затвора?

— Хората са готови да рискуват много за съответната сума пари — рече Нина. Беше сигурна, че той не е замесен, но си позволи малкото удоволствие да го наблюдава как се гърчи.

Сидиг изглежда се почувства неудобно при споменаването на думата пари.

— Доктор Уайлд, вие смятате, че „Храмът на Озирис“ е замесен?

— Точно така. — Тя се приближи до телевизора. — Мъжът вляво е Себак Шабан.

— Би могъл да е всеки друг — отсече Хамди.

— А кой ли е този приятел вдясно, а, доктор Хамди?

— Доктор Хамди е прав — рече Асад. — Нито веднъж в клипа не се виждат лицата им. А бръмченето на резачката заглушава гласовете и не можем да ги идентифицираме.

— Това е Шабан — настоя Нина. — И „Храмът на Озирис“ стои зад всичко това.

— Макар че не вярвам, нито одобрявам тази религия — заяви Сидиг, — „Храмът на Озирис“ е щедър дарител. Халид Озир не само подпомага археологическите проекти, но и дарява големи суми за подпомагане на здравеопазването и селското стопанство. Той е много популярен. — Последва леко намръщване. — Независимо че избра да живее в данъчния рай Швейцария, а не в собствената си страна.

Хамди театрално сви рамене.

— Сега пък обвинява Халид Озир, че е крадец. Кой е следващият, президентът?

Асад се измъчваше от други въпроси.

— Защо им е да вземат само диаграмата? Останалите предмети в Залата биха стрували стотици милиони долари на черния пазар.

— Зодиакалната диаграма не им трябва заради парите — рече Нина. Тя отиде до лаптопа си и отвори снимката на четвъртия папирус, която й беше дала Мейси. — В този свитък — който „Храмът на Озирис“ е скрил от АСН — се казва, че диаграмата е ключът към откриването на пирамидата на Озирис. Това е истинската им цел — съкровищата в пирамидата.

Хамди се изсмя саркастично.

— Пирамидата на Озирис? Министър Исмаил, защо въобще слушате тази жена? Това е само един мит, фантазия, не по-реална от Райската градина. — Той се ухили злобно на Нина. — Който вярва, че тя съществува, очевидно е умопобъркан.

— Да, и аз си помислих, че мъжът, който ти плаща подкупите, изглежда малко луд — върна му веднага Нина.

Хамди се изправи в цял ръст.

— Измислени, безпочвени, клеветнически обвинения! Пред безупречни свидетели. Доктор Уайлд, ще се видим в съда.

— О, я сядай, Яби! — изръмжа Асад. Хамди го погледна обидено, но се подчини на шефа си. — Доктор Уайлд, ще ви посъветвам да се въздържате от нови обвинения без доказателства. Ще разследваме това престъпление и виновните ще бъдат наказани, бъдете сигурна. Но няма да си правим каквито и да било изводи без доказателства.

— Но докато ги намерите, те ще опоскат всичко в пирамидата на Озирис, което не е заковано за пода, а после ще се върнат и за пироните — обади се Еди.

Сидиг постави твърдо ръцете си на бюрото.

— Всички, които са участвали в този обир, ще бъдат намерени и изправени пред съда. — Той огледа твърдо всички пред себе си, завършвайки с Нина. Но тя със задоволство забеляза, че погледът му се задържа малко повече върху Хамди. — Всички. А сега си вървете. Доктор Асад, чака ни много работа.

Хамди махна ядосано с ръка към Нина, Еди и Мейси.

— Няма ли поне да ги задържите?

— Ако трябва да арестувам всички, които може би имат връзка с обира — отсече министърът, — ще трябва да задържа доста хора. Включително вас! А и както доктор Уайлд посочи, тя е в Египет едва от вчера, а прокопаването на тунела би отнело седмици. Сега всички напуснете!

Той посочи презрително вратата. Всички тръгнаха към нея, освен Мейси, която се приближи до бюрото, скръстила смирено ръце на гърдите си.

— Извинете ме, министър.

Сидиг я погледна, но суровото изражение на лицето му се изпари в мига, щом зърна ококорените й, изпълнени с надежда очи.

— Какво мога да направя за вас, млада лейди?

Тя погледна към лаптопа, предметите, донесени от Залата на летописите и накрая към фотоапарата си.

— Питам се дали мога да си взема фотоапарата?

— Боя се, че той е улика — отвърна министърът. — Съжалявам.

— О… — Тя леко нацупи устни. — Там са снимките, които направих за баба ми и дядо ми. Те са египтяни и искаха да видят как изглежда страната днес…

— Съжалявам — повтори Сидиг, — но не мога да ви го върна, докато не приключи разследването. — Той се замисли за миг. — Но пък бихме могли да направим копие на мемори картата. За вашите близки.

Мейси се усмихна с благодарност.

— О, това е страхотно! Благодаря ви, господин Сидиг, много ви благодаря!

— Ще наредя някой да ви направи копие, госпожице Шариф. А сега бихте ли ни извинили?

— Благодаря ви — повтори Мейси и отстъпи назад с грейнало лице. — Вие сте страхотен. — Реакцията на Сидиг подсказваше, че обикновено не получава подобни комплименти, но все пак го прие благосклонно.

* * *

— Какво беше това? — изсъска Нина, когато Мейси излезе при тях в коридора.

Мейси се усмихна самодоволно.

— Все още имаме диагра-а-амата — пропя тя. — Е, поне на клип.

— Вярно — осъзна Нина. Директното копиране на мемори картата щеше да прехвърли цялото й съдържание — включително клипа, на който беше записана последната част от зодиакалната диаграма. — Но как се досети, че ще се върже?

— Не видяхте ли снимките на деца на бюрото му? Твърде е стар, за да им е баща. Затова реших, че е дядо — и изиграх картата „любимата внучка прави нещо хубаво за баба и дядо“. Макар че не мина съвсем, защото много исках да си прибера фотоапарата! Но все е нещо!

— Не знам обаче колко ще ни помогне — усъмни се Нина. — Диаграмата сигурно вече е изнесена от страната. А ние сме видели само част от нея, докато те я притежават цялата. Ако диаграмата наистина показва пътя до пирамидата на Озирис, те са единствените, които ще могат да я използват.

— Хей, хей — смъмри я Еди. — Пак ли започваш с тоя песимизъм? Погледни от другата страна на нещата — ти намери Залата на летописите и току-що успяхме да излезем от онази стая, без да ни арестуват. Освен това посети пирамидите. Все едно си на почивка!

Тя слабо се усмихна.

— Може би. Но не знам какво бихме могли да направим, дори и да притежаваме клипа с диаграмата.

— Те разговаряха — може пък да са споменали къде се канят да я отнесат — предположи Мейси.

— Разговаряха на арабски — напомни й Нина. — А и без това не може да се чуе нищо от резачката.

Еди я погледна замислено.

— Познавам един човек, който може да ни помогне.

* * *

— Нина! — възкликна Карима Фаран и я прегърна. — Толкова се радвам да те видя отново! Макар че наскоро те видях по телевизията.

Нина прегърна йорданката.

— Да, нещата не се развиха точно по план. Напоследък си имах проблеми с медиите.

Карима беше една от жените, които Нина на шега наричаше „международните приятелки“ на Еди, негови контакти от годините му на наемен войник. Всички те му бяха ужасно верни и всички бяха ужасно красиви. В миналото това често пораждаше ревниви изблици у нея, но тя му вярваше достатъчно, за да приеме, че тези приятелки са просто приятелки — независимо от дразнещите му намеци.

Премълчаването му за Ейми в Ню Йорк беше отнело голяма част от забавлението, но макар Карима да беше зашеметяващо красива дори по стандартите на „международните приятелки“, Нина видя, че няма никаква причина да подозира Еди в непристойно поведение — йорданката беше пристигнала от Аман, придружавана от мъж.

— Това е прияте… годеникът ми Ради Башир. Викайте му Рад. — Карима избута напред високия, изключително привлекателен арабин с дълга, буйна, блестяща черна коса. Еди и Нина се ръкуваха с него. — Най-накрая успях да го убедя да се съгласи да се обвърже — като му дадох за пример вас двамата.

— Направо ме съсипа — оплака се мъжът с лек оксфордски акцент. — Нина и Еди това, Нина и Еди онова. Макар че тъкмо пътуването ви до Сирия ме накара да й предложа — това беше единственият начин да я държа встрани от неприятностите!

Еди се засмя.

— Повярвай ми, друже — няма да се получи.

— Но като гледам, пак сте ни изпреварили — каза Карима, забелязвайки брачната халка на Еди, и му се усмихна дяволито. — И по някаква незнайна причина аз съм пропуснала церемонията. Да не би поканата да се е изгубила по пощата?

— Всичко стана… много набързо — призна Нина.

— Без покани — кимна Еди.

— Значи просто ти е пристанала? — каза Карима. — Колко романтично.

Нина изсумтя.

— Да, няма нищо по-романтично от пътуване с такси до мировия съдия в Гринуич, Кънектикът. Но въпреки това ви поздравявам за годежа.

— А на вас поздравления за сватбата — макар и малко позакъснели. — Карима погледна Мейси. — Но доколкото разбирам, тук не става въпрос само за това, че се появихте от хилядолетната камера под Сфинкса? — Тя сбърчи вежди. — Странно. Ако ставаше въпрос за някой друг, щеше да прозвучи невероятно. Но при вас си е просто нормално.

Нина набързо ги запозна.

— Мейси е причината да дойдем тук — каза тя на Карима и Рад. — Тя откри, че се опитват да ограбят Залата на летописите. — Нина извади един диск; Сидиг беше удържал думата си и беше направил копие на съдържанието на мемори картата. — Тук е заснет самият обир.

Очите на Рад светнаха, но Карима му каза нещо на арабски, което бързо угаси ентусиазма му.

— Той работи за една телевизионна мрежа — обясни йорданката, хвърляйки едновременно закачлив и предупредителен поглед към годеника си. — Току-що му казах, че не може да го направи водеща новина.

— Страхотно. Как можеш да ни помогнеш, Рад?

Той бръкна в сака си и извади поочукан лаптоп „Епъл“. Отвори го и разкри клавиатура, обсипана с лепенки в различни цветове: шорткъти за работа с професионален софтуер за видеообработка.

— Въпросът е какво не бих могъл да направя — ухили се той.

Рад се настани в един уединен ъгъл в бара на хотела, а останалите се надвесиха над него, докато работеше.

— Знам, че одеколонът ми е неустоим — каза той, — но може ли малко повече пространство?

— Извинявай — рече Нина и леко се отдръпна назад, изпълнена с нетърпение да разбере какви тайни се крият в записа. Засега опитите на Рад да изчисти образа имаха незначителен успех; видеорежимът на фотоапарата на Мейси беше създаден за малки клипове, които можеха да се качват в интернет, а не за заснемането на кадри с висока резолюция. Шабан и Хамди се виждаха само в гръб или със замазани от светлините лица — или, както отбеляза Еди, истинският живот не е като епизод от „От местопрестъплението: Маями“. Независимо от качествения софтуер и уменията на човека, който работеше с него, дигиталната информация не може да бъде извлечена, когато липсва въобще.

Обаче Рад извади по-голям късмет с аудиото. Надянал слушалките си, той не спираше да пуска записа от начало, прилагайки различни филтри.

— Резачката произвежда сравнително постоянен шум — обясни той и посочи диаграмата на звука, показана на един от прозорците. — Няма да успея съвсем да го премахна, но мога да го намаля достатъчно, за да се чуе диалогът.

Карима се наведе към него.

— Дай да чуя.

Рад свали едната слушалка и й я подаде.

После пусна филтрираното аудио и Карима преведе репликите, които двамата мъже си бяха разменили.

— Мъжът вдясно, Хамди, се тревожи колко време ще е необходимо, за да се почисти Залата на летописите. Подозренията могат да паднат върху него… Просто се оплаква. — Записът продължи още няколко минути без коментар.

— А сега какво казва? — попита Еди.

— Продължава да се оплаква! — Кратка пауза, после: — О, сега говорят за пирамидата на Озирис. Другият мъж, Шабан — той казва, че със сигурност ще ги отведе до нея. Те… не мога да чуя ясно — рече тя, а диаграмата отрази засилването на звука от машината. — Рад, върни назад. Става дума за… планети и съзвездия, но е трудно да се разбере какво точно. Той иска да ги сравни с нещо.

Рад отново върна. Карима се намръщи раздразнено.

— Шумът е твърде силен, но мисля, че иска да сравни диаграмата със съзвездието… Дендера?

— Няма съзвездие, което да се казва Дендера — рече Еди. — Поне аз не съм чувал да има.

— Дендера не е съзвездие — обади се Мейси. — Това е място — било е провинциалната столица на Горен Египет. Там се намира храмът на Хатор. — Тя изведнъж се изправи и очите й проблеснаха, но Нина беше една стъпка пред нея.

— Не става дума за мястото Дендера — а за зодиака на Дендера!

— Какво представлява зодиакът на Дендера? — попита Еди.

Мейси отговори преди Нина.

— Това е звездна карта върху тавана на Храма на Хатор.

— Всъщност някога не се е намирала на тавана — добави Нина. — Сега там има дубликат; оригиналът е бил отнесен — всъщност откраднат — от Наполеон през 1790 година.

Рад натисна паузата.

— Значи отиват в Дендера? Все още можете да ги настигнете.

Нина поклати глава.

— Не. Дубликатът е приблизително копие, не точно. Те ще искат да сравнят зодиака на Сфинкса с оригинала.

— Къде се намира той?

Нина се усмихна.

— Искаш ли да разгледаш един музей?

10.

Париж

— Доста време мина, откак за последно бяхме тук — каза Еди, докато заедно с Мейси и Нина прекосяваха вътрешния двор на Лувъра. — Трябва да са… колко? Три години и половина?

— Боже, как лети времето! — въздъхна Нина.

Те минаха покрай високата двайсет метра пирамида от алуминий и стъкло, която се издигаше в средата на двора и продължиха към богато украсеното крило „Съли“. Наоколо имаше много повече охрана от предишното им посещение; поредицата музейни кражби през последните месеци беше принудила Лувъра да вземе предохранителни мерки, за да възпре крадците да опитват каквото и да било в Париж.

— Добре, значи ни трябва стая 12а в Египетската секция — каза Еди, докато разглеждаше туристическия справочник. — И естествено, тя се намира на другия край! Да видим сега… оттук надясно, после наляво и след това направо през…

— Еди, ние няма просто да влезем в Лувъра, да погледнем нещо и после да излезем — настоя Нина.

— Да, но нали вече си виждала Мона Лиза, така че няма да изпуснеш кой знае какво. — Той намигна на Мейси, за да й покаже, че просто се опитва да ядоса жена си, и то успешно. — Както и да е, Шабан и приятелите му сигурно вече са на половината път до пирамидата на Озирис. Нямаме време да си играем на изкуствоведи.

— Еснаф — изсумтя Нина, но трябваше да признае, че е прав. Съкровищата в големия музей щяха да си бъдат тук и следващия път, когато решеше да посети Париж, а онези в пирамидата на Озирис щяха да изчезнат навеки, ако Храмът на Озирис пръв се добереше до тях.

Но въпреки това тя успя да разгледа някои от експонатите, покрай които минаваха. В коридорите бяха изложени великолепни египетски антики, като се започне от обикновени папируси и се стигне до статуи в цял ръст и изваяни храмови колони. Дори успя леко да си отмъсти на Еди, като се спираше да разглежда отделните предмети, принуждавайки го всеки път да се връща да я търси.

Но накрая любопитството я привлече като магнит към зодиака на Дендера. Стая 12а представляваше малко преддверие към един от главните коридори. В единия му край се намираше релефът от храма на Амон в Карнак, но всъщност вниманието й беше привлечено от нещо в другия край — или по-точно над него.

— Това е по-красиво от която и да е декорация в „Хоум депо“ — рече Еди.

Нина отметна глава назад, за да го разгледа по-добре. На три метра над главите им се намираше зодиакът на Дендера, плоча от бледокафяв камък, скрита зад стъклен похлупак и добре осветена, за да се виждат гравюрите. Той беше по-голям от зодиака в Залата на летописите, но стилизираните фигури на съзвездията бяха подредени по същия начин около центъра.

— Така, виждам Лъв и Скорпион — каза Еди и посочи фигурите на лъва и скорпиона, — но останалите не ги разпознавам. Дори не мога да намеря Голямата мечка.

— Ето я. — Мейси посочи една фигура леко встрани от центъра.

— Какво, това агнешко краче ли?

— Така е изглеждала на древните египтяни — отвърна Нина. — Но почти всички големи съзвездия — Везни, Телец, Овен — са тук, само че с леко променени форми. Модерният западен зодиак е взет почти изцяло от египетския, с малки промени в наименованията. — Тя посочи към една от фигурите. — Вземи Орион, например. За египтяните той е бил нещо друго, важна фигура в митологията им. Да видим дали ще познаеш кой.

Еди стреля напосоки.

— Озирис?

— Бам! Десет точки.

Мейси извади цветната разпечатка на онази част от зодиака, която бяха заснели в клипа. Рад беше изчистил картината максимално и ги беше снабдил с две копия — едното представляваше директно фотоувеличение на кадъра, а в другото си беше поиграл с фотошопа така, че да има вид на гледано право отдолу. Лошото качество на оригиналния образ означаваше, че и в двете копия липсват детайли, но оцветените фигури на зодиака на Сфинкса се разпознаваха по-лесно.

Тя сравни разпечатката със зодиака над главата й.

— Приличат си много, но има и някои разлики. Този червен кръг тук го няма при Дендера.

— Щом е червен, значи сигурно представлява Марс — предположи Нина. — Не знам доколко могат да се променят местоположенията на съзвездията за няколко хиляди години, но само за няколко седмици планетите променят местата си. По този начин може да се определи кога е направен даден зодиак — ако Марс е във Водолей, Венера в Козирог и така нататък, с помощта на компютъра може да се открие всеки период, в който планетите са се намирали в такава конфигурация.

Еди погледна към разпечатката, след което вдигна глава към тавана и на лицето му се изписа замислено изражение. Нина понечи да го попита какво е забелязал, но Мейси изведнъж щракна с пръсти.

— Охо! Това е различно.

Тя посочи една от фигурите в разпечатката, малко по-светло разклонение на Млечния път на тъмен фон.

— Този приятел — мисля, че пак е Озирис. Цветът е същият като в другото му съзвездие — зелен.

— Озирис е бил зелен? — попита Еди. — Да не е бил Вулкан или нещо такова?

— За египтяните зеленото олицетворявало новия живот — обясни Мейси. — Но този тук — тя посочи отново фигурата, — него го няма в големия зодиак.

Нина се вгледа по-внимателно.

— Какво е това там до него? — До втория, по-малък Озирис се забелязваше малка жълто-оранжева фигура.

— Друга планета?

— Не знам… — Дори при ниската резолюция се виждаше, че символът на Марс е кръгъл, а този беше ъгловат.

Три ъгъла. Триъгълник.

Пирамида.

— Не може да бъде! — ахна Мейси, стигайки до същия извод като Нина. — Не може, по… — Тя погледна смутено Нина.

— Всичко е наред — каза Еди и се ухили. — Можеш да ругаеш.

— … дяволите! — завърши Мейси. — Това е пирамидата на Озирис!

— Вероятно. — Нина погледна към тавана за потвърждение. Макар боята на зодиака на Дендера отдавна да беше избледняла, резбите си оставаха напълно ясни… и на релефа над главите им нямаше следа нито от допълнителната фигура на Озирис, нито от малкия триъгълник. — Когато позицията на звездите в небето съвпадне напълно със зодиака на Сфинкса, тогава се намираме до пирамидата на Озирис! — Тя забеляза, че Еди поклаща глава. — Какво?

— Не става така — рече той. — Да, звездите могат да се използват за навигация. Но не може просто да погледнеш нагоре, да сравниш онова, което виждаш със звездната карта и да разбереш веднага дали си на правилното място — не и без секстант и алманах, в който са описани позициите на всички звезди в съответния ден на годината.

Въодушевлението на Нина се изпари за миг.

— О!

— Има и още нещо. Те смятат, че диаграмата, която отмъкнаха от Сфинкса, е карта, нали?

— Да… — отвърна несигурно Нина.

— Но както вече казах, това не може да е просто звездна карта, което означава, че е някакъв друг вид карта. — Той погледна към тавана. — Проблемът е, че не можеш да си я сгънеш в джоба и да тръгнеш с нея, нали? Което означава, че тръгнеш ли да търсиш пирамидата, трябва да си направиш копие. Само че когато го правиш… — Устата му изви в крива усмивка. — Сега ще откачиш. Имаш ли лист и химикал?

Мейси измъкна писалка и тетрадка и му ги подаде, но той отново поклати глава.

— Не, опитай ти, Нина. Искам да видя изражението на лицето ти, когато разбереш какво става.

По-озадачена от всякога, Нина взе тетрадката и писалката.

— Така — рече Еди, — сега я вдигни във въздуха, точно над главата си и нарисувай формата на стаята.

Наведена назад, Нина начерта в тетрадката един правоъгълник.

— Добре, сега какво?

Той отиде в празния край на стаята.

— Да речем, че това е северният коридор. Напиши север на картата си — но продължавай да я държиш обърната надолу.

Тя последва напътствията му и беляза стената, към която се беше обърнал, със „С“.

— Ако това е север, то тогава противоположната страна е юг — продължи той. — Така че отбележи и нея. Така. — Еди вдигна дясната си ръка и посочи съответната стена. — Това означава, че насам е изток, а от другата страна е запад. Нали?

— Да, ясно — отвърна Нина, добавяйки съответните букви.

Еди се обърна към нея с очаквателна усмивка на лицето. Той се завъртя по посока на часовниковата стрелка, сочейки поред всяка стена.

— Север, изток, юг, запад — съвпада с картата ти, нали?

— Да, може ли сега да погледна надолу? Вратът започна да ме боли.

— Да, разбира се. — Тя с облекчение свали ръката си. — Сега идва най-откачената част. Обърни картата така, че твоят север да сочи към северния коридор. — Тя го направи. — Така, какво не й е наред на картата?

Нина погледна рисунката си, обикновен правоъгълник с буква върху всяка стена, без да разбира какво трябва да види… докато изведнъж не й проблесна!

— Хей! — Север си беше север и юг си беше юг — но на грубата й карта изток и запад си бяха сменили позициите, изток се намираше от лявата страна на страницата, а запад на дясната. — Това е… това е много странно.

— Казах ти, че ще откачиш — рече Еди. — Мак ми го показа, когато преминавах обучението по навигация. Това е от онези неща, които са очевидни, но човек никога не се сеща сам, докато някой не му го посочи.

Мейси погледна към рисунката на Нина.

— Не мога да схвана.

Той й подаде тетрадката и писалката.

— Хайде, опитай сама.

— И как това ще ни помогне да намерим пирамидата на Озирис? — попита Нина, докато Мейси се изви назад и започна да рисува.

— Честно ли искаш да ти отговоря, скъпа? Идея си нямам. — И двамата се усмихнаха. — Това просто означава, че зодиакът, който са отмъкнали, не е просто карта. Шабан и шайката му имат доста работа, докато я разгадаят, нищо че разполагат с цялата диаграма.

— Да се надяваме, че е така.

Мейси свали тетрадката и погледна в нея; после обходи с очи стените и върху лицето й се изписа разбиране.

— Значи изток и запад си сменят местата, когато гледаш нагоре или надолу… Щура работа!

— Да, нали? — рече Еди. — Вече не съм досадният стар пръдльо, нали?

— Никога не съм казвала, че си скучен! — възрази тя.

Той изсумтя, но по-нататъшният им разговор беше прекъснат от някакъв служител, облечен в сако от туид, който застана на входа и ги заля с поток от френски думи.

— Съжалявам, приятел — каза Еди, въпреки че двамата с Нина владееха езика достатъчно добре, за да разберат по-голямата част от тирадата му. — Англичани. Е, поне аз съм такъв. Те двете са американки.

— Англичанин и американки. Разбирам. Надявам се, че посещението в Лувъра ви харесва — каза мъжът, който очевидно не се интересуваше какъв ще бъде отговорът. — Боя се, че трябва да ви помоля да напуснете стаята. Една ВИП личност помоли да разгледа зодиака на Дендера насаме.

— О, ВИП? — рече Еди с преувеличена учтивост. — Е, разбира се, че ще се ометем оттук! Нали не искаме един ВИП да дели стаята с някакви си обикновени хорица?

— Мили боже, не — добави Нина с приповдигнат тон. — Със сигурност ще напуснем залата преди да опетним обонянието на по-висшите от нас с нашите вредни изпарения! — Тя хвана Еди за ръката и двамата се обърнаха към изхода.

На служителя на музея въобще не му беше забавно, още повече след като Мейси избухна в смях.

— Извинявам се за неудобството — рече той през зъби, преди да се обърне към коридора, където явно имаше други хора.

Хванати за ръце и неспособни да сдържат усмивките си, Нина и Еди излязоха в главния коридор.

Но усмивките им се стопиха в мига, когато се озоваха пред Себак Шабан и Боби Кротала.

11.

— Опа! — Еди се съвзе пръв от изненадата. — Радвам се да ви видя тук.

Кротала бръкна бързо в джоба на сакото си от змийска кожа, но Шабан го стрелна със смразяващ поглед.

— Точно така, умен ход — каза Нина, опитвайки се да прикрие нервността си. — Това не ви е „Шифърът на Леонардо“. Не може просто ей така да си вадите змийските зъбки посред бял ден в Лувъра, пред толкова много свидетели.

Служителят поглеждаше несигурно ту едната, ту другата групичка.

— Познавате ли се?

— Не са ни запознавали официално — отвърна Нина със студен сарказъм. — Но да, познаваме се. Господин Шабан, ако се не лъжа. И вашият очарователен приятел.

— Боби Кротала — обади се с провлачен глас спътникът на Шабан. — Съжалявам, че ви пропуснах последния път, ако ме разбирате.

— Кротала? — обади се присмехулно Еди. — Глупости! Не може това да е истинското ти име.

Онзи присви очи.

— Аз съм индианец чероки, задник такъв.

— Какво, една шейсет и четвърта ли? Та ти си по-бял от мен! Прякорът Усойница би ти подхождал повече.

— Знаеш ли — рече Кротала, поклащайки глава, — по-добре внимавай с приказките, когато говориш с пехотинец. Току-виж съм ти затворил устата. Завинаги.

— Никой свестен пехотинец няма да си остави косата в такова състояние — отвърна Еди, без да се впечатли от заплахата на американеца. — Бил си позорно уволнен, нали?

— Еди, скъпи — обади се Нина с напрегната усмивка, — ще спреш ли да провокираш човека?

— Разбира се, че ви познавам, доктор Уайлд — каза Шабан. — Всъщност след малката ви каскада при Сфинкса доста голяма част от света ви познава. — Служителят на музея примигна, разпознавайки я. — Както и госпожица Шариф — добави египтянинът, когато Мейси се появи от преддверието. — Дошли сте тук заедно. Колко удобно.

— Защо сме все още тук? — прошепна уплашено Мейси на Нина.

Шабан присви очи съсредоточено.

— Защо сте тук, доктор Уайлд?

— Предполагам, че по същата причина като вас. — Очите й проблеснаха; под мишницата си мъжът стискаше кожена папка, която сигурно съдържаше снимки от сглобения наново зодиак. — От силен интерес към древната астрология.

Очите му се присвиха още повече.

— Много силен.

— Сигурна съм в това. Но всъщност трябва да тръгваме. Ще се видим — надявам се да не е много скоро, всъщност.

— Знаете ли какво — рече Кротала и отново бръкна в джоба си, — какво ще кажете да ви изпратя до изхода?

— А ти какво ще кажеш да не го правиш? — отвърна Еди с надеждата, че Кротала няма да се досети, че не е въоръжен.

— Всичко е наред, Боби. — Шабан докосна мъжа по ръката. — Остани с мен. Сигурен съм, че ще се срещнем отново. Надявам се — усмихна се той искрено, но злобно, — при по-неофициални обстоятелства.

— Очаквам го с нетърпение — отвърна Еди, продължавайки да стиска дръжката на несъществуващия си пистолет. Двамата с Нина отстъпиха встрани, а Мейси побърза да се скрие зад гърбовете им. Шабан и Кротала стояха като статуи и ги наблюдаваха как стигат до стълбите към долната стая. — Добре, момичета, тичайте!

Те хукнаха към подземната стая, в която по иронично стечение на обстоятелствата бяха изложени предмети, свързани с Озирис, след което бързо се изкачиха по други стъпала към зала, пълна с мумии, привличайки изненаданите погледи на останалите посетители. Еди се обърна назад.

— Не ни е последвал, но се обзалагам, че е повикал екипа горили. — Той разгърна туристическата карта. — Къде е най-близкият изход, по дяволите?

Намериха пътя за навън и се озоваха на площада до източната страна на музея.

— Исусе, наистина трябва да си купя нов пистолет — оплака се Еди.

Нина обаче беше повече заинтригувана от колата, паркирана в близката забранена зона — голям черен джип мерцедес със затъмнени стъкла.

— Дали това не е колата на Шабан?

— Може би — отвърна Еди, повеждайки двете жени към отсрещния тротоар. — Защо? Да не искаш да я претърсим?

— Не, но се питам дали да не тръгнем след нея.

— Тъкмо успяхме да се отървем от него, а ти искаш да го последваме? — попита Мейси.

— Не можем да открием пирамидата на Озирис, без да видим целия зодиак — каза Нина. — А той е у Шабан.

Те побързаха да се скрият зад ъгъла. Нина погледна назад. Никой не ги следеше.

— Не е задължително да е неговата кола — обади се Еди.

— Тогава значи сме прецакани. Но в забранената зона паркират само ВИП-ове, така че да изчакаме и да видим.

Оказа се, че това наистина беше колата на Шабан. Десетина минути по-късно египтянинът с белязаното лице излезе от Лувъра. Двамата с Кротала се качиха в мерцедеса.

— Смяташ ли, че е разгадал как да намери пирамидата? — зачуди се Мейси.

— Има само един начин да разберем — отвърна Нина. Джипът потегли. Тя изтича иззад ъгъла и размаха ръце: — Такси!

— По дяволите! — изруга Еди, поглеждайки надолу по тясната улица. — Не очаквах, че дори във Франция тези коли ще са големи.

Нина, Еди и Мейси последваха джипа на Шабан с такси — след като първо успяха да убедят шофьора му, че молбата им suivez cette voiture![1] не е une blague[2]. Мерцедесът спря пред голяма сграда, носеща логото на Храма на Озирис — пред която, също като пред двойничката й в Ню Йорк, се беше събрала огромна развълнувана тълпа.

— И всички тези хора са дошли тук, за да видят онзи тип Озир? — попита невярващо Мейси. — Знам, че е бил кинозвезда, но моля ви се!

Нина помоли шофьора да спре.

— Защо не си измислиш собствена религия, пък да видим как ще се развият нещата.

Мейси се замисли.

— А не може ли последователите ми да бъдат, да речем, голи до кръста пожарникари? Млади, разбира се.

— Знаеш ли, тази религия ме заинтригува.

— Ей! — изръмжа Еди.

Тримата освободиха таксито и загледаха как Шабан и Кротала напускат мерцедеса, докато облечени в зелени сака мъже им разчистват пътя към входа на сградата. Изчакаха ги да влязат вътре, след което Нина тръгна към тълпата.

— И сега какво? — попита Еди. — Ще ги чакаме пак да излязат?

— Не знам — сви рамене тя. — Но мисля, че не трябва да ги изпускаме от поглед. — Тя огледа тълпата. — Трябва да призная, че този Храм на Озирис възбуди любопитството ми. Интересно ми е също така защо Озир толкова иска да намери пирамидата на Озирис. Трябва да се опитаме да влезем вътре.

— Да не си забравила, че те знаят как изглеждаме?

— Значи ще стоим отзад. Тук има около триста души — ако си държим главите наведени, Шабан и приятелчето му няма да ни видят. А никой друг не знае кои сме.

— Ъ-ъ-ъ… доктор Уайлд, милиони хора ви видяха по телевизията — възрази Мейси. — А и преди това си бяхте известна.

Нина погледна към близките магазини.

— Добре, може пък да се дегизираме…

* * *

— Тази дегизировка не струва — прошепна Еди, когато двамата с Нина си намериха места на последния ред в залата, подредена в египетски стил, с две огромни статуи на Озирис от двете страни на входа.

— Съжалявам, но не се намираме в модния квартал на Париж — изсъска му Нина. Единственото, което можаха да намерят, за да прикрият лицата си, бяха бейзболни шапки с надпис „Обичам Париж“ над козирките.

От предните редици се надигна развълнуван шум. Тълпата се изправи и започна да ръкопляска на Халид Озир, който се запъти към сцената в дъното на залата, наслаждавайки се на екзалтираните възгласи на последователите си. Зад него вървяха други високопоставени членове на Храма на Озирис, сред които се забелязваха Шабан и Кротала. Еди смъкна козирката по-ниско над очите си.

— Мейси постъпи правилно, като реши да остане отвън…

— Merci, merci — каза най-накрая Озир. — Bonjour, et bienvenue! Malheureusement, mon francais est terrible.[3] — Умишлено изопаченото му произношение накара тълпата да избухне в смях. — Затова ще използвам преводач! — Той кимна към един мъж, който стоеше до сцената. Мъжът пристъпи напред и преведе думите му, което предизвика нова вълна от смях.

Озир махна с ръка и публиката насяда. Същото направиха и хората на сцената, с изключение на преводача.

— Благодаря ви, че дойдохте — продължи Озир. — Нека светлината на бога слънце Ра ви благослови!

— Нека духът на Озирис ви пази и ви дава сили — отвърна тълпата, някои на английски, други на френски.

— За мен е истинско удоволствие да видя толкова много хора тук днес. Нашата църква черпи сили от всеки нов последовател — и светът ще се превърне в едно по-добро място, благодарение на мъдростта на Озирис!

Публиката не спираше да ликува, докато той продължи речта си. Нина трябваше да признае, че макар да смяташе църквата му за пълна глупост, самият Озир беше магнетичен оратор — ако беше останал актьор, без съмнение щеше да пробие в Холивуд.

От друга страна, помисли си тя, успявайки да наложи официалното признаване на Храма на Озирис за религия, той беше постигнал нещо, което дори най-успешните актьори в Холивуд не успяваха — пълна данъчна амнистия. Може би в тази лудост все пак имаше някаква система?

— Слава тебе, Озирис! — Озир протегна ръцете си нагоре. Нина се изненада, когато богомолците неочаквано започнаха да припяват „Озирис!“. — Озирис, господарят на вечността, съдник на всички души, най-великият, който ни очаква в земята на мъртвите отвъд Абидос! О, Озирис!

— Озирис! — отново пропя тълпата.

Този път Нина и Еди успяха да се включат с половин уста.

— Небесните богове те възхваляват, а боговете на Подземното царство коленичат пред теб. Ти ни носиш божествения хляб, който дарява безсмъртие на всички твои последователи в този живот и в следващия. Ти ни пазиш от злото на Сет, унищожителя. О, Озирис!

— Озирис!

— Най-велики от всички хора и богове, покажи ни пътя към вечния живот! Преведи ни благополучно през опасностите на Подземния свят, за да се изправим пред твоя съд! Слава тебе, о, Озирис!

Тълпата отново изпя името на бога, като при всяко повтаряне силата и страстта в гласовете се засилваше. Очите на Озир бяха затворени; Нина не можеше да прецени дали наистина вярва в онова, което казва, но той приличаше на театрален актьор, който получава овациите на живота си.

Същото обаче не можеше да се каже за брат му. Лицето на Шабан беше студено, напрегнато, изкривено от потиснат гняв. Еди също го забеляза.

— Какъв му е проблемът?

— Не знам — отвърна Нина, — но определено има проблем с тази молитва.

— В смисъл?

— Тя прилича на опростен — много опростен — вариант на истинска египетска молитва. Митологията също е погрешна. Сет не е бил симпатяга, но не е и древноегипетският еквивалент на Сатаната.

Озир свали ръцете си. Вълнението утихна.

— Кой е Сет? — попита Еди.

— Братът на Озирис — и негов убиец. Завиждал му и искал да обсеби царството му. Но освен това е бил любимец на Ра, бога слънце, също толкова важна фигура от египетския пантеон като Озирис — а в някои части на страната дори е бил почитан повече от Озирис. — Жената на средна възраст, която седеше от другата страна на Еди, изшътка раздразнено.

Озир отново заговори, но вече не звучеше като проповедник, а повече като търговец.

— Приятели мои, водачеството на Озирис ще ви донесе вечен живот. А аз съм тук, за да ви кажа, че като глас на духа на Озирис, отново приех мъдростта му. Думите му са мои думи, а сега ще станат и ваши. Дванайсетият том на Книгата на Озирис е завършен и неговите последователи трябва да го приемат в дома си и в сърцата си.

— Това проповед ли е, или реклама? — попита тихо Нина, докато Озир продължи енергично да сипе рекламни изявления. Но публиката поглъщаше всичко, стиснала в ръце кредитните си карти. Нина не беше сигурна кое я ужасява повече — прозрачното търгашество на Озир или това, че всички му се връзваха.

— Всички книги и много други неща ще бъдат на ваше разположение преди да напуснете храма — заяви Озир и се усмихна. — А сега е време за нещо, което знам, че очаквате с нетърпение — възможността да ми зададете въпросите си за учението на Озирис! — Много богомолци вдигнаха ръце във въздуха. Озир се засмя. — Ще ми се да имах достатъчно време, за да отговоря на всички — рече той. — Но за нещастие скоро трябва да се връщам в главната квартира на Храма на Озирис, за да се погрижа за някои важни дела, след което ще отпътувам за Монако, за да се моля по време на състезанието от Формула 1 — и се надявам, че всички вие ще подкрепяте екипа на Озирис!

Онези привърженици на култа, които бяха и почитатели на моторните спортове, нададоха одобрителни викове. Шабан изглеждаше раздразнен, но не каза нищо, докато Озир ги успокояваше.

— Благодаря ви, благодаря. А сега ще изпратя Жерар сред вас — той кимна към преводача, — за да приеме въпросите ви.

Жерар слезе на централната алея и огледа полето от размахани ръце, преди да протегне микрофона към млада и красива тъмнокоса жена. Тя изглеждаше така, сякаш всеки момент ще припадне от радост и бързо избъбри въпроса си на френски. Преводачът го предаде на Озир:

— Мисълта за пътешествието през Подземното царство ме плаши. Какво ще стане, ако се проваля при пазителите, преди да се изправя пред Озирис?

Озир й се усмихна успокояващо.

— Онези, които следват думите на Озирис, няма защо да се боят от Подземния свят. Пазителите могат да навредят само на неподготвените и на неверниците. — Усмивката му се разшири, тъмните му очи проблеснаха. — Ако дойдете в Швейцария, за да ви просветя лично, аз ще ви науча на всичко необходимо, и дори повече.

— Той да не се опитва да я сваля? — прошепна Еди, след като младата жена сърдечно благодари.

— Мисля, че да — отвърна Нина. — Лично просвещение, дрън-дрън.

— Ш-ш-шт! — изсъска жената до Еди.

Преводачът избра следващия просител, друга млада, привлекателна жена, този път блондинка. Следващата също беше блондинка.

— Мисля, че улавям модела — каза Нина.

Еди поклати глава със смесица от недоверие и възхищение.

— Боже, той е намерил решение на абсолютната фантазия на всеки мъж — как да забогатее и да накара жените да го боготворят. — Усмивката му замръзна, когато Нина вдигна ръка. — Какво правиш?

— Имам въпрос. — Заигравката на Озир с египетската религия и използването й за лични облаги дразнеха все повече професионалната й гордост — но освен това й беше любопитно колко на сериозно приемат религията неговите последователи. Дали това беше поредната ню ейдж глупост, която запълваше празнотата в живота им, докато не преминат към следващото забавление… или дълбоко, истински вярваха в нея?

Преводачът почти беше стигнал до дъното на залата, съсредоточен в търсенето на точния тип вярващи — и Нина се вписваше в модела. Той протегна микрофона към нея.

— Нали не трябваше да се набиваме… О, за бога! — промърмори Еди, скривайки лицето си под козирката на шапката.

— Аз… имам въпрос — рече Нина с променен, висок глас. Тя погледна към Озир, който стоеше на сцената, но същевременно наблюдаваше Шабан и Кротала за признаци, че са я разпознали. — Питам се как можем да получим безсмъртие едновременно и в този живот, и в следващия, след като за да преминем в следващия, трябва да умрем в този? — Всички вярващи се обърнаха към нея с осезаемо презрение.

От снизходителната усмивка на Озир и бързината, с която отговори, стана ясно, че отдавна е измислил подходящия отговор.

— И двата живота са един и същи живот — каза той. — Когато свърши единият, започва другият, стига Озирис да отсъди, че заслужавате вечен живот. Следващият живот започва веднага, без прекъсване. — В гласа му се завърна търговската нотка. — Тези неща са написани в първия том на Книгата на Озирис. Ако все още не сте я прочели, можете да я намерите отвън. — В залата се разнесе подигравателен смях насочен не към лидера на култа, а към Нина. Очевидно вярващите проявяваха нетърпимост към незапознатите със светото им писание.

Жерар се накани да се отдалечи, когато Нина отново заговори.

— Имам и един въпрос за митологията — каза тя с нормалния си глас, раздразнена от това, че са се отнесли снизходително към нея. — Как свързвате своята интерпретация на историята на Озирис с признатите египетски митове? Става въпрос за онази част, в която Озирис става безсмъртен чак след като умира и е възкресен за кратко от Изида, само за да бъде нарязан от Сет на четиринайсет парчета, а отсеченият му пенис да бъде изяден от риба?

От тълпата се надигна враждебен ропот. Очите на Шабан се разшириха, когато осъзна кой всъщност говори.

— Време е да си тръгваме — промърмори Еди.

Озир беше готов да поднесе поредния захаросан отговор, но се огледа, след като Шабан му каза нещо. Той повдигна вежди.

— Имаме един неочакван гост: доктор Нина Уайлд. Сигурен съм, че всички сте гледали изненадващата й телевизионна поява преди няколко вечери.

— Здравейте! — Нина махна саркастично с ръка, докато двамата с Еди си проправяха път към пътеката. Кротала, който стоеше зад Озир, бързо слезе от сцената. — Добре, щом не искате да говорим за пениса, какво ще кажете за връзката на Храма на Озирис с кражбата на зодиака под Сфинкса, както и защо търсите пирамидата на Озирис?

— Нямам представа за какво говорите, доктор Уайлд — каза Озир, макар че актьорските му умения не бяха достатъчни, за да прикрие изненадата си от думите й.

Зад него се изправи Шабан и даде сигнал на хората в зелени сака, които стояха в дъното на залата, преди да се обърне към събралите се хора.

— Нашият храм е осквернен от неверници! Нима ще приемете спокойно тази обида?

Някои от култистите започнаха да я обиждат, други се изправиха с разгневени лица. Озир изглеждаше разтревожен.

— Чакайте, няма нужда да се гневите — започна той, но мъжете не му обърнаха никакво внимание, а тръгнаха по пътеката.

— Определено е време да се омитаме — каза Еди. Той се обърна към изхода и забеляза приближаващите се охранители. — По дяволите! Не можа да си държиш устата затворена, нали?

— Добре де, не постъпих особено умно — призна Нина. Беше разбрала колко сериозно приемат религията си последователите на Озир. Прекалено сериозно.

Еди хвърли поглед към сцената. Кротала, който приближаваше, със сигурност беше въоръжен — но между него и тях вече имаше доста хора. Ако успееха да се измъкнат, преди той да стигне до тях…

Един от облечените в зелени сака пазачи протегна ръка да го сграбчи…

— Бягай! — извика Еди и заби юмрук в челюстта му.

Нина прескочи падналия мъж и хукна към вратата. Друг се протегна да я хване — но докопа само шапката, която дръпна от главата й. Тя се извърна, удари го по бузата и ритна вратата. Стаята от другата й страна беше пълна с маси, заредени с книги, дивидита и пирамидални дрънкулки. Щом тя връхлетя вътре, хората, които стояха зад масите, отскочиха изненадано назад.

— Еди, идвай!

Мъжът, когото беше ударила, побягна след нея, но Еди го пресрещна с ритник в слабините. Той се строполи на пода с животински рев.

Някой сграбчи коженото яке на Еди и го дръпна назад. Еди удари с юмрук мъжа в лицето и кръвта оплиска зеленото му сако. Онзи залитна, блъсна се в статуята на Озирис и я разцепи — камъкът се оказа просто фибростъкло и мазилка. Тя се залюля, но не падна.

Призивите на Озир за ред и спокойствие останаха нечути. Култистите край пътеката реагираха гневно на оскверняването на статуята и хукнаха след Еди. Кротала тичаше след тях.

Еди скочи, сграбчи статуята за ръката и я дръпна към себе си. После се хвърли през отворената врата, а триметровата скулптура се стовари на пода зад гърба му, пръсвайки се на хиляди парченца.

Шокираните култисти замръзнаха по местата си. Кротала се промъкна между тях, изваждайки револверите си.

Нина беше стигнала до изхода към улицата. Еди затръшна вратата на храма и я затисна с една маса. По пода се пръснаха кутийки с дивидита. Съседната маса още не беше подредена и върху нея стоеше полупразен кашон с книги. Найлоновата лента, която го придържаше да не се разтвори по време на транспортирането, беше разрязана и лежеше на пода; Еди я грабна и побягна след Нина.

В този миг вратата на храма се отвори с трясък. През нея излетя един от мъжете в зелени сака, зад него се виждаше Кротала с вдигнати револвери…

Горилата се подхлъзна на разпилените дивидита и падна, при което пластмасовите кутийки се разлетяха във всички посоки. Кротала не можа да спре навреме и се спъна в него. При падането единият револвер излетя от ръката му. Продавачите се разбягаха с писъци.

Еди профуча през дървената двойна врата и я затръшна зад себе си. Той омота найлоновата лента няколко пъти около бравите — тежки метални топки от протрит месинг — и я завърза колкото се може по-здраво.

Мейси дотича при тях.

— Доктор Уайлд! Какво се случи?

— Не им харесва да оспорват вярванията им — отвърна Нина. Тя се огледа в търсене на най-бързия маршрут за бягство.

Еди вече го беше открил. Той изсвири остро, за да привлече вниманието на жените и побягна към паркираната лимузина на Озир. Изненаданият шофьор усети удара на Еди и удара в паважа почти едновременно.

— Насам!

— Лимузината ли ще крадем? — извика невярващо Мейси.

Нина отвори задната врата и я побутна вътре.

— По-добра е от таксито! — После скочи след нея. — Еди, тръгвай!

Еди натисна педала за газта. Лимузината направи остър завой, удряйки колата, която беше паркирана пред нея. След това вече бяха свободни.

Нина се обърна назад и видя как дървената врата се тресе от ударите. След това найлоновата лента се скъса. Кротала изтича на улицата и се разкрещя — но прояви достатъчно здрав разум да не започне да стреля пред сградата на работодателите си на оживената улица.

Еди продължи с не повече от два километра в час по парижките улици, след което спря рязко пред входа на метростанцията.

— Навън! — изкомандва той. Те изоставиха колата — Мейси се изненада, че побягнаха покрай станцията, а не влязоха в нея. — Ще решат, че там сме отишли — обясни й той. — Ако les flics[4] бъдат заети с претърсването на станциите на метрото, няма да ни търсят в „Старбъкс“.

— Май си много добър в това, а? — В гласа на Мейси прозвуча нотка на възхищение.

— Горе-долу — отвърна той с усмивка, докато завиваха зад ъгъла и се отправяха към интернет-кафенето. — Стигнахме. Не е „Старбъкс“, но ще свърши работа. — Те влязоха вътре.

* * *

Няколко минути по-късно покрай тях профуча полицейска кола с надута сирена, но това беше единственият признак, че ги преследват. Като че ли полицията и Храмът се бяха хванали на номера на Еди. Въпреки това той остана напрегнат и не свали поглед от прозореца, докато сирената не се изгуби.

— Мисля, че си тръгнаха — каза най-накрая той, обръщайки се към Нина и Мейси. Те бяха платили за време на компютъра — в началото, за да не привличат внимание — преди отново да отворят страницата на култа. — Сега какво ще правим?

Нина си беше задала същия въпрос.

— Озир със сигурност притежава зодиака и наистина търси пирамидата на Озирис. Видя го как реагира, когато ги споменах.

— Да, и извадихме голям късмет, че успяхме да се измъкнем оттам. Мисля, че трябва да разкажем на египтяните какво сме открили и да ги оставим да се оправят. Зодиакът си е техен, сами да си го намират.

— Все още нямаме никакви доказателства — възрази Нина. — Той сигурно се намира в щаба им в Швейцария — тя посочи страницата на Храма в интернет, — но ще ни трябва нещо повече, за да убедим министъра или доктор Асад да предприемат някакви мерки.

— Каквото и да решим, трябва да действаме бързо — каза Мейси. — Иначе те ще намерят пирамидата и ще я опразнят.

— Няма какво толкова да направим, нали? — сопна се Еди.

— Да не мислите, че ще ни позволят да нахлуем в щаба им и да хвърлим едно око на това нещо?

— Ясно, че няма — отвърна раздразнено Мейси, — но ти би могъл да проникнеш вътре! — продължи тя, изпълнена с ентусиазъм. — Нали си бил в специалните части? Двете с доктор Уайлд бихме могли да им отвлечем вниманието, а ти ще се промъкнеш и ще използваш своите трикове, за да намериш зодиака…

Нина притисна пръсти към слепоочията си.

— О, млъквай, Мейси — изръмжа тя.

Момичето се отдръпна засегнато.

— Не, наистина, бихме могли…

— Това не е филм и Еди със сигурност не е нинджа. Много глупава идея. — Тя се намръщи и разтърка чело. — Нека помисля малко.

— Като говорим за глупави идеи — рече Еди, след като Мейси се облегна назад и стисна зъби, — влизането в храма и обявяването на тези ненормалници, че оная работа на техния бог е била отрязана, си беше доста голяма глупост.

Нина го погледна.

— Да, сякаш предизвикването на въоръжен убиец е нещо по-добро. Много те бива да се замесваш в неприятности, Еди.

— Много се извинявам — извика саркастично той. — Не съм аз човекът, който се замесва в неприятности. Не аз взривих Таймс скуеър и потроших Сфинкса! Не аз се опълчих на цяла банда откачени култисти! Бързо, разкажи на всички куку доктори — ти намери нов начин за борба с депресията!

— Те не обичат да ги наричат куку доктори — сопна му се Мейси.

Нина не й обърна никакво внимание.

— Да, разбира се! Как не се сетих по-рано! Очевидно единственият начин да преодолея най-тежкия период в живота си след смъртта на родителите ми е да бъда преследвана и гърмяна!

Еди изсумтя, изпълнен със смесица от гняв и тревога.

— Ох, колко е хубаво да знам, че бракът ни е започнал толкова добре.

— Едва ли си го забелязал! — сопна му се тя. — Тъй като очевидно си намерил други начини за запълване на времето.

Той погледна към тавана и завъртя очи театрално.

— О, за бога! Пак ли!

— Какво очакваш да си помисля? — попита Нина. — Разбирам, че прекарваш времето си с друга жена и на всичкото отгоре ме лъжеш за това!

— Казах ти, че между мен и Ейми няма нищо.

— Защо тогава не ми каза какво сте правили двамата?

Той разпери ръце.

— Знаеш ли какво? Смятах да го направя, макар че исках да изчакам подходящия момент, но вече няма да си правя труда. И без това през изминалите седем месеца обръщаше внимание единствено на себе си, как мога да очаквам, че точно сега ще започнеш да обръщаш внимание на мен!

— Какво означава това, по дяволите? — извика Нина.

Той изсумтя.

— Нали не си забравила, че не си единствената уволнена? Аз също изгубих работата си. Виждаш, какво ли не правя, за да издържам и двама ни, работя в ненормални часове, купувам портокалов сок за разни параноични богаташчета, а ти само си седиш вкъщи и хленчиш, че се е наложило да се изнесеш от скъпоценния си Манхатън!

— Аз не само изгубих работата си — озъби му се Нина. — Изгубих кариерата, репутацията си — всичко! И ако не можеш да разбереш защо това ме депресира, то значи въобще не ме познаваш!

— Може би — сопна й се той. — Честно казано, не очаквах, че жената, за която се ожених, ще се окаже такова мрънкало.

— Какво?

— Да си ме чула да се оплаквам колко е скапан животът? Не, хванах се в ръце и направих нещо по въпроса!

— О, значи петстотинте писма, които написах, опитвайки се да си намеря работа, не се броят? — извика тя. — Може би смяташ, че трябва да се хвана на работа в „Макдоналдс“?

Мейси удари с длан по масата.

— Вижте какво! Това не ни помага. Трябва да намерим…

— Млъквай! — извикаха и двамата едновременно. Мейси погледна Нина, след което с разтреперани устни скочи и избяга навън.

— По дяволите! — изпъшка Еди след миг. — По-добре да я намеря, преди да е попаднала право в лапите на Кротала.

— Действай — отвърна студено Нина. Еди поклати глава и излезе навън. — По дяволите! — Тя погледна към монитора. Портретът на Озир изникна пред очите й. Тя го погледна и се замисли.

После взе решение.

След няколко минути Еди и Мейси се върнаха. Тя все още изглеждаше разстроена, а и неговото лице не беше много весело. Нина беше сигурна, че онова, което щеше да каже, нямаше да оправи настроението им.

— Реших какво ще направя — обяви тя.

— О, така ли? — отвърна подозрително Еди.

— Точно така. Мейси, планът ти не беше съвсем глупав.

— Радвам се, че мислите така — отвърна безучастно Мейси.

— Ще отида в щаба на Озир в Швейцария, както предложи. Но няма да има никакво слухтене и душене наоколо. Ще му дам онова, от което се нуждае, за да намери пирамидата на Озирис. — Тя се изправи. — И знаете ли какво? Отивам сама.

[1] Следвайте онази кола (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Шега (фр.). — Б.пр. ↑

[3] Благодаря, благодаря. Добър ден и добре дошли. За съжаление, френският ми е ужасен. — Б.пр. ↑

[4] Ченгетата (фр.). — Б.пр. ↑

12.

Швейцария

Нина пое по късия път към езерото; стомахът й се свиваше от притеснение. Порталът на брега представляваше вход към щаба на Храма на Озирис… който изобщо не отговаряше на представите й.

На около дванайсет-тринайсет метра навътре в езерото се намираше каменист остров, обграден от стена, по която патрулираха мъже. По ъглите й се издигаха кули с конични покриви, покрити с червени тухли; в дъното се забелязваше друг, по-голям правоъгълен покрив, допълващ готическия вид на замъка. Замъкът се свързваше със сушата чрез подвижен мост, който в момента беше вдигнат.

Цялата сцена на фона на веригата алпийски върхове зад синьото езеро беше абсурдно живописна — с едно изключение, което изглеждаше абсолютно нелепо. В широкия вътрешен двор на замъка над стените се издигаше пирамида от черно стъкло. Същата структура, която Нина беше видяла зад Озир на снимката му в уебстраницата на култа.

Подвижният мост се издигаше като стена пред портала, блокирайки изгледа й към замъка. От едната му страна имаше интерком и камера, която я гледаше изцъклено.

Възелът в стомаха й се стегна още повече. Поемаше огромен риск, като дойде тук. Но въпреки това се пресегна и натисна бутона на интеркома.

— Да? — разнесе се глас от говорителя.

— Казвам се доктор Нина Уайлд — каза Нина, гледайки директно в камерата, за да се увери, че пазачът я вижда добре. — Кажете на Халид Озир… че искам да сключим сделка.

— Трябва да призная, доктор Уайлд — каза Озир десет минути по-късно, — че съм изненадан да ви видя отново. И то тук.

— И аз самата съм малко изненадана — каза тя, докато я водеха към голямата зала във вътрешността. Залата представляваше музей, посветен на един-единствен обект.

Озирис.

— Защо изобщо разговаряш с нея? — озъби се Шабан. Той я беше посрещнал на главния вход, начело на екип от мъже със зелени сака, и Нина беше сигурна, че ако лидер беше той, а не Озир, щеше да заповяда да я убият на място. — Това очевидно е номер. Боби може да скрие трупа й на някое място, където никога няма да бъде открит.

— Моля да извините брат ми — каза Озир, махвайки презрително към Шабан, което само засили гнева му. — Светското общуване не е сред силните му страни.

— Да, и аз останах с такова впечатление — отвърна Нина, вглеждайки се отблизо в една от стъклените витрини. Вътре имаше древен папирус, грижливо съхраняван между две стъкла.

Озир забеляза интереса й.

— Мисля, че знаете какво е това.

— Предполагам, че става дума за четвъртия от свитъците, които доведоха до откриването на Залата на летописите.

— Да. Храмът на Озирис финансира археологически разкопки точно до границата с Египет в Газа, при които моите експерти — които са и мои последователи — сметнаха, че ще открият нещо интересно. Оказаха се много по-прави, отколкото можех да си представя.

— Значи сте запазили последната страница за себе си.

— За мен не е проблем египетското правителство да сложи ръка върху Залата на летописите. Тя е национално съкровище. Но щом открих какво има в нея — той посочи папируса, — знаех, че това е нещо, което трябва да запазя за себе си. На всяка цена. — Той посочи останалите експонати, които варираха от гравирани фигурки на древни богове до грамадни каменни плочи, изрязани от стени, покрити с множество йероглифи. — Това е най-голямата частна колекция в света от свързани с Озирис артефакти. Събирам ги от години, но се надявам скоро колекцията ми да се увеличи.

— Когато намерите пирамидата на Озирис — каза Нина.

— Точно така. И както изглежда, вие сте склонна да ми помогнете да го направя.

— Ако може да й се вярва — изръмжа Шабан.

— Ще видим. Насам, доктор Уайлд. — Озир я поведе към вратата. Подминаха едно обширно пространство сред експонатите, което според Нина идеално отговаряше на размерите на зодиакалната диаграма, но тя нямаше време да спомене за това, тъй като Озир я въведе в съседната стая.

Въпреки египетската тема на украсата, луксозната стая беше определено обзаведена в стил плейбой, цялата в хром, светло дърво и черна кожа.

— Моля, седнете — покани я Озир.

Нина си избра кръгъл кожен диван с бели възглавнички от овча кожа. Очакваше Озир да седне на отсрещното кресло, но той се настани на дивана до нея. Шабан остана прав.

— Така — рече с усмивка Озир, — да ви донеса ли нещо?

— Не, благодаря.

— Тогава, надявам се, да нямате нищо против аз да си сипя. — На стъклената масичка имаше стилен домофон; той натисна един бутон и произнесе: — Фиона? Кафето ми, ако обичаш. — После погледна към Шабан, който се намръщи, и поклати глава. — Само едно, благодаря. — Озир се облегна назад и отпусна ръка върху облегалката на дивана, като върховете на пръстите му почти докосваха рамото на Нина. — Добре, доктор Уайлд… мога ли да ви наричам Нина?

— Мисля, че да — отвърна несигурно тя.

— Ако желаете, можете да ми казвате Халид, както ви е по-удобно.

— Добре… Халид. — Тя успя да се усмихне леко, а Озир й отвърна с широка усмивка.

— Е, Нина. Искате да ми предложите сделка. — Усмивката не слизаше от устата му, но вече беше придобила работен оттенък. — Силно съм заинтригуван.

— Аз също — обади се студено Шабан.

— Нека сложим картите си на масата — каза Нина. — Вие притежавате зодиака от Сфинкса — знаете го, и аз го знам.

Озир погледна към Шабан.

— Проверихме я за микрофони — отвърна той. — Няма нищо, само телефон.

— И аз не умирам от желание други да научават за това — увери ги Нина. — Говорехме за зодиака. У вас е, нали?

— Да, у мен е — отвърна Озир.

— Ето, признахте си! Пипнах ви! — Тя го посочи обвинително с пръст, след което свали ръка и се ухили на ядосания Шабан. — Психопат.

Озир се изсмя.

— Мисля, че ще ми харесате, Нина. Но да, зодиакът е у мен.

— И смятате да го използвате, за да намерите пирамидата на Озирис, нали?

— Отново сте права.

— Обикновено съм.

— Освен за Райската градина — обади се язвително Шабан.

Нина го изгледа злобно.

— Не, дори за това. Само че бях тотално прецакана от хората, които искаха да запазят съществуването й в тайна. — Тя отново погледна Озир. — Което е една от причините да дойда при вас. Мога да ви помогна да намерите пирамидата на Озирис… но си искам моя дял.

Очите му проблеснаха присмехулно.

— Не съм очаквал прочутата Нина Уайлд да е толкова… користолюбива.

— Не съм. За пръв път го опитвам.

— Не й вярвам — обади се Шабан.

— Да, напоследък никой не ми вярва. — Гласът й направо режеше. — Знаете ли защо дойдох при вас? Защото копелетата от АСН съсипаха живота ми. Унищожиха кариерата ми и ми отнеха всичко, което имаше значение за мен.

— Ами съпругът ви? — попита Озир.

Тя се усмихна саркастично.

— Еди и аз сме… в почивка. Скарахме се — заради това, че реших да дойда при вас. Той каза, че няма да го приеме, а аз знаех, че няма да промени решението си. Никога не го прави. Затова дойдох сама.

— И кое ви накара да дойдете?

— Всичко — отвърна тя, след което повтори с горчивина в гласа: — Всичко! Те ме направиха за смях! Омръзна ми. АСН да вървят по дяволите! — Озир и дори Шабан изглеждаха изненадани от гневния й изблик. — Искате ли да знаете истината? Харесваше ми да ги правя да изглеждат като група некомпетентни задници пред целия свят. Мътните да ги вземат. Вече им отнех Залата на летописите — а сега искам да завърша всичко с пирамидата на Озирис. Стига да ми се плати добре, вече не ми пука.

— Парите не са проблем — каза Озир със загрижен, но все пак успокояващ глас. Той леко я докосна по рамото; тя не се отдръпна. — Но сигурна ли сте, че искате да напуснете съпруга си? — Тонът му подсказваше, че одобрява решението й.

— Съпругът ми — каза Нина, почти изръмжавайки. — Съпругът ми направо ме вбесява понякога. Той е непреклонен и… и абсолютен идеалист. Идеалист в един прагматичен свят. Е, поне аз съм прагматична. Писна ми да си седя и да се надявам, че светът ще се смили над мен. Щом всеки успява да пробие, като прецаква системата, то тогава майната му, искам си дела. — Тя сведе поглед към ръцете си и снижи глас. — Ако Еди не го харесва, да върви по дяволите. — Тя дишаше тежко и бузите й пламтяха; съзнаваше, че наистина е ядосана и отдавна потисканите й чувства изплуват на повърхността.

След кратко мълчание тя отново погледна Озир и видя, че тъмните му очи я гледат напрегнато — той я четеше така, както един актьор сканира друг. Оценяваше представлението й.

Ако решеше, че се преструва, щеше да я предаде на брат си…

Лицето му се разчупи в широка усмивка.

— Мисля, че можем да се разберем, Нина. Ако наистина има какво да ми предложите.

— Имам — отвърна облекчено тя. — Направих няколко проучвания за местонахождението на пирамидата.

— Как? — настоятелно попита Шабан. — Никога не сте виждали целия зодиак!

— Видях достатъчно. Нека отгатна — опитвате се да прочетете зодиака като карта.

Шабан се усмихна подигравателно.

— Не е нужно да сте Шерлок Холмс, за да се досетите.

— Може би, но ако също така се досетя, че не можете по никакъв начин да откриете еквивалента на звездната ви карта в реалния свят?

По свитите устни на Шабан беше ясно, че е права. Озир кимна.

— Но вие можете?

— Както вече казах, просто едно от моите умозаключения. Първото от които ще ви дам безплатно. За да ви докажа, че съм сериозна в желанието си да ви помогна. Всяко следващо ще ви струва пари.

Озир отново се усмихна.

— Заинтригуван съм какво сте открили, без дори да видите целия зодиак.

— Всъщност е доста просто. — Тя обясни онова, което Еди й беше показал в Лувъра: че картата, направена да се гледа върху тавана, трябва да се приема огледално, щом бъде свалена на земята. — Просто предполагам, че не сте закачили зодиака на тавана.

— Поредното правилно умозаключение — рече Озир. Той погледна към Шабан и поклати глава. — Служил си в армията. Не си ли внимавал в часа по разчитане на карти?

— Нашите карти не се намираха върху тавана — отвърна Шабан и белегът му се сбърчи, докато се опитваше да сдържи гнева си. — Освен това ти винаги си бил по-умният, братко.

— Май е така. — На вратата се почука и той погледна нататък. — Влез. А, Фиона!

Влезе красива пищна блондинка около двайсетте, която носеше малка чашка горещо, ухаещо кафе. Тя погледна подозрително Нина, преди да подаде с усмивка кафето на Озир.

Той й се усмихна в отговор и нежно я докосна по ръката, преди да вземе чашата.

— Както винаги идеално, скъпа моя. Благодаря ти. — Фиона отново се усмихна, след което се обърна да излиза, а Озир безсрамно огледа задника й. После се облегна назад и вдъхна аромата на кафето, преди да отпие. — Странно. Мога да имам най-луксозните неща от цял свят… но по незнайни причини за мен няма по-добро кафе от египетската саада.

Шабан изсумтя презрително.

— Как от всички неща избра точно тази помия?

— Какво да ти кажа… Човек не избира нещата, които му харесват — те избират него. За да може да им се наслаждава, без да изпитва вина. — Той отпи отново със съсредоточено изражение на лицето.

— Това не ми звучи като нещо, което би казал Озирис — изкоментира Нина.

— Красотата на Озирис се крие в това, че има хиляди начини да се интерпретира историята му. Както вече сама посочихте в Париж.

— Нима казвате, че извъртате всичко така, че да отговаря на нуждите ви?

Последва ехиден смях.

— Вие сте откровена като брат ми, Нина! Но можете да си мислите каквото си искате; аз нямам желание да коментирам.

Шабан не споделяше веселото му настроение.

— Халид! Тя работеше срещу нас от самото начало, а сега изведнъж се обръща на другата страна и зарязва собствения си съпруг, за да дойте тук? Наистина ли вярваш, че иска да ни помогне? Това е номер.

— Щеше да е много глупаво от моя страна да дойда сама тук, ако не бях искрена — възрази Нина. — Като се има пред вид, че вие и змийското ви приятелче искате да ме убиете.

— Страхувам се, че Шабан и хората му могат да бъдат малко… свръхревностни в защитата на интересите на Храма — каза Озир. — Надявам се, че ще приемете извиненията ми. Не съм искал никой да пострада.

— Исках само да изнеса зодиака от Залата на летописите, преди АСН да я е отворила, за да мога да намеря пирамидата на Озирис, без някой да ми пречи.

— Но защо се опитвате да намерите пирамидата? — попита тя. — Какво толкова важно има вътре?

Той допи кафето си и се изправи, подавайки ръка на Нина. Тя се поколеба, след което я хвана.

— Ще ви покажа.

— Халид! — изсъска предупредително Шабан.

Озир го погледна.

— Шабан, може и да си ми брат, но аз ръководя Храма на Озирис. Не го забравяй! — Гневът на Шабан беше толкова силен, че той видимо трепереше от ярост, но се насили да замълчи, когато Озир се обърна към Нина. — Отново се извинявам. Имате ли по-малък брат? Или сестра?

— Не — отвърна тя. — Но Еди — съпругът ми — има по-малък брат.

— Тогава ви е познато съперничеството между роднини.

— Може да се каже. — Тя бе срещала сестрата на Еди само няколко пъти и макар тя и Чейс да се бяха сдобрили в известен смисъл, отношенията им оставаха изострени.

Озир се ухили.

— Работата на най-големия син е да отговаря за брат си, да се грижи за него, когато има нужда от подкрепа. И понякога да поправя грешките му, когато гневът го подведе. — Последните му думи бяха насочени към Шабан, чието лице се изкриви от безмълвен гняв. — Но елате — каза той, повеждайки Нина към вратата. — Вижте сама защо търся пирамидата на Озирис.

13.

Следван от Шабан, Озир поведе Нина към двора. Тя беше минала покрай черната стъклена пирамида и намиращата се до нея хеликоптерна площадка, но едва сега успя да я огледа както трябва. Еднообразната й полегата фасада и събиращите се на върха страни оставяха впечатление за картина в перспектива, така че беше трудно да прецени истинските й размери. Но тя беше по-висока от всички кули на замъка, които се издигаха на около два и половина метра височина.

— Пирамида в Швейцария? — рече тя, когато се приближиха до нея. — Не ми изглежда на място. — Меко казано; за разлика от стъклената пирамида в Лувъра, постройката на Озир беше очебийно несъразмерна и доминираше над замъка.

— Според мен се вписва добре в пейзажа — отвърна Озир. — Един от многото плюсове на Швейцария. Признавам, обаче, че онова, което ме доведе тук, е данъчната им система.

— Мислех, че религиите са освободени от данъци. — Тя едва не каза „култове“, но предпочете да не го дразни.

— На повечето места е така — щом ги признаят за законни, което отнема много време и усилия. Основах Храма на Озирис преди петнайсет години, но едва през последните пет той започна да се разраства и да става популярен из цял свят. А и имам и други интереси, които, за съжаление, не са освободени от данъци… освен ако щабът ми не е в Швейцария и нямам много умни и скъпоплатени счетоводители.

В откритата част на двора, която при пристигането на Нина беше напълно пуста, имаше около трийсетина мъже, облечени с черни шорти и тениски, които се занимаваха с калистеника[1]. Кротала, за пръв път без якето си от змийска кожа, раздаваше команди като инструктор по строева подготовка. Шабан изостана, за да размени няколко думи с американеца; докато Шабан говореше, всички мъже стояха мирно.

— Както изглежда, си имате своя собствена малка армия — каза Нина.

— Идеята е на Себак — отвърна Озир, докато брат му отново се върна при тях. — За защита. Храмът понякога привлича неприятности — както може би вече сте забелязали. — Той се усмихна.

Стигнаха до пирамидата. Стъклените врати на фасадата й се плъзнаха встрани и разкриха стилно фоайе. Двамата души вътре се поклониха с уважение, а Озир поведе Нина към асансьора. Беше объркващо, предната и задната стъклени стени бяха скосени заради пирамидалната структура на сградата, а напречното сечение на асансьора — успоредник — чиято шахта се издигаше под съответния ъгъл. Това бе ужасно неефективно използване на пространството, кабината можеше да побере далеч по-малко хора, отколкото стандартен асансьор, но Нина подозираше, че домакинът й се интересува много повече от формата, отколкото от функционалността.

Шабан влезе с тях в кабината и не свали студения си поглед от Нина, докато се изкачваха нагоре. Стъклените стени й позволяваха да разгледа вътрешността на пирамидата, като най-впечатляващото в нея беше една грамадна зала-храм. За разлика от стаята, която беше видяла в Париж, тук декоративните йероглифи бяха изрязани с лазер върху стъклени панели, а хромираните високи статуи на египетските богове проблясваха край входа.

— Това е главната квартира на Храма на Озирис — обяви гордо Озир. — Тук се намира и щабът на „Озирис инвестмънт груп“ АД. Разбира се, имаме офиси в Женева, както и на други места, но всички се управляват оттук.

— Ръководите религия и бизнес от една и съща сграда?

— Двете неща са много по-близки, отколкото предполагате — отвърна той с усмивка. — Клиентската лоялност, пазарният дял, възвръщането на инвестициите… всичко е от изключително значение. — Високата зала се изгуби от погледа им и те минаха покрай два етажа с офиси, преди асансьорът да спре.

Нина усети във въздуха силната и характерна миризма на мая.

— Надушвам, че тук имате и пекарна.

Озир се засмя.

— Не съвсем. Но хлябът беше важна част от живота ми — баща ми беше пекар. Израснах, правейки хляб. — За миг очите му като че ли се изпълниха с копнеж. Излязоха от асансьора. — Той си мислеше, че ще наследя бизнеса му.

— Да — обади се саркастично Шабан, гневът му беше поутихнал. — Сигурен съм, че би предпочел да месиш тесто, вместо да живееш в швейцарски замък.

— Съдбата имаше други планове за мен. Нина, оттук, ако обичате.

Тя последва Озир през вратата, острата миризма на мая се засили. Стената в дъното на стаята беше направена от подсилено стъкло и разкриваше нещо, прилично на комбинация от кухня и лаборатория. Вътре работеха няколко души с бели престилки и маски на лицата — някои седяха пред компютри и микроскопи, други обслужваха фурните и големи блестящи казани от стомана.

— Добре — рече объркана Нина. — Това е…?

— Затова търся пирамидата на Озирис — рече Озир. — Какво ви е известно за теломерите?

Тя примига, изненадана от внезапната промяна на темата.

— Ами, освен че имат нещо общо с клетките… нищо — призна тя. — Аз съм археолог, не биолог.

— Ех, Нина, Нина — рече той закачливо, поклащайки глава. — Не трябва да ограничавате познанията си. Погледнете ме. Бях пекар, който стана актьор, превърна се в бизнесмен и накрая — в религиозен лидер… но освен това се превърнах, донякъде, в експерт по удължаването на живота.

— Удължаване на живота? — рече Нина, опитвайки се да прикрие съмнението си.

— Да. Нали това стои в основата на Храма на Озирис — да се избегне остаряването, да се избегне смъртта. Да станем безсмъртни като Озирис. Моят интерес — моята страст — се появи още когато бях актьор. Звезда, всъщност. Може да не съм бил чак толкова прочут, колкото холивудските звезди — на лицето му се изписа фалшиво скромна усмивка, — но когато бях по-млад, всеки в Египет познаваше лицето ми.

— И искате да продължи да изглежда младо?

— Разбира се! Вие не искате ли?

— Не знам — отвърна Нина. — Аз бях… доста грубовата, когато бях на двайсет. Повече ми харесва как изглеждам сега.

— Тогава вие сте щастлива — и необичайна — жена! — засмя се Озир. — Но това означава само, че се чувствате комфортно сега. С всяка изминала година се отдалечавате от това — и тялото ви започва да работи срещу вас. Всяка клетка в тялото ви бавно се унищожава и вие не можете да направите нищо по въпроса. Освен ако — каза той, посочвайки казаните, — не попречите на тялото ви да се самоунищожи — и да преобърнете процеса.

— Това ли правите тук? — попита тя. — Някакво… лекарство за безсмъртие?

Този път не успя да прикрие скептицизма в гласа си.

— И преди съм чувал този тон — отвърна Озир, но не обвинително, а примирено. — Но да, това се опитвам да направя. Обичам живота си и искам да продължа да го обичам! Започнах с обикновени неща, като диети и упражнения, след което преминах на витамини, антиоксиданти, хормони…

— Които продавате на последователите на Храма.

— Да. Всеки клон на Храма купува продукти от филиалите на ОИГ, които ги произвеждат под лиценза на компанията майка. Но — продължи той с блеснали очи, — хитрата част е, че лицензът е по-висок от цената, на която те ги продават на храмовете. Така че технически всички филиали работят на загуба…

— … и след като работят на загуба, не плащат данъци.

— Точно така. Междувременно храмовете печелят от продажбите, но тъй като са религиозни организации, те също не плащат данъци. Естествено, всичко е далеч по-сложно — както казах, имам много добре платени счетоводители и адвокати, които ме пазят от данъчните! Но всичко е законно. Поне според буквата на закона.

— Много впечатляващо — каза Нина, опитвайки се да се сети за други думи, с които да го опише: „нечестно“ беше на първо място.

— Благодаря. — Озир изглеждаше наистина поласкан. — Но накрая осъзнах, че с тези диети, упражнения, антиоксиданти и хормони не може да се стигне далеч, поради един елементарен генетичен факт. Теломерите са част от хромозомите във всяка клетка на тялото, нещо като капаче. Всеки път, когато клетката се дели, теломерите се скъсяват. Те са контролен механизъм, спират клетките да се делят неконтролируемо, като раковите, например, но са и недостатък.

Нина разбра какво има предвид.

— Ако се скъсяват при всяко делене, накрая всичките ще се изхабят.

— Точно така. И когато това се случи, клетката остарява… и умира. Процесът е постоянен. Без значение колко здравословно живее човекът, организмът му има краен срок на употреба. Но — рече той, поглеждайки към лабораторията, — има начин това да се промени.

— С помощта на мая?

— Много специален вид мая. Знаете ли, че само един процент от различните видове мая са класифицирани? Те са много прости микроорганизми, но са изключително разнообразни. Някои могат да се използват при производството на биогорива, други за неутрализирането на опасни химикали или за доставянето на точни дози от лекарства в организма, а трети, разбира се — добави той с усмивка — просто спомагат за приготвянето на хляб. И аз търся точно един такъв вид.

Нина го погледна недоверчиво.

— Искате да намерите пирамидата на Озирис… за да правите хляб?!

— Ох! Вие си мислите, че съм… как беше изразът? „Куку“, точно така! — Той отново се засмя. — Не обикновен хляб, Нина — каза той с по-сериозен, по-напрегнат тон. — Специален хляб, запазен за египетските крале… и богове. Хлябът на Озирис.

Думите му събудиха един спомен.

— Чакайте малко! — каза Нина. — Мейси спомена, че в свитъка, който сте скрили от АСН, се споменавало нещо за хляба на живота.

Той кимна.

— Същият, от който научих за пирамидата на Озирис и онова, което се намира в нея. Има и други съкровища, разбира се, там е саркофагът на самия Озирис… но най-ценното нещо в гробницата е и най-обикновеното. Хляб. Мая! Маята, която е превърнала един обикновен човек в легенда.

— Искате да кажете, че маята го е направила безсмъртен?

Озир поклати глава.

— Не по начина, по който използваме тази дума. Продължителността на живота в Египет е била колко…? Четирийсет години? Най-много четирийсет и пет. Доживелият до седемдесет се е смятал за невъзможно стар — и ако този човек е бил цар, той е бил смятан за безсмъртен!

— Приемам го — отвърна Нина с известна неохота в гласа, — но как маята му е помогнала да живее толкова дълго?

— Както вече казах, има различни видове мая. — Той посочи брадатия учен, който работеше на компютъра. — Доктор Карл и екипът му проследяват генетичния код на определени видове в търсене на идеалната последователност. Може да я открият още утре — и тогава аз ще бъда най-богатият човек на света. От друга страна, търсенето може да отнеме стотици години, а дотогава аз отдавна ще бъда мъртъв, независимо колко стриктно спазвам собствените си учения. Затова предпочитам да открия оригинала, който се намира в пирамидата на Озирис.

— Значи според вас маята, използвана за приготвянето на Озирисовия хляб чудо, е своего рода… знам ли, удължаваща живота мутация?

— Не всяка мая е добра. Някои закваски представляват патогенни организми, чиито спори могат да заразят човешкия организъм или пък са носители на вируси. Но маята, използвана за хляба на Озирис, е различна. Тя е носител, но не на вирус. Тя носи ензим, наречен теломераза, който възстановява и попълва теломерите.

Всичко си дойде на мястото.

— Тя им пречи да се скъсяват, когато клетките се делят — каза Нина. Очите й се разшириха, когато разбра какво означава това. — Клетките могат да живеят вечно. Никога няма да умрат.

— Както и онези, които ядат от маята. — Озир се усмихна триумфиращо. — Тя осигурявала ензима, който попълвал клетките на Озирис и забавял и дори спирал стареенето му. Хората са го смятали за безсмъртен.

— А щом владетелите знаят, че яденето на хляба им помага да живеят по-дълго, естествено, че ще го запазят за себе си. — Тя се намръщи. — Но маята не се ли уврежда по време на печене?

— Двамата с брат ми поназнайваме някои неща за печенето — намеси се Шабан със саркастично пренебрежение.

— Температурата в глинените пещи, използвани в древен Египет е била непостоянна — обясни Озир. — Понякога маята оцелявала. А ако пекарите са знаели, че тя представлява ключът към дълголетието, те са правели всичко възможно да оцелее колкото се може повече от нея. — Той се усмихна криво. — Хлябът нямало да е най-вкусният, но това е малка цена за вечния живот.

— Едва ли е бил вечен — изтъкна Нина. — Пак са можели да умрат от болести или да бъдат стъпкани от камила. Древният Египет е бил опасно място.

— Но мъдрите царе се пазят от опасностите — каза Озир. — А Озирис е бил най-мъдрият от всички. Иначе е нямало да бъде почитан като бог.

— Значи намирате гробницата му и култивирате няколко щама от маята?

— Да. Спорите на маята са в състояние да оцелеят безкрайно дълго време. Дори жреците да не са оставили хляб за задгробния му живот, в съхранените му в буркани органи не може да няма останки от нея. Така или иначе, сигурен съм, че ще намерим образци. — Той погледна към лабораторията. — Оригиналният щам е бил изгубен толкова отдавна, но ние отново ще го съживим. И след няколко генетични модификации той ще ме направи също толкова почитан, колкото Озирис.

Нина го изгледа подозрително.

— Генетични модификации?

Шабан процеди през зъби:

— Мисля, че й разкри достатъчно, братко.

Озир го погледна раздразнено, но този път се съгласи с него.

— Себак е прав — каза той на Нина със самодоволна непринуденост. — Малките ни търговски тайни не са от практическо значение. Достатъчно е да кажа, че ще бъдем щедро възнаградени за това, че сме дарили безсмъртието на света.

— Да, сигурна съм, че ще станете много богат и много могъщ. Само че… — Тя му се усмихна закачливо, прикривайки презрението си. — Не можете да направите нищо, докато не откриете пирамидата на Озирис. Което ни връща към нашата сделка. Както вече казах, искам моя дял. Предвид онова, което възнамерявате да постигнете, смятам, че няколко милиона ще бъде честно. Долари, имам предвид. Не египетски лири.

Шабан изсумтя възмутено, но Озир кимна.

— Ако ми помогнете да намеря онова, което търся, ще бъдете богато възнаградена.

— Радвам се да го чуя — каза Нина и протегна ръка. — Какво ще кажете?

— Халид, не може да говориш сериозно — възрази Шабан. — Тя се опитва да те измами! Защо не ми повярваш?

Озир погледна твърдо брат си.

— Защото искам да рискувам, в случай че казва истината. Това ти е проблемът, Себак — никога не рискуваш. Осмеляваш се да действаш само тогава, когато си сигурен в успеха. Но аз поемам рискове — понякога губя, но когато спечеля… — Той посочи с жест пирамидата, в която се намираха. — Това, това е наградата! Ако не поемаш рискове, никога няма да постигнеш нещо!

— Това е прекалено голям риск — изсъска Шабан.

— Но аз смятам да го поема. — Озир се обърна към Нина. — Готов съм да приема думата ви, Нина. Намерете ми пирамидата на Озирис и ще получите каквото пожелаете. — Той протегна ръка; Нина понечи да я поеме, когато изведнъж той я вдигна и заби показалец в гърдите й. — Но ако се опитате да ме измамите… — Той погледна многозначително към Шабан.

— Ще я намеря — каза тя, без да отпуска протегнатата си ръка.

След миг той се усмихна и я разтърси.

— Значи се договорихме. Отлично. — Шабан се извърна отвратено.

Нина измъкна ръката си от неговата.

— Добре тогава. Ако само ми покажете зодиака…

Озир се изкикоти.

— Той не е тук.

Побиха я тръпки.

— Какво?

— Имам работа в Монако, затова хората ми го сглобиха на яхтата ми — искам да съм до него, когато всички тайни бъдат разкрити. Ще дойдете с мен. — Забелязвайки смутеното й лице, той добави: — Яхтата е много хубава.

— Нали не трябва да се срещате с някой друг? — попита Шабан с хищническа подозрителност. — Като например вашия съпруг?

Нина махна пренебрежително с ръка.

— О, боже, не. Смотанякът. — Тя се обърна към Озир. — Така. Значи имате яхта, а?

* * *

Мейси крачеше напред-назад зад взетата под наем кола и поглеждаше нетърпеливо към замъка в езерото, търсейки някакви следи от активност — или от Нина. Не забелязваше нищо. Продължи да крачи, докато накрая не издържа и отвори вратата.

— Как може просто да си седиш вътре?

— Може би защото е по-удобно от това да стоя прав? — предположи Еди.

— Знаеш какво имам предвид! Жена ти е там вътре! Защо не се притесняваш за нея?

— Притеснявам се.

— Изобщо не ми изглеждаш притеснен! Какво е това, британско хладнокръвие?

— Просто влизай и сядай!

Мейси влезе намусено в колата и затръшна вратата след себе си.

Той наистина се притесняваше за Нина. Както й беше казал в Париж, срещата лично с Озир можеше да се сравни с това да влезеш в бърлогата на лъва, облечен в яке от месо и тениска с надпис „Лъвовете са бъзльовци“.

Но тя си имаше своите аргументи: да позволи на Озир да намери пирамидата на Озирис би било археологическа трагедия. А и след всичко, на което ги бяха подложили Озир и Шабан, не си ли струваше да си отмъстят?

Тази мисъл определено изкушаваше Еди. Което обаче съвсем не означаваше, че планът й му харесва. Но тъй като този план вече беше задвижен, оставаше им само да чакат.

— Как издържаш? — попита Мейси, нарушавайки тишината.

— Кое?

— Ами… чакането.

— Няма какво друго да правя, нали? Освен това ти я подкрепи в решението й да отиде там. Да не би да си мислеше, че ще отиде, ще почука на вратата и ще каже „здрасти, дойдох да видя зодиака“ и после ще се върне?

— Но тя стои там повече от два часа! О, боже, ами ако й се е случило нещо? Може да е…

— Не е — отвърна твърдо Еди, с надеждата, че е прав. — Добре, знаеш ли защо успявам да седя тук и да чакам? Защото съм свикнал.

— Какво искаш да кажеш?

— Войнишката служба не е само тичане и стреляне по хората. Деветдесет и девет процента от времето е адски скучна. Отиваш някъде и започваш да чакаш нещо да се случи. Понякога получаваш заповед да отидеш на друго място и пак да чакаш!

— И с какво се занимаваш през това време?

— С нищо. И знаеш ли защо? — Тя поклати глава, изпълнена с любопитство. — Защото ако направиш нещо, за да се разсееш от скуката, ти се разсейваш и от онова, което би трябвало да чакаш.

— Което е?

Той се усмихна слабо.

— Проблеми. Ако си приказваш с приятелите или слушаш айпода си, или там каквото и да е друго… точно тогава ще изскочи някой задник с калашник и ще ти пръсне главата — а ти дори няма да го усетиш, че идва.

Тя съвсем не изглеждаше щастлива от перспективата.

— О!

— Така че да, чакането в района на бойните действия, без да правиш нищо, е гадост. Но точно затова издържам, защото знам, че ако нещо се случи, аз ще бъда готов!

— Ясно. Все пак не мисля, че съм направена от войнишки материал. — Тя го погледна. — Тогава защо разговаряш с мен?

Еди се ухили.

— Защото това не е бойна зона! — Той погледна към замъка. — Все още.

Тя не знаеше как точно да реагира на думите му, но жуженето на телефона на Еди веднага отклони вниманието им от темата. Той го включи на говорител.

— Нина! Добре ли си?

Тя отговори със забързан шепот.

— Да. Мисля, че Озир ми вярва.

— Мислиш?

— Е, поне не ги накара да ме застрелят на място! Виж, не мога да говоря дълго — в тоалетната съм и ще заподозрат нещо!

— Видя ли зодиака? — попита Мейси.

— Не, не е тук.

Еди погледна слисано Мейси.

— Гръм и…

— Не започвай пак! — прекъсна го Нина. — Намира се на яхтата му в Монако. Точно там отиваме. Той има частен самолет на летището в Женева.

— Как ще те намеря, щом отиваш на тая проклета лодка?

— Не знам! Може да успея — по дяволите, трябва да тръгвам! До скоро, обичам те, чао!

— И аз те обичам — каза Еди в момента, когато тя прекъсна. Той погледна Мейси. Момичето беше притиснало ръка към устата си. — Е, това вече е страхотно.

— Нали… нали се сещаш как не искаше да я пускаш да ходи там, а аз виках: „Не, трябва да намерим пирамидата преди него!“ — рече тя. — Сега си мисля, че може да не съм била права.

— Малко си закъсняла — изсумтя Еди. Той удари с юмрук по волана. — Мамка му. До Монако има повече от триста и петдесет километра. Ще ни отнеме поне пет часа да стигнем дотам през проклетите Алпи. А вероятно и повече, като се има предвид целият трафик от зрители, които отиват да гледат Формулата. — До тях достигна силно бръмчене: към долината се спускаше хеликоптер, който се отправяше към замъка. — А те ще стигнат до там за по-малко от час.

— Какво ще правим?

— Ще отидем там колкото се може по-бързо и ще чакаме да ни се обади — отвърна непоколебимо той и запали колата. — Какво друго бихме могли да направим? — Даде на заден ход и със свистене на гумите подкара колата на юг.

[1] Система от ритмични гимнастически упражнения, предназначени да развиват сила, мощност и баланс. Името произхожда от гръцки — съчетава думите „красота“ и „сила“. — Б.пр. ↑

14.

Монако

Макар и най-малкото на картата на Европа, княжество Монако е най-богатото, поне когато става въпрос за приходи на глава от населението, както и най-бляскавото. Местоположението на миниатюрната държава на Френската Ривиера близо до италианската граница й осигурява топъл субтропичен климат, а кралското семейство и казината придават атмосфера на скъпа загадъчност… без да се споменава статусът й на данъчен рай, който я превръща в магнит за свръхбогатите.

И все пак популярността й се дължи най-вече на ежегодното автомобилно състезание, в което струващи милиони долари болиди профучават с рев по криволичещите улици на града с над триста километра в час. От предната палуба на яхтата на Озир „Слънчев барк“, която беше хвърлила котва отвъд вълнолома на Монако, Нина нямаше как да види съботните квалификации, в които се определяше редът на потегляне за неделното състезание, но чуваше рева на свръхдвигателите, който отекваше в крайбрежните сгради, когато болидите профучаваха покрай тях, преди отново да навлязат в града и да започнат стръмното изкачване към площада пред прочутото Казино.

— Господи — каза тя на Озир. — Сигурно е ужасно, ако живеете тук и се опитвате да гледате телевизия.

Водачът на култа наистина се опитваше да гледа телевизия.

— Мисля, че всеки, който живее в Монако и не харесва шума на състезателните коли, може всяка година да си позволи да си вземе почивка по време на състезанието — отвърна той, без да сваля поглед от предаваните на живо квалификации. — Всеки, но не и аз. — Той изруга на арабски.

— Някой е направил по-добра обиколка от Виртанен? — попита излегналият се в близкия шезлонг Шабан с подигравателно презрение.

Озир го погледна.

— С над една десета от секундата! С това темпо ще сме късметлии да имаме кола в първата половина на решетката!

— Не би трябвало изобщо да участваме. Това си е пръскане на пари!

— Помага за популяризирането на Храма на Озирис по света — възрази Озир. — Мисля, че си заслужава — и не възнамерявам отново да подхващаме този спор, Себак. — Брат му се намръщи, стана и влезе в яхтата.

Нина се извърна към Озир.

— Никога нямаше да ми мине през ума, че религиите спонсорират автомобили.

— Технически Храмът на Озирис не спонсорира нищо — каза той, без да сваля поглед от екрана. — Всички пари идват от „Озирис инвестмънт груп“. — На екрана се появиха нови числа. — А, така е по-добре! Това ни изпраща на трета редица.

— Спонсориране на състезателни отбори, каране на огромна яхта… Май Храмът на Озирис не е като останалите религии?

Озир я погледна над слънчевите си очила.

— Усещам неодобрение в гласа ви, Нина.

Тя сви рамене.

— Не ме е грижа, просто го отбелязвам.

— Моите умни счетоводители намериха начин „Слънчев барк“ да не ми струва нито цент, благодарение на няколко губещи филиала и внимателно подготвени лизингови договори. И тъй като я притежавам, защо да не й се насладя? Което бихте могли да направите и вие. — Той натисна бутона на интеркома. — Надя? Две мартинита, ако обичаш.

— Не, благодаря — вдигна ръка Нина.

— Настоявам. В такъв прекрасен ден трябва да се насладите максимално на удоволствието с всичките си сетива.

— Предпочитам да работя върху зодиака.

— Когато бъде готов — рече той за нейно голямо разочарование. — Експертите ми се стараят да бъде сглобен колкото се може по-точно. Ще им отнеме часове, но не искам да бъде изгубена дори най-малката следа.

Тя не можа да се сдържи:

— Тогава може би трябваше да го оставите на тавана в Залата на летописите.

Той се ухили.

— Този път вече наистина не одобрявате.

— Преместването му нямаше да е първият ми избор — особено след като брат ви и онзи задник Кротала се опитаха да ме убият, докато го местеха. — Тя стрелна с отровен поглед горната палуба. Кротала се беше облегнал на парапета и скришом я наблюдаваше. — Но станалото — станало. Поне мога да спечеля от това.

— Ще спечелите, Нина. И двамата ще спечелим. — Той се усмихна и се обърна към младата ямайска девойка, която влезе с поднос в ръка. — Благодаря ти, Надя.

Надя подаде на Нина и Озир по една висока чаша, в която подрънкваха бучки лед.

— Желаете ли още нещо? — попита тя подканящо.

Озир се ухили.

— Винаги, скъпа моя… но точно сега не. Може би след партито в казиното. — Той я изпрати обратно с плясване отзад, което я накара да се изкикоти.

— Имате ли някой готин тип по бански за мен? — попита Нина. Откакто се беше качила на яхтата, беше видяла още няколко полусъблечени момичета, както и безброй облечени в зелени сака пазачи, някои от които въоръжени с автомати МР7 със заглушители.

— Сигурен съм, че можем да го уредим.

Нина остана с впечатлението, че той не се шегува.

— Кажете ми — рече тя с намерението да смени темата и да убие времето, докато ще може отново да се извини и да отиде до тоалетната — първият й опит да се свърже с Еди от яхтата се беше провалил, защото на мястото, което беше избрала, нямаше никакъв обхват, — какво трябва да направи човек, за да стигне от пекарна до основаването на собствена религия? Като междувременно се сдобие и с магията на кинозвезда.

Озир се надигна и спря звука на телевизора, доволен от възможността да говори на любимата си тема: за себе си.

— В Швейцария ви казах, че обичам да рискувам, нали? Станах актьор, защото поех един риск. Бях на четиринайсет и в града ни снимаха някакъв филм. От мига, в който видях актьорите и екипите им, аз разбрах, че трябва да стана част от това — по какъвто и да е начин. Но те щяха да снимат само три дни, преди да се върнат в студиото. Така че всеки ден бягах от училище, мотаех се около снимачната площадка и разговарях с хората между отделните снимки, включително с изпълнителя на главната роля Фадил. Опитах се да убедя Себак да дойде с мен — тогава беше на дванайсет — но той се страхуваше да не го хванат и мислеше, че баща ни ще се ядоса.

— А той ядоса ли се?

Озир се усмихна.

— О, да. Но ще стигна и до това. В последния ден снимаха сцена, в която двамата главни герои слизат от кола и влизат в хотел, и им трябваха статисти. Тъй като един от мъжете, с които се бях сприятелил, беше помощник-режисьор, той ме извика.

— И така започва една кариера в киното — каза Нина. Колкото и да не се доверяваше на Озир, плътният му глас и изразителното лице го правеха невероятен разказвач.

— Не съвсем — отвърна той. — Бягането от училище беше малък риск. Големият беше, когато си позволих да вмъкна една реплика, докато снимахме.

— О-о-о! Обзалагам се, че режисьорът е бил бесен!

Той отново се усмихна. Вече не гледаше Нина; погледът му се рееше някъде в небето.

— Все още го помня — Фадил не можеше да извади един голям куфар от багажника на колата. Видях как режисьорът се кани да извика „край“, затова пристъпих напред и казах: „Да помогна ли на господина с куфара? Само десет пиастъра“ и протегнах напред ръка като Оливър Туист!

— И какво стана?

— Режисьорът беше толкова изненадан, че забрави да извика „край“ — отвърна той през смях, — а Фадил, който ме познаваше, вместо да се ядоса, реши да импровизира. Той каза: „Ако извадиш всичките куфари на дамата, ще ти дам двайсет!“. Всички се засмяха, а режисьорът реши да запази сцената. Дори ми платиха! Никога няма да познаете колко.

— Двайсет пиастъра?

— Фадил ми ги даде от собствения си джоб. Това беше големият ми риск и първата ми поява на екрана. Естествено, Себак ужасно ми завиждаше, затова разказа на родителите ни какво съм направил. И баща ми, разбира се, се ядоса. Но няколко дни по-късно получи писмо от режисьора. Имало някаква по-късна сцена, в която можел да използва малката ми шега, за да доразвие героя на Фадил. И за да го направи, имал нужда от мен… затова питаше дали мога да отида в Кайро и да заснемем новата сцена!

— Мили боже! — възкликна впечатлена Нина. — Наистина си е заслужавало.

— Повече, отколкото бих могъл да си представя. Баща ми имаше нужда от доста убеждаване, но накрая получих своето; да си първороден син си има своите предимства! Така че заминах за Кайро и тъй като работех в студио, трябваше да подпиша договор. Рожденото ми име Халид Шабан беше същото като на един от другите актьори, затова ме накараха да си избера сценичен псевдоним. Избрах Озир — от Озирис, разбира се. Мислех, че ще ми донесе късмет.

— Както и стана.

— Определено. На шестнайсет вече работех като актьор — първоначално в малки роли, но постепенно натрупвах опит и си създавах приятели от двете страни на камерата. На осемнайсет изиграх главна роля, което е голям успех по египетските стандарти. Студиото поиска да снимам и други, но аз трябваше да отбия военната си служба. Тогава шефът на студиото, който имаше приятели в правителството, използва някои връзки.

Нина отпи от мартинито си.

— И ви спаси от военна служба?

Той кимна с глава.

— Щях да я изкарам, но се радвам, че не се наложи. Толкова много се забавлявах! Бях само на осемнайсет, а бях прочут, изкарвах много пари, пътувах — и се срещах с много красиви жени. — Озир се усмихна широко, но усмивката му бързо се изпари, за изненада на Нина. — Всичко това само засилваше завистта на Себак… и тогава той претърпя инцидент.

— Какво му се е случило? Очевидно е бил изгорен, но…

— Случи се, докато беше в армията. — Озир поклати тъжно глава. — За разлика от мен, него го взеха наборник. Беше го яд заради това. Няколко седмици след записването му в армията бил в някакъв камион, който катастрофирал и се подпалил. Прекара два месеца в болницата, половината му лице беше изгорено… След това го пратиха веднага в неговата част, за да дослужи остатъка от трите години. Нормално е да е озлобен.

— Не съм изненадана. — Разказът му не предизвика съчувствие у Нина, но тя започна да разбира омразата на Себак към света.

— Когато се уволни от армията, аз постъпих като всеки по-голям брат и се погрижих за него. Намерих му работа като мой асистент и когато основах Храма на Озирис, му дадох ключов пост.

— Как основахте Храма? Създаването на религия не е нещо, което се учи от книгите.

Озир се засмя.

— Преди около осемнайсет години снимах филм „Озирис и Сет“. Аз играех Озирис; сигурно така е било писано! Филмът имаше голям успех — дори излезе по някои екрани в Америка, което се случва рядко с египетските филми. Той ме направи най-голямата звезда в Египет. Всички ме познаваха, всички искаха да чуят думите ми… все едно ме боготворяха, все едно наистина бях Озирис от филма. — Той погледна многозначително Нина, подрънквайки с леда в чашата си. — Вие сте била известна — по друга причина, но знаете какво е. И колко е… пристрастяващо.

— Не бих се изразила точно така.

Той се усмихна дяволито.

— О, Нина. Първият път, когато се видяхте по телевизията, първият път, когато видяхте лицето си върху корицата на списание… не беше ли вълнуващо? Светът ви гледаше, слушаше ви. Нищо не може да се сравни с това. Никой не е имунизиран срещу изкусителната песен на тази магия — дори занимаващият се с наука човек. Не можете да ми кажете, че след като сте били на върха, сте щастлива да изпаднете в неизвестност.

— Нямам нищо против, стига да е охолна неизвестност — отвърна Нина, играейки ролята си. Но неохотно трябваше да се съгласи, че той е прав.

Озир забеляза съмненията й и отново се усмихна.

— Що се отнася до мен, аз исках повече. Не като актьор, нито дори като звезда. Исках да ме обичат — той притисна ръка към сърцето си — тук. Да накарам хората да ми вярват, да ме следват…

— Да ви боготворят?

— Какво да ви кажа? — Той разпери ръце в подигравателно извинение. — Да, исках да ме боготворят. Затова се отказах от актьорската кариера и основах Храма на Озирис — а тихомълком създадох компанията, която по-късно щеше да се превърне в ОИГ.

— Поредният риск? — вдигна вежди Нина.

— Най-големият в живота ми. Аз все пак съм мюсюлманин — Нина забеляза, че той използва сегашно време, — а за фундаменталистките последователи на исляма, които за съжаление стават все повече в Египет, вероотстъпничеството е престъпление, което трябва да бъде наказвано със смърт. Получих доста заплахи. Затова поверих защитата ми, както и на целия Храм на Озирис, на Себак. Много го бива в това.

— Може би дори прекалено — рече Нина. Шабан разговаряше с Кротала на горната палуба, поставил ръка на рамото му.

— Отново се извинявам за това. Събитията излязоха извън контрол. — Нещо на екрана на телевизора привлече вниманието му и той натисна бутона за включване на звука.

— Второ време! На първа редица сме! — Той погледна отново към Нина. — И пак ще се извиня, но това са изключително добри новини!

— Няма нищо — рече тя, оставяйки чашата си на масата. — И без това трябва да ви оставя за малко. — Тя влезе в яхтата, за да подири друга тоалетна.

* * *

— Къде си? — отговори с въпрос Еди на обаждането й.

— В Монако — прошепна Нина. — Намирам се на лодката му. Корабът. Каквото е там. А ти къде си?

— На една автострада в Италия. — Той караше бързо, с трийсетина километра над разрешената скорост от 130 километра в час, но това беше Италия; нетърпеливите местни шофьори го отминаваха като малка спирка.

— В Италия? Какво правиш там, по дяволите?

— Това е най-прекият път до Монако. Винаги съм искал да гледам Формулата там, но не смятах да го направя точно по този начин… Ами ти? Видя ли зодиака?

— Все още не. Хората на Озир го сглобяват; едва ли ще са готови преди вечерта.

— Проклятие! — промърмори той. — Някак си се надявах дотогава всичко да е приключило. — Изведнъж се сети нещо. — Тази лодка в пристанището ли е?

— Не, в открито море.

— Гръм и мълнии! А как ще слезеш от нея?

— Да, и аз това се питах. Но слушай, Озир каза, че ще ходи на парти в казиното тази вечер. Мисля, че иска да отида с него.

— Парти ли? Знаеш ли в кое казино?

— Не, но е свързано със състезателния му отбор, така че едва ли ще е трудно да се разбере. Може да наемеш лодка и да ни последваш до яхтата. Нарича се „Слънчев барк“… О, по дяволите, някой идва. Чао!

— Чао — отвърна Еди, но тя отново беше затворила, преди да го чуе.

— Тя добре ли е? — попита Мейси.

— Да, но е на тъпата му яхта, а все си мисля, че едва ли ще успеем да наемем лодка в нощта преди най-важното събитие в годината.

— За какво парти ставаше въпрос?

Еди се изсмя саркастично.

— Това прозвуча много ентусиазирано. Защо, ходи ли ти се?

— Не. Всъщност не знам. Какво е това парти?

— На състезателния отбор.

Лицето й светна.

— О! Състезатели! Със сигурност трябва да отидем.

— Няма да е купон — напомни й той. — Освен това не сме облечени подходящо като за скъпо казино. — Той кимна към дънките си, тениската и коженото яке и към нейната омачкана от пътуването риза и камуфлажните панталони.

Тя се усмихна и извади кредитната си карта.

— Облекло за една нощ в Монте Карло? Безценно!

15.

Въпреки бляскавата репутация на курорта, казината в Монако бяха изненадващо обикновени. Макар от филмите — и от рекламите на Министерството на туризма — човек да оставаше с впечатление за смокинги, диаманти и цели състояния, спечелени при обръщането на една карта или при едно завъртане на рулетката, в повечето случаи реалността представляваше редици от компютризирани монетни автомати. Също като Лас Вегас, и Монако беше открило, че ако големите играчи изглеждат привлекателно на големия екран, то в действителност много по-голяма печалба се прави от непрекъснатия поток обикновени туристи, които нямаха представа от сложните хазартни игри, и бяха гладни и жадни, готови да се настанят в ресторантите и баровете на казината.

Най-новото заведение на княжеството обаче беше избрало да възроди идеализираната фантазия на Ривиерата. „Казино д’Азур“ представляваше връщане към миналото, когато забогатяването е било екзотичен стремеж, а не неблагодарна ежедневна работа. Имаше ротативки, разбира се, но те бяха разположени дискретно, оставяйки на преден план традиционните хазартни забавления.

Когато двамата с Озир влязоха във фоайето, Нина се огледа с любопитство. Макар че единствените й хазартни наклонности се изразяваха в закупуването на някой и друг лотариен билет, тя не можа да не се впечатли от работата на архитектите. „Д’Азур“ представляваше отдаване на почит в стил рококо към онази епоха, когато Монако е започнало да привлича богатите и хазартни личности, и за постигането на автентичния му вид не бяха жалени средства — от спуснатите ниско кристални полилеи до лакираното абаносово дърво на игралните маси.

— Господи. Това място изглежда невероятно.

— Вие също, Нина — каза Озир. Тя се изчерви неволно. От една страна се чувстваше безпомощна и смутена така, облечена в синя копринена вечерна рокля, с елегантна фризура. От друга, тя беше изведена на вечеря в Монако, което беше невероятно вълнуващо… въпреки компанията, която не беше по вкуса й. Освен неколцината широкоплещести бодигардове, антуражът на Озир включваше Шабан и Кротала, който неохотно беше приел да сложи вратовръзка под сакото си от змийска кожа, за да отговаря на етикета.

— Благодаря — отвърна тя.

Самият Озир изглеждаше внушително с белия си смокинг. Самоувереното му държание гарантираше, че няма никакъв начин да бъде сбъркан със сервитьор. Той я поведе покрай игралните маси към един страничен изход. Един от персонала на казиното го разпозна и го пропусна да мине.

Вратата водеше към вътрешен двор. Единият му край, преграден с въженце, излизаше на площада пред Казиното и състезателната писта. Квалификациите бяха приключили и пистата отново се бе превърнала в улица, отворена за всички; част от бариерите бяха свалени, за да позволят достъпа до казиното. Нина погледна към преминаващите хора с надеждата да зърне Еди, но нямаше следа нито от него, нито от Мейси.

Вниманието на всички беше привлечено от гръмогласен звук. Лъскав състезателен автомобил със зелените и златни цветове на тим „Озирис“ току-що беше запалил двигателя си, а русокосият млад мъж в кокпита се усмихна на Озир, докато форсираше двигателя.

— Дами и господа! Изглежда един от пилотите ни е нетърпелив да започне състезанието! — обяви гръмогласно Озир, развеселявайки гостите. Засвяткаха фотоапарати, когато той се приближи до пилота и се ръкува с него. — Запознайте се с Мика Виртанен, за когото съм убеден, че не само ще спечели утрешното състезание, но скоро ще стане и световен шампион!

Гостите нададоха ликуващи викове; ревът на двигателя премина в лениво боботене, за да може Озир да произнесе реч в ролята си на главен спонсор на отбора. Нина погледна към площада. Никаква следа от Еди. Тя отново се обърна към Озир — и установи, че Кротала се е материализирал пред нея, ухилен злобно.

— Търсите ли някого, малка госпожице? — попита той.

— Всеки друг, но не и теб.

— О-о-о, много лошо. Защото ще продължиш да ме виждаш, тъй като господин Шабан ме помоли да наглеждам специалната гостенка на господин Озир и да се погрижа да не се замесва в разни… лудории.

— Уверявам те, че нямам намерение да се замесвам в каквито и да е лудории — отвърна тя язвително. — Особено с господин Озир.

— Той ще бъде много разочарован от това. — Кротала се засмя, след което се върна при Шабан, който подозрително наблюдаваше Нина.

Озир завърши речта си и след като размени няколко любезни думи с гостите, се върна при Нина.

— Тук е малко шумно — каза той, посочвайки една съседна врата. — Мисля, че в балната зала ще бъде по-тихо. — Тя се изненада, когато той я хвана за ръката и я поведе през двора, но не възрази. Шабан, Кротала и бодигардовете ги последваха, а двигателят на колата отново изрева.

* * *

Въпреки шума на препълнения площад Еди дочу отличителния рев на осемцилиндровия двигател откъм „Казино д’Азур“.

— Май това е нашето място.

Докато прекосяваха улицата, Мейси огледа нервно сградата.

— Надявам се, че тя е добре.

— Би трябвало — засега. Озир нямаше да я доведе, ако не го беше убедила, че ще разчете зодиака. Проблемно ще бъде измъкването й оттам, щом го направи.

— Какъв е планът?

— Да я намерим. А след това… Ще ти кажа, като го измисля.

— Изобщо не ме успокояваш.

Еди се ухили.

— Довери ми се. И преди съм се занимавал с това.

— И как завършваше всичко?

— Обикновено с взривени хеликоптери.

Мейси се изкикоти, но после изведнъж спря.

— Това беше шега, нали?

— Само гледай веднага да залегнеш, щом ти кажа. — Те стигнаха до входа на казиното. — Така, носиш ли си паспорта?

Достъпът до казината в Монако е строго съблюдаван; законът забранява на местните монегаски да влизат в заведенията, които осигуряват голяма част от държавните приходи. Освен това официалното облекло беше задължително, но Еди и Мейси бяха подготвени за случая. Той носеше черен смокинг; тя беше облечена с къса рокля от металическа тъкан в преливащи се цветове. Еди беше поискал да вземе нещо по-невзрачно, но аргументът й беше, че щом плаща за него, няма намерение да взема нещо „гадно“.

Тя му подаде паспорта си.

— Ето го. Ще го държиш ли в себе си? Едва се побира в чантичката ми.

— Никога не съм разбирал жените в това отношение — рече Еди. — Мъкнат толкова боклуци със себе си, но си вземат чантичка с размера на хамстерски скротум, в която да ги натъпчат. — Той отвори паспорта, за да погледне снимката й, но забеляза нещо друго, което го накара да избухне в смях.

— Не, не го чети! — изписка Мейси, но беше твърде късно да му попречи да прочете цялото й име.

— Макарена? — изсмя се той. — Това ли е истинското ти име, Макарена? Като във… — Той изтананика фалшиво няколко тона и направи няколко танцови стъпки. — Ей, Макарена!

— Млъкни! — сопна му се Мейси. — Мразя тази песен. Тя се появи когато бях малка и превърна живота ми в ад. Аз съм просто Мейси, ясно ли е? Не ме наричай другояче, защото ще те сритам отзад! — В този миг осъзна кого заплашва. — Добре де, няма да стане, но ще ти бъда адски ядосана. Освен това не искам да го казваш на доктор Уайлд.

— Не съм си и помислял — отвърна Еди, като вече обмисляше най-смешния начин да направи точно това.

Той показа паспортите им на портиера, след което му хрумна нещо и попита как да намери партито на тим „Озирис“. Портиерът ги упъти. Следвайки инструкциите му, двамата с Мейси стигнаха игралната зала. Той чуваше боботенето на двигателя от двора дори през затворените прозорци със спуснати тюлени пердета; казината неизменно държаха комарджиите в неведение относно смяната на деня с нощ, за да изгубят представа за времето, докато играят.

Вратата към вътрешния двор се охраняваше от други двама души, които учтиво, но твърдо ги отпратиха, когато се опитаха да минат през нея. Еди надникна над раменете им, но не видя нито Нина, нито Озир, макар че забеляза как хората минават през друга врата към съседната зала на казиното.

Покрай редицата от ротативки имаше друг изход, охраняван от двама служители. Прецени, че вратата води към залата, в която влизаха хората от вътрешния двор. Когато двамата с Мейси минаха покрай тях, от другата страна се носеше музика.

— Партито сигурно е там вътре — рече той, когато стигнаха до другия край на игралната зала. В ъгъла имаше врата, през която минаваше персоналът на казиното. Тя не беше с някакъв специален заключващ механизъм, а с най-обикновена ключалка, следователно не водеше към някой охраняван сейф. — Смятам да се мушна през нея.

— О, аз съм експерт в това — отвърна Мейси. — Зад теб съм.

— Не, не си. Охраната вътре сигурно е на Озир — обясни той, щом усети желанието й да възрази, — не искам да им дам възможност да те хванат. Ако си тук и се случи нещо, ще можеш да се развикаш. Те няма да посмеят да направят нищо.

— Ами ако хванат теб?

— Ще съжалят за това. Стой тук и ме чакай.

Не й стана приятно, но остана на мястото си, докато Еди се отдалечи от нея, преструвайки се на заинтригуван от близката игра блекджек, докато всъщност наблюдаваше вратата в ъгъла.

Скоро тя се отвори и пропусна поредната служителка. Еди я изчака да мине, след което бързо се плъзна зад нея в коридора. От едната му страна се намираше кухнята на казиното; от другата имаше подобна сервизна врата, водеща към стаята за персонала.

Той я открехна, надникна през процепа и видя поне стотина души, част от които бяха насядали на игралните маси, а останалите бяха заети с разговори. Няколко двойки танцуваха на открит дансинг пред струнен квартет.

Еди се напрегна, когато зърна Кротала — сакото му от змийска кожа не можеше да бъде сбъркано. Щом той беше тук, значи Шабан също се навърташе наоколо, което означаваше, че…

— Ето те къде си, негоднико!

Озир седеше до една маса за блекджек, а до него се виждаше издокараната Нина.

Еди мина покрай танцьорите. Кротала и Шабан се намираха на няколко метра от водача на култа и обсъждаха нещо с група хора. Забелязваха се няколко от костюмираните горили на Озир, но те не биха го разпознали. Стараейки се да държи гостите между себе си и Шабан, Еди тръгна към масата.

Нина държеше три карти в ръката си, общо осемнайсет точки; Озир имаше деветнайсет, а обърнатата карта на дилъра беше поп. Другите двама нямаха нищо. Нина сви устни.

— Хм-м. Труден избор.

— Шансът е на ваша страна — каза й Озир.

— Знам ли. Чувствам се късметлийка тази вечер. — Тя тупна по масата. — Искам карта.

Дилърът обърна една карта на масата. Тройка.

— Двайсет и едно — извика Нина. — Я виж ти! — Дилърът обърна горещата карта; вале. Към купчинката на Нина се прибавиха още чипове.

Озир се засмя.

— Наистина имате голям късмет тази вечер.

— Е, не чак толкова. Майка ми ме научи да играя когато бях малка. Освен това съм много добра по математика.

Той се усмихна лукаво.

— Да не би да признавате, че броите картите, Нина? Казиното няма да го одобри!

Наистина бяха обърнати достатъчно карти, за да може тя да изчисли, че са останали достатъчно малки карти и да прецени стратегията си — но реши, че няма нужда той да разбира за умението й да смята безгрешно на ум.

— Не бих си го и помислила! — възрази тя. — Освен това партито е ваше — както и парите. Така че вие определяте правилата.

— Някои неща важат както за играта на карти, така и в живота. — Той махна на дилъра да раздаде нови карти.

— Здрасти — разнесе се груб йоркширски глас зад гърба й. На масата паднаха няколко банкноти от по петдесет евро. — Други могат ли да играят?

Нина се обърна.

— Еди! — извика радостно тя, преди да осъзнае, че изобщо не трябва да е доволна. С надеждата, че викът й е приет като изненада, тя продължи с рязък, гневен тон: — Какво правиш тук, кучи син такъв?

Той примига изненадано.

— А?

— След всичко, което ми наговори в Париж? — Тя се изправи и приближи лице към неговото. — Върви по дяволите, копеле.

Объркването му беше заменено от изражение на дълбока болка… преди най-накрая да схване, че Нина очевидно играе роля, което означаваше, че и той трябва да се включи в играта.

— Няма начин, ъ-ъ-ъ… няма да те пусна да си идеш. Никой не ме изоставя. Никой!

Озир кимна на бодигардовете си да се приближат. Той се вгледа в Еди, опитвайки се да го разпознае.

— Нина, кой е този… господин?

— Съпругът ми — изръмжа тя. — Не след дълго — бивш.

— Еди Чейс — представи се Еди на Озир. — Вече знам кой сте вие.

Озир се досети.

— От храма на Озирис в Париж. Разбира се.

Шабан и Кротала бързаха към тях.

— Халид! — изсъска Шабан, навеждайки се към брат си. — Казах ти да не й се доверяваш!

— Аз също не умирам от радост, че го виждам тук — каза Нина.

Кротала пристъпи напред.

— Тогава може би трябва да го разкараме от погледите ви.

Озир се усмихна и вдигна ръка.

— Не, не. Господин Чейс искаше да поиграе блекджек, а аз не мога да откажа на никого това удоволствие. — Той посочи стола от другата страна на Нина. Мъжът, който седеше там, бързо стана и се отдалечи. — Моля, седнете.

— Халид, не може ли просто да се отървете от него? — оплака се Нина.

— Ще бъде много грубо от моя страна, след като е изминал целия този път. — Озир не сваляше поглед от Еди, докато той се настаняваше на стола. — Освен това съм любопитен що за човек е успял да спечели сърцето ви.

— Ако опиташ нещо с нея, ще разбереш — рече Еди.

Нина въздъхна театрално.

— Еди, само се излагаш. Казах, че не искам да те виждам, защо просто не се примири?

— Защото си ми съпруга и трябва да правиш каквото ти казвам. Любов, уважение, подчинение, забрави ли? — Тя заби токчето си в обувката му; той я смушка, за да й напомни да продължи играта. — Така — каза той, докато получаваше чиповете си, — ще играем ли, или какво?

— Залогът е минимум петдесет евро. — Озир кимна на дилъра, който започна да раздава картите.

— Това не ви ли напомня за Джеймс Бонд? — подхвърли Еди. — Игра на карти с шефа. — Той погледна към Шабан и Кротала. — Горилите му обикалят наоколо…

— Брат ми едва ли може да бъде определен като горила — отбеляза дружелюбно Озир, докато разглеждаше картите си. Поп и четворка; четиринайсет точки. Обърнатата карта на дилъра беше десетка. — Искам карта. — Шестица. — Оставам.

Нина имаше петица и тройка.

— Искам карта — каза тя, повтаряйки искането си, след като получи още една петица. Четвъртата карта беше седмица. — Оставам.

Дойде редът на Еди, който държеше вале и шестица.

— Искам карта. — Още една шестица. — Ох, мамка му.

Последният играч също отпадна. Дилърът обърна своята карта: седмица. Правилата на блекджека го принуждаваха да остане на седемнайсет, което означаваше, че Нина и Озир печелят.

— Може би блекджекът не е вашата игра, господин Чейс — рече самодоволно Озир.

— Само загрявах. — Раздадоха наново и Еди пак отпадна на третата карта. — По дяволите!

Озир се засмя.

— Не е съвсем като Джеймс Бонд, по-скоро е като Остин Пауърс, а?

— Три пъти за късмет. — Ново раздаване. — Гръм да го удари!

— Наистина мисля, че трябва да се откажеш — процеди Нина през зъби, усещайки как с всяко раздаване парите за наема им се топят.

— Едва сега започвам.

— Да, да губиш!

Следващите две карти на Еди бяха асо и дама: блекджек. Той се ухили.

— Едва ли мога да изгубя при двайсет и едно!

Дилърът също имаше първоначален блекджек.

— Ей, чакай, какво? — възрази Еди, когато чиповете му заминаха от другата страна на масата. — Равни сме!

— Трябваше да заложите за застраховка — каза Озир, без да се впечатли, че е изгубил. — А сега залогът ви преминава към следващата игра.

— Знаех това — каза Еди след неловка пауза. Започна следващото раздаване, в което той отново отпадна. — Гръм и мълнии! — Погледна към празното място на масата, където стоеше малката му купчинка чипове, после към няколкото купчинки пред Озир. — Дали няма да се съгласите да ми на правите една услуга?

— Вече я направих — отвърна многозначително Озир. Струнният квартет подхвана нова мелодия и той се огледа. — А! Танго! — Стана и протегна ръка на Нина. — Може ли?

Тя замръзна на мястото си; не защото Озир я беше поканил на танц, а заради спомените от неловкото положение, в което беше изпадала преди.

— О, аз не мога да танцувам танго. Въобще не мога да танцувам.

— Не се притеснявайте — отвърна твърдо той. — Аз ще водя; от вас се иска само да ме следвате. — Преди да успее да възрази, той я поведе към дансинга.

Еди се изправи, но се озова пред двама от горилите на Озир, които му препречиха пътя.

— Нина, трябва да говоря с теб!

Тя схвана посланието и му изпрати своето:

— Ще трябва да почакаш!

Макар да разбираше колко е смешно притеснението, което изпитваше — имаше далеч по-важни неща, за които да се тревожи — Нина се смути още повече, когато забеляза, че всички танцуващи двойки се отдръпват от дансинга. И тъй като Озир беше домакин на партито, вниманието на всички щеше да бъде насочено към него и партньорката му.

— Знаете ли, ако бяха свирили конга, може би щях да успея да се справя.

— Доверете ми се — каза той. Отведе я в центъра на дансинга, обхвана кръста й с едната си ръка, а с другата хвана нейната и я изпъна встрани. — Просто ме гледайте в очите и тялото ви ще ме следва.

И след тези му думи двамата затанцуваха.

Нина с усилие потисна един уплашен стон, когато Озир я понесе по пода.

— О, боже! — прошепна тя, опитвайки се да не изостава от него. Единственото хубаво нещо беше, че дългата й рокля прикрива некоординираните й стъпки. — Не мога да го направя!

— Каква негативност, направо съм изненадан — каза Озир, без да сваля очи от нейните. — След всичко, което сте постигнали, се страхувате от един най-обикновен танц?

— Страхувам се да не се изложа!

Той се засмя.

— Защо? Нима мнението на тези хора ви интересува? Нима то ще бъде по-лошо от всичко, което сте преживели през последните месеци?

— Човекът има право — обади се Еди, подтичвайки покрай тях. — И аз ти казвам същото, така че не може и двамата да грешим. — Той промуши ръка между Нина и Озир. — Мога ли да ви отнема дамата?

— Разбира се — отвърна египтянинът, пусна Нина и отстъпи назад. Шабан се появи до него.

— Те работят заедно. Казах ти!

Озир поклати глава и усмивката му вбеси брат му.

— Да видим какво ще стане.

— Еди, какво правиш? — прошепна Нина, когато той я прегърна през кръста. — Ти не можеш да танцуваш!

— Кой го казва? — Той погледна към квартета, преди от ново да я погледне в очите. — Тангото „Por Una Cabeza“. Лесна работа.

— Какво? Откога… ох! — Еди затанцува в ритъма на музиката, понасяйки я със себе си. За нейно огромно изумление той като че ли знаеше какво прави. — Къде се научи да танцуваш? Дори не можеш да стоиш в стаята, когато по телевизията започне „Танци със звездите“!

— Нали се сещаш за онези сутрини, когато бях с Ейми?

— Ейми? — Нина се намръщи, след което се опита да се освободи от него. — Онази полицайка?

— Хей, не се дърпай! — изсъска той, без да я пуска. — Тя имаше уроци по танци, а аз ходех с нея.

— О… „уроци по танци“ ли го наричат вече?

— Не, наистина ходехме на уроци по танци! Дръж се здраво, наближава едно предно очо!

— Едно какво…? — започна Нина, преди Еди рязко да я завърти на едната страна, след което я върна обратно. Токчетата й тракаха като обезумели по пода. Накрая отново се озоваха лице в лице, притиснати един към друг. — Господи! И кога… защо реши да се учиш да танцуваш? Ти мразиш танците!

— Исках да те изненадам. На сватбения прием!

— Какъв сватбен прием?

— Който щях да организирам като посъбера малко пари, за да можем да го отпразнуваме със семейството и приятелите ни, вместо с мировия съдия! Малко късно, знам, но исках да направя нещо хубаво за теб.

— О, господи! — рече изненадана Нина. — Ти наистина си се научил да танцуваш заради мен? Това е… толкова мило!

— Внимавай! — предупреди я той. — Не се усмихвай. Нали трябва да се мразим.

Тя бързо затвори уста.

— Но защо избра точно танците?

— Защото ти имаш само три диска с филми и два от тях са за танци. „Неприлични танци“, „Танцуващо сърце“…

— Еди, това е прекрасно и ужасно романтично, но фактът, че обичам да гледам танци не означава, че мога да танцувам!

Той я погледна изненадано.

— Мислех, че можеш!

— Живото доказателство, че не мога, е точно пред погледа ти! — Тя тромаво го последва, когато той се завъртя и забеляза, че Озир ги наблюдава… с нарастващо съмнение в погледа. — Виж какво, като се върнем на яхтата, зодиакът ще бъде готов. Пристигнахме в Монако с лодка, тендер или както там я наричат — намира се на кей дванайсет в пристанището. Не можеш да я сбъркаш — боядисана е в същите цветове като състезателната му кола. Ако я последваш до яхтата…

— В никакъв случай няма да те оставя с него — той си мисли, че е изигран!

— Това е единственият начин да намерим пирамидата. А ти трябва да се махнеш оттук. — В главата й проблесна една идея. — Удари ми шамар.

Еди я погледна втрещено.

— Няма начин да те шамаросам!

— Трябва да го убедим, че сме се разделили. — Тя извиси глас, за да надвика музиката. — Кучи син такъв! Реших да сложа край, но сега вече съм убедена в това! Удари ме — завърши тя шепнешком, забелязвайки, че Озир и Шабан се приближават. — Ти… смотан английски задник такъв!

Лицето на Еди се изкриви — и той я удари. Шамарът не беше силен, но плясъкът се чу силно — и то достатъчно, за да привлече вниманието на всички.

— Извинявай — измърмори той.

— Извинявай! — рече едновременно с него тя, преди да го отблъсне от себе си. Струнният квартет спря да свири, привлечен от суматохата.

Озир застана между тях.

— Мисля, че трябва да си вървите, господин Чейс.

— Знаете ли какво? Вие сте идеален за нея — изръмжа той. — И без това партито не струва.

Шабан и Кротала дотичаха.

— Ние ще му покажем изхода — обяви Шабан. Бодигардовете си пробиваха път през тълпата, за да му препречат пътя.

— Махни си ръцете от мен! — рече Еди, когато един от костюмираните горили се опита да го хване. Той се изтръгна от него, но попадна право в ръцете на друг, който приближаваше отзад.

— Хвърлете го в морето, не ми пука! — извика Нина, изтръпнала при мисълта, че Шабан има много по-ужасни планове за него. — Махай се оттук, Еди!

Тази мисъл се въртеше и в главата на Еди. Първата горила също успя да се докопа до него и двамата го помъкнаха към сервизния изход. Шабан и Кротала ги следваха отблизо, като от лицето на американеца не слизаше доволната усмивка. Отведяха ли го по-далеч от погледите на гостите и персонала на казиното, те щяха да имат сериозно предимство в брой и огнестрелни оръжия, тъй като той сериозно се съмняваше, че Кротала е единственият въоръжен в групата.

Шест метра до вратата, три. Тя беше естествено препятствие — ако и двамата биячи се опитаха да го избутат през нея едновременно, това щеше да ограничи движенията им и да му даде възможност да нанесе удар. Но ако бяха добре подготвени, те щяха да го очакват…

Вратата се отвори точно преди да стигнат до нея и в рамката й се появи един сервитьор, понесъл табла с няколко бутилки скъпо вино.

Беше доста едър мъж, тежък…

Еди се опря на двамата биячи, които го държаха за ръцете, отскочи и ритна сервитьора в корема.

Нещастникът залитна назад, бутилките паднаха на земята — но третият закон на Нютон влезе в действие и силата на удара отхвърли назад Еди и горилите. Те се сблъскаха с Шабан и Кротала. Петимата се стовариха на купчина на пода…

А Еди беше най-отгоре.

Той освободи ръцете си, заби лакът в слабините на единия мъж и се претърколи към масата за блекджек. Сервизната врата беше най-добрият му шанс за бягство — но преди да успее да мине през нея, тя се затвори и ключалката изщрака. Нямаше никакво време да претърсва сервитьора за ключ.

— Шибаняк! — изрева Кротала. Американецът се измъкна изпод гърчещия се бодигард и бръкна за револвера си…

Еди изтръгна машината за разбъркване на картите от масата и изстреля поредица от карти в лицето му. Кротала вдигна ръце, за да се прикрие и револверът падна на килима. Еди запрати машината към главата му и хукна към вратата, водеща към фоайето.

Докато си проправяше път между гостите, той рискува да хвърли един поглед към Нина и улови сдържаната й ентусиазирана усмивка — давай, Еди! — точно преди да стигне до вратата.

16.

Щом Еди връхлетя в казиното, двамата пазачи до вратата веднага реагираха. Той блъсна единия назад, но другарят му веднага се хвърли към нарушителя…

Внезапно обаче се просна по лице на земята. Еди го прескочи и се озова в залата, съзирайки Мейси зад вратата, която беше протегнала крак, за да спъне служителя. Чейс й кимна с благодарност. Тя понечи да тръгне към него, но той твърдо поклати глава и с жест й показа да се смеси с тълпата, преди някой да разбере, че са заедно. И сам му беше трудно да се измъкне от казиното.

Тя отстъпи неохотно назад, а Еди се втурна в залата, лавирайки покрай изненаданите играчи. В дъното до вратата Шабан крещеше заповеди, а другите двама бодигардове на Озир се впуснаха да го преследват. Двамата охранители до вратата, водеща към вътрешния двор, излязоха напред да го пресрещнат, размахвайки ръце.

Той се насочи към изхода, но през входната врата нахлу охраната на казиното с пропукващи уоки-токита в ръце. Игралната зала беше оборудвана с камери, които да следят за измамници — професионални комарджии или служители; алармата се включи в мига, в който започна суматохата.

Еди имаше нужда от нещо за отвличане на вниманието им…

Една жена, облечена в униформата на казиното, носеше към масата за рулетка табла с чипове. Еди побягна към нея и ритна таблата. Съдържанието й излетя във въздуха и се посипа върху околните маси като пъстроцветна градушка.

Настъпи пълен хаос.

Чиповете имаха различна стойност — от няколко евро до десетки хиляди — и всички се хвърлиха да събират по-скъпите. Някаква жена изпищя, когато мъжът до нея я събори от стола й, а гръмотевичен трясък беляза обръщането на количката с питиета. Дилърката на блекджек изпищя, когато масата й се преобърна и разпиля по пода още чипове. Двамата бодигардове се озоваха в капана на десетки търсещи ръце.

Настъпилият в залата хаос попречи на охраната да стигне до Еди — но и на него да стигне до изхода. Той започна да си пробива път в търсене на друг изход.

— Дръжте копелето! — прогърмя Кротала, който влетя в залата заедно с още един от бодигардовете на Озир. В ръката си държеше пистолет — гневът му изцяло беше заличил всякаква предпазливост.

Еди се хвърли напред. В крака му се блъсна нещо твърдо. Бутилка шампанско от количката. Той се протегна и я грабна — по-добре бухалка, отколкото нищо — и в този миг видя под масата за рулетка изход от побеснялата за пари тълпа.

Пропълзя под масата, разкъса фолиото на бутилката и разви телта, придържаща корковата тапа. Зад него някой извика на френски, че охраната е изгубила следите му. В този миг той изскочи изпод масата.

Някакъв мъж изкрещя, блъснат силно от бодигарда на Озир. Кротала вървеше след него и двамата мъже тръгнаха да заобикалят масата, приближавайки се до Еди от две страни, докато той запъваше палци в корковата тапа…

Пук!

Коркът излетя, последван от разпенен гейзер шампанско, и улучи бодигарда право в едното око. Той изрева и залепи ръка върху лицето си, докато шампанското се изливаше върху него. Кротала се опита да го избута встрани и протегна над рамото му ръката си, с която държеше пистолета…

Еди хвърли продължаващата да бълва шампанско бутилка. Единият й край закачи револвера и го изби от ръката на Кротала, запращайки го върху голямата кръгла маса. Оръжието отскочи от зеленото сукно и се приземи върху въртящото се колело, като дървената му дръжка остана да стърчи от ръба.

Кротала изръмжа и блъсна полуослепения бодигард към Еди — който залитна след сблъсъка с едрия мъж — и се хвърли върху масата след пистолета си. Колтът се изплъзна от ръката му. Той се надигна и отново се протегна…

Еди отхвърли бодигарда встрани и сам се метна върху масата, забивайки лакът в гръбнака на Кротала. Американецът изрева от болка и протегнатата му ръка отново не успя да хване пистолета. Еди го изтласка назад, удари го по главата и се хвърли към револвера.

Пръстите му щракнаха във въздуха, защото колтът отново се завъртя.

Един юмрук се заби в главата му и замъгли зрението му. Револверът отново се завъртя. Кротала го халоса още веднъж по тила и Еди зарови лице в сукното. Преди да успее да се надигне, противникът му се извъртя и го ритна отстрани, претъркулвайки го по-далеч от колелото на рулетката, сред дъжд от чипове.

Кротала заби обутия си в каубойски ботуш крак в сукното и се оттласна напред. С едната си ръка затисна колелото и го спря.

Еди видя как другата му ръка най-после се докопва до револвера и го стисва. Американецът го беше изритал твърде надалеч, за да успее да нанесе ефективен удар — имаше нужда от по-дълго оръжие, и то спешно.

Щеката на крупието.

Той я грабна и замахна към противника си. Тя се счупи на две.

Дръжката й не беше по-дълга от обикновен нож. Кротала го изгледа подигравателно — ударът не му беше причинил голяма болка, прехвърли револвера в другата си ръка и се прицели…

Еди заби острия край на дръжката в чатала му.

* * *

Този път резултатът съвсем не беше безболезнен. Очите на Кротала изскочиха от орбитите си. Еди усети разкрилата се възможност, сграбчи го за люспестите му ревери и заби глава в лицето му, преди да изтръгне револвера от ръката му и да скочи на масата, оглеждайки терена.

Хаосът беше обхванал цялата зала, някои се опитваха да избягат, други се стичаха от останалите краища с надеждата да докопат някой чип, преди всичко да е изчезнало.

При вида на пистолета някой изкрещя. Еди се огледа. В залата се изсипаха още охранители. Трябваше да излезе навън, но всички изходи бяха покрити.

Оставаха прозорците.

Той скочи от масата и хукна към вратата, водеща към вътрешния двор. Един пазач се опита да му препречи пътя, но дулото на пистолета, което помръдна към него, набързо го отказа от намеренията му. Макар че Еди нямаше никакво намерение да стреля. Дори да имаше повече от нещастните шест патрона в револвера, той нямаше намерение да си проправя път навън със стрелба по невинни туристи. Заобиколи масата за игра на крапс и погледна към украсения таван и висящите от него полилеи…

Иззад редицата ротативки изскочи друг от хората на Озир. Еди отскочи встрани тъкмо навреме, за да избегне сблъсъка, но грамадният бодигард все пак успя да го сграбчи за китката. Еди заби лакът в главата на горилата, но онзи не го пускаше, твърдо решен да го блъсне в най-близкия по-голям предмет.

Който се оказа поредната ротативка.

Вместо да се опита да се измъкне, Еди обхвана врата на мъжа с ръка и умишлено го засили към машината. Бодигардът осъзна твърде късно какво се опитват да му сторят и понечи да го предотврати, но ролите им се бяха сменили и сега Еди го водеше към изключително болезнен сблъсък…

Видеоекранът на ротативката се пръсна на парчета, когато главата на бодигарда се заби в него. Еди отскочи назад и от дупката изригнаха искри — в табличката се изсипа поток от жетони и машината зачурулика радостно.

— Удари джакпота, приятел — каза Еди на изпадналия в безсъзнание мъж. Намираше се на дванайсет метра от най-близкия прозорец — и на десет от трима охранители, които се бяха устремили към него.

Той използва отпуснатото тяло на бодигарда като трамплин, за да се покачи върху ротативките и се втурна напред. Охранителите се опитваха да го хванат за краката, но вече беше твърде късно да го спрат — той отскочи от последната ротативка и увисна на полилея.

Залюля се и съпровождан от нежния звън на кристал, излетя през прозореца.

Завесата се скъса и се уви около него, предпазвайки го от парчетата начупено стъкло. Той падна тежко на земята и се претърколи няколко пъти. Около него се сипеха звънтящи остри късчета.

Еди се освободи от завесата и се надигна с усилие. Гостите на партито го зяпаха стреснати.

— Не ми обръщайте внимание — изръмжа той. — Просто дойдох да видя… — Погледът му попадна върху колата в зелено и златисто, паркирана в центъра на вътрешния двор, с все още работещ двигател. Пилотът се беше надигнал от кокпита и се беше извърнал назад, за да види какво става. — … колата — завърши Еди.

В следващия миг хукна към болида. Пилотът — Еди разпозна финландеца Мика Виртанен — го гледаше объркано.

— Извинявай, приятел — каза Еди, докато го измъкваше от кокпита. Пъхна пистолета в джоба си и скочи в тясното купе, плъзвайки се в легнала позиция, почти водоравно на земята. — Успех в състезанието!

Екипът механици се отърси от изненадата при вида на изхвърления от колата пилот, и хукна към него, но Еди вече беше дръпнал лоста, за да включи амбреажа. Натисна бутона на волана, за да превключи на първа скорост… и натисна педала за газта.

През живота си не беше преживявал нищо, подобно на онова, което последва.

Без шлем или слушалки той едва не оглуша от рева на двигателя, рязкото ускоряване отхвърли главата му назад и тилът му се удари в неподплатения ролбар толкова силно, че пред очите му изскочиха звезди.

Хората отскачаха от пътя му, когато острият нос на новото му возило се насочваше към тях, а едната от огромните предни гуми блъсна близката маса и разсипа ордьоврите по пода. Той зави към улицата, затвори очи и даде газ…

* * *

Следван от Нина, Озир изтича навън от балната зала, тъкмо навреме, за да види как колата разбива кордона към площада пред казиното.

— По дяволите! — ахна той. — Спрете го, някой да го спре!

Шабан и окървавеният Кротал изскочиха от казиното. Кротала вдигна втория си револвер и се прицели в колата, но истеричният крясък на Озир „Не! Не тук!“ замрази пръста му върху спусъка.

— След него! Себак, тръгвай!

Шабан метна гневен поглед към Нина и хукна след колата, следван от Кротала и още един от бодигардовете на Озир. Охраната на казиното се изсипа във вътрешния двор твърде късно, успявайки единствено да засили още повече хаоса. На вратата се появи Мейси, но Нина й махна с ръка да се връща обратно вътре.

Озир се обърна към нея.

— Съпругът ви току-що открадна кола за един милион долара!

— Да, това е едно от нещата в него, които ме влудяват — отвърна тя, преструвайки се на вбесена, — тоталната му липса на уважение към собствеността на хората!

Той поклати разтревожено глава.

— Добре че е резервната кола. Но тъй като не е професионален пилот, няма да стигне далеч.

* * *

Еди бързо осъзнаваше, че шофирането на състезателен болид е далеч по-сложно, отколкото изглеждаше. И най-слабото докосване на твърдия педал за газта като че незабавно изпращаше няколкостотин конски сили към задните колела, карайки задницата да поднася, а заради студените гуми и недостатъчната за генерирането на притискаща сила от крилата скорост той имаше усещането, че кара върху ледена писта.

И макар че се намираше на състезателното трасе, сякаш за да влоши нещата още повече, пътят беше пълен с обикновени автомобили, които идваха право към него. Беше тръгнал в неправилната посока. И на всичкото отгоре се намираше толкова близо до земята, че фаровете на насрещно движещите се автомобили се оказваха на нивото на очите му и го заслепяваха.

Той се отклони, избягвайки на косъм монолитната предница на едно бентли — но предното крило се удари в страничните заграждения и се изпари в облак от накъсани карбонови влакна. Той се вкопчи във волана и се опита да овладее колата, без да обръща внимание на армията от яростно мигащи светлинки върху таблото.

След като слезе на авеню „Д’Остенд“ и започна да се спуска към пристанището, вече се движеше в двулентово платно, но това не му помогна особено, тъй като трафикът тук беше още по-наситен. Пред очите му изскочи задницата на един рейндж ровър: той натисна рязко спирачката и болидът се плъзна напред с блокирани колела. Двигателят беше на път да угасне, затова Еди отново натисна ускорителя.

Твърде силно.

Колата скочи напред, а главата му отново се удари в ролбара. Предното дясно крило се строши в задното колело на рейндж ровъра и частици от него се забиха в гумата.

Еди сви встрани точно навреме, преди голямата гума да се взриви и джипът да се килне на една страна.

— Извинявай!

Но парчетата от карбоновия корпус бяха повредили и неговата гума, и когато се опита да изпревари друга кола, предното колело се разигра. Губеше и малкото контрол върху болида.

Освен това през рева на двигателя се долавяше и един друг звук — на сирени. Полицията приближаваше. Изобщо нямаше да им е трудно да отличат колата му сред останалите автомобили.

Трябваше да стигне до пристанището, преди да го настигнат.

Останалите коли закриваха видимостта му, но той успя да забележи, че се приближава до подножието на хълма. От предишните предавания на състезанието по телевизията си припомни, че тук се намира първият завой след старта.

Остър завой.

— Ох, мамка му — изпъшка Еди. Дори на първа скорост той се движеше с близо осемдесет километра в час, криволичейки из трафика към „Света Девота“. Движението на завоя беше натоварено дори и в обикновени дни.

Стори му се, че вижда празно платно и се засили към него…

Със силно свистене на азот повредената предна гума спихна и се откъсна от джантата.

Колата се завъртя и се плъзна странично, задното й колело се блъсна в едно ферари и болидът на Еди влетя с бесен пирует в кръстовището. Светът се размаза пред очите му — но все пак успя да забележи, че сблъсъкът е неизбежен.

Той се стегна…

Колата се удари в бариерата, секциите за абсорбиране на удари се сплескаха. Без да спира да се върти, пръскайки отломки на всички страни, болидът отскочи обратно към кръстовището. Колите се отклоняваха встрани, за да избегнат разбитото возило. Един голям бус поднесе и се плъзна право срещу колата на Еди…

Двата автомобила спряха едновременно — носът на състезателния болид се беше врязал под предната броня на буса.

Еди се надигна с пъшкане. Рамото му, което се беше ударило в ръба на кокпита, го болеше така, сякаш бе отнесъл удар с бейзболна бухалка. Но защитните системи на състезателната кола бяха свършили работа: той успя да стане и да се отдалечи, клатушкайки се, от мястото на катастрофата. Когато се наведе да си събере разпилените неща, му се зави свят. Дългата старт-финална права водеше на юг, право към пристанището.

— C’est James Bond![1] — извика някой.

Еди осъзна, че наоколо се е събрала тълпа — нищо чудно, като се имаше предвид, че мъж, облечен със смокинг, току-що беше разбил състезателен болид в центъра на Монако.

Шофьорът на ферарито гледаше ужасено огромната вдлъбнатина на колата си.

— Изпратете сметката на тим „Озирис“! — извика Еди, преди да хукне към най-близкия отвор в бариерите. Проправи си път между зяпачите и когато първата полицейска кола се озова на мястото, той вече беше изчезнал в тълпата.

* * *

— Разбил я е? — каза ужасено Озир. Шабан му се беше обадил да докладва. — Намери ли го? — Отговорът беше отрицателен. — Поне полицията залови ли го? — Същият отговор. — Чудесно, направо прекрасно!

Нина направи всичко възможно, за да скрие ликуването си.

— Той съсипва всичко, до което се докосне — изсъска вместо това тя. — Връзки, животи… състезателни коли…

— Разбирам защо искате да се отървете от него — промърмори той, преди отново да заговори в телефона. — Връщам се на „Слънчев барк“. Да, с доктор Уайлд. Не, аз… Себак, не искам да чувам това повече. Събери колкото се може повече хора. Полицията също ще го търси, така че подслушвайте радиостанциите им. Искам да го намерите. — Той се заслуша в думите на Шабан. — Само ако е абсолютно наложително — не искам повече проблеми с властите, не и тази вечер. Заловете го и го откарайте на яхтата.

— Нали не възнамерявате да го убиете? — попита Нина, когато той приключи разговора.

Озир посочи остатъците от партито.

— И без това ще ми е трудно да го обясня. Последното нещо, от което имам нужда, е да пусна телевизора и да видя новинарския бюлетин, в който съобщават, че Себак е арестуван за убийството на съпруга ви!

— Тогава какво ще правите с Еди, когато го заловите?

— Средиземно море е много голямо и много дълбоко.

— А-а-а… страхотно. Така ще си спестя парите за адвокат по развода.

Озир се изсмя студено.

— Е, изглежда партито свърши. Не знам дали зодиакът вече е сглобен, но бихме могли да проверим лично. Дайте ми няколко минути да се сбогувам.

Той се приближи до близката група хора, изпълнен с такава сърдечност и съчувствие, сякаш вътре в него се беше задействал превключвател. Нина се възползва от възможността да отиде до вратата. Зърна Мейси сред зяпачите и й махна да се приближи.

— Къде е Еди? — попита Мейси. — Добре ли е?

— Засега — измъкна се. Със състезателната кола.

Мейси се усмихна.

— Знаете ли, съпругът ви е страхотен човек.

— Да, и аз така мисля. — Тя погледна към двора. Озир продължаваше да разговаря с гостите. — Виж какво, колкото и странно да ти прозвучи, но тук като че ли е най-безопасното място за теб. Шабан и приятелите му отидоха да търсят Еди, а Озир възнамерява да ме отведе на яхтата, за да видим зодиака.

— Страхотно, но не би ли трябвало да си тръгна, когато това място затвори? Няма да мога да си взема стая, дори и да има свободни — паспортът ми е у Еди!

— Точно сега това е най-малкият проблем, Мейси. — Нина отново се обърна; Озир я гледаше. — Ще измислиш нещо. Трябва да вървя. Ако аз или Еди не се свържем с теб, от другата страна на площада има хотел — изчакай ни във фоайето му, ние ще те намерим.

Мейси не остана доволна, но кимна с глава.

— Успех, доктор Уайлд. Пазете се.

— Ти също. — Нина се върна в двора и се приближи до Озир. — Готов ли сте за тръгване?

— Идва кола, която ще ни откара до пристанището. — На лицето му се появи изкуствена усмивка. — Ще се наложи обаче да заобиколим — като че ли на „Света Девота“ има пътен инцидент! — Шегата предизвика приглушен смях.

Озир хвана Нина под ръка и я поведе обратно към казиното. Когато пазачите се отместиха, за да го пропуснат да мине, Мейси се шмугна в двора и побърза да се отдалечи, преди персоналът на казиното да я забележи. Партито се беше развалило след като голямата му атракция беше изчезнала сред пушек от изгоряла гума.

Но Мейси забеляза друга атракция: привлекателен рус мъж в състезателен гащеризон, който развълнувано разговаряше с двама по-възрастни мъже. Тя предположи, че това е пилотът, и се приближи към тях.

— Какво се случи?

Виртанен й хвърли бърз поглед, след което се обърна изненадано към нея, установявайки, че пред него стои млада и красива жена, която не е залепена за ръката на някой възрастен спонсор.

— Ужасно беше — оплака се той. — Колата ми беше похитена от мъж с пистолет! Опитах се да го спра, но той се измъкна. — Събеседниците му завъртяха очи, но не казаха нищо в противоречие с думите на звездата на отбора.

— О, боже! Добре ли сте?

— Само леко съм натъртен. Със сигурност ще мога да се състезавам утре. Но сега мисля да се прибера в хотела. Освен ако — той й се усмихна подканящо, — не искате първо да изпием по едно питие?

Мейси му се усмихна чаровно.

— С удоволствие.

[1] Това е Джеймс Бонд! (фр.). — Б.пр. ↑

17.

В тъмното бреговата линия на Монако изглеждаше като продължение на града; редиците от скъпи яхти обграждаха като светещи къщи кейовете.

Нина се огледа тревожно, докато Озир я водеше към тендера на „Слънчев барк“. Надяваше се да забележи Еди, който да чака наблизо, за да може да последва тендера до кораба-майка. Но сред качващите се в плаващите палати не се забелязваше познатата набита фигура, никой не ги наблюдаваше скришом от съседния кей.

Дали полицията го беше заловила? Или още по-лошо, Шабан?

Тя прогони последната мисъл, докато не я връхлетя друга, още по-ужасяваща. Ако Шабан беше намерил Еди, Озир щеше да разбере. Но отсъствието му също беше обезпокояващо — освен другото, без него щеше да й се наложи сама да организира бягството си от яхтата на Озир. И тъй като „Слънчев барк“ се намираше поне на миля и половина от брега, плуването не беше за предпочитане.

Те се качиха на тендера и Озир даде заповед на кормчията. Лодката напусна кея със силно боботене на двигателя. Макар вечерта да беше топла, морският бриз беше доста хладен. Нина потърка голите си ръце.

— Заповядайте — каза Озир. Той съблече сакото си и го наметна върху раменете й.

— Благодаря — отвърна машинално тя, опитвайки се да скрие факта, че треперенето й не е предизвикано изцяло от вятъра.

Те минаха покрай няколко богаташки яхти и се отправиха към вълноломите, маркиращи границите на вътрешното пристанище „Порт Еркюл“. Пред тях се ширнаха водите на външното пристанище, а отвъд тях — тъмното Средиземно море. Тендерът се отклони от курса си и кормчията трябваше да се бори с доста по-силното от очакваното течение, но те скоро се отдалечиха от бетонните бариери и навлязоха в открито море.

Нина реши, че плуването не е особено привлекателна идея. Отвъд вълноломите морето беше развълнувано, тендерът разбиваше вълните, които го обсипваха със студени пръски. При всеки удар котвената верига издрънчаваше силно. Тя погледна към брега. Монако грееше на фона на заобикалящите го тъмни хълмове. Гледката беше впечатляваща… но тя беше твърде разтревожена, за да й се наслади.

В открито море дрейфуваха безброй яхти, но „Слънчев барк“ се открояваше сред тях дори по стандартите на мегаяхтите. Тендерът се приближи до кърмата му, където беше свалена пристанищна платформа, достатъчно голяма да побере два малки скутера и няколко джета. Един моряк завърза лодката и Озир хвана Нина за ръката, за да й помогне да се качи на палубата.

— Искам да ви благодаря за компанията — рече той. — Макар че нещата не се развиха по план.

— За мен беше удоволствие — отвърна Нина. — И, ох… извинявам се заради съпруга ми. Просто ми се иска да можех да го накарам да погледне на нещата от моята гледна точка. Това щеше да направи всичко много по… евтино, да речем.

— Не трябва да се обвинявате за действията му — увери я той. — Що се отнася до парите, нищо няма да има значение, когато открием пирамидата на Озирис.

— В такъв случай по-добре да видим зодиака, нали?

Те влязоха в яхтата и се качиха на една от горните палуби. Озир я поведе към вратата.

— Моля, изчакайте в каютата ми — каза той. — Аз ще проверя дали зодиакът е готов.

Каютата се оказа по-голяма от апартамента й, а прилежащите баня и тоалетна я правеха още по-голяма. Освен това я впечатли огледалният таван над огромното легло. Декорът беше също толкова плейбойски като дома му в Швейцария — липсваше само килимът от тигрова кожа, за да бъде картината пълна.

— Тук е много… стилно — успя да каже тя.

Озир се усмихна, отправяйки се към другата врата в ъгъла.

— Разполагайте се. Няма да се бавя.

Тя седна на ръба на леглото, събу обувките си на високи токчета и докато чакаше, започна да усуква с ръце полите на дългата си рокля. Когато Озир се върна, той се усмихваше още по-широко. Дръпна някаква ръчка над вратата и плъзгащите се панели разкриха съседната голяма стая.

— Готово е.

Нина прекоси стаята и надникна над рамото на Озир… И за пръв път видя напълно сглобения зодиак.

Трябваше да признае, че хората, които той беше наел, са свършили изключителна работа. Дискът с диаметър осемнайсет метра лежеше върху ниска кръгла маса, покрит с дебел защитен слой от прозрачен непроницаем лексан. Едва когато се приближи до него, тя забеляза следите, останали от свалянето му от тавана в Залата на летописите.

Отблизо зодиакът изглеждаше впечатляващо. По-малък от онзи в Лувъра, той се отличаваше с ярките си цветове. Запечатана във вътрешността на Сфинкса, защитена от стихиите, боята на всяко съзвездие, изпъкващо върху тъмния фон, беше останала почти непокътната. Небето се разделяше от плътна криволичеща бледосиня линия — тя предположи, че това е Млечният път.

Имаше и други маркировки: червената точка, която беше видяла на снимката на Мейси, със сигурност беше Марс, а кръгчетата представляваха останалите планети. Но вниманието й веднага беше привлечено от жълтия триъгълник до малката фигура на Озирис.

Пирамида. Пирамидата на Озирис.

Тя се наведе напред. Зад нея бяха вписани едва различими, много малки символи. Йероглифи.

Нина погледна развълнувано Озир.

— Забелязахте ли това?

— Разбира се. — Той се приближи до голямата маса и взе разпечатката, която лежеше до лаптопа. — Преведоха ми ги още преди да сглобим зодиака. Това са указания — проблемът е, че не знам отправната точка. Никой не я знае. Затова ми трябва и вашето мнение.

Той й подаде превода.

— „Второто око на Озирис вижда пътя към сребърния каньон — прочете тя. — На един атур към Меркурий отвъд края му се намира гробницата на безсмъртния бог цар“. Атур е египетска мерна единица, нали?

— Единайсет хиляди и двайсет и пет метра.

Нина веднага превърна на ум цифрата в британски мерки:

— 6,85 мили. — Озир вдигна изненадано вежди. — Както казах, много съм добра по математика. Значи пирамидата се намира на малко по-малко от седем мили от края на сребърния каньон в посока към Меркурий, който е… една от планетите в зодиака, предполагам.

— Всъщност не е — отвърна той. — Планетите на зодиака са Марс, Венера и Юпитер. — Той ги посочи. — Но ние използвахме позициите им, за да определим къде се намира Меркурий. И той е… тук. — Той посочи точно едно място вдясно от пирамидата.

— Значи на около седем мили източно от края на каньона. Само че — продължи тя, кимайки към огледалната стена, — нас ни интересува огледалният образ на картата, защото я гледаме отгоре; което означава, че всъщност се намира на седем мили на запад.

Озир изглеждаше доволен.

— Значи ни остава само да намерим сребърния каньон.

— Което означава, че първо трябва да открием второто око на Озирис. Къде се намира първото?

— На зодиака има две фигури на Озирис — напомни й той. — Може би заедно показват пътя?

Нина се наведе да ги разгледа. Те бяха нарисувани в профил, в характерния египетски стил, на всяка се виждаше по едно око, но заради малкия им размер приличаха повече на точици. Тя прокара мислена линия между очите на двете фигури, но тя нито минаваше покрай пирамидата, нито сочеше нещо специално.

— Окото на Озирис представлява и символ, нали? — попита тя.

Озир кимна.

— Символ на защитата. Намира се в храмове, гробници… смята се, че помага при преминаването на Подземния свят.

— Значи е често срещан. Това не ни помага особено. — Тя погледна зодиака, размишлявайки. — Възможно ли е „сребърният каньон“ да е следа? Древните египтяни са ценели среброто повече от златото — там има ли някакви сребърни мини от преддинастичния период?

— Не знам. Вие сте историчката, не аз!

— Прав сте. Това се нуждае от допълнително проучване. Трябва да проверим археологическата база данни… — Тя млъкна изведнъж, осъзнавайки, че е обзета от професионална възбуда в стремежа си да разгадае пъзела — и е забравила, че така помага на човека, когото се опитва да спре.

— Добре ли сте? — попита Озир.

— Просто съм уморена — въздъхна тя. — Денят беше напрегнат.

Той се усмихна.

— Моля да ме извините — не е задължително да разрешим загадката за една нощ. Освен това утре е състезанието и аз се надявам, че ще ме придружите на него.

— Добре звучи — каза тя, макар идеята да наблюдава шумни коли в продължение на два часа въобще да не я изкушаваше.

— Чудесно. А сега ще се присъедините ли към мен за чаша шампанско?

— Ами… Предпочитам да си лягам. — Усамотението щеше да й даде възможност да се опита да се свърже с Еди.

— Само една чаша, моля! — настоя Озир. — Имам една бутилка „Вдовицата Клико“, жалко ще е да я изпия сам.

— Ами всичките ваши… — Тя щеше да каже „мацки“, но размисли и избра „млади приятелки“.

— Последователките ми? — Той поклати глава. — Прекрасни са, но понякога предпочитам по-интелектуална компания. Някой със собствена история. Като откриването на Атлантида. — Той отново се усмихна. — Само една чаша.

* * *

Три чаши по-късно Нина беше коленичила върху леглото на Озир, а роклята й беше разперена около нея в копринен кръг.

— И аз се озовах на онази платформа заедно с Екскалибур, а Джак се канеше да пусне генератора, за да започне война… когато изведнъж бум! Еди взриви ръчната граната. Корабът започна да се взривява на етапи, като във филм за Джеймс Бонд. Наложи се да бягаме с нещо, което приличаше на реактивен глайдер — едва не замръзнахме до смърт, преди да се приземим на риболовния кораб. Господи, как миришеше само!

— Животът ви е много по-голямо приключение от моя — рече Озир, който се беше излегнал до нея. — И късметът определено е бил на ваша страна.

— Ако бях наистина такава късметлийка, нямаше да ме прострелят. Вижте тук. — Тя повдигна полите си и показа големия кръгъл белег от куршум върху десния си хълбок. Очите на Озир се разшириха при вида на голия й крак, който се намираше точно пред лицето му. — Нито пък животът и кариерата ми щяха да бъдат съсипани.

— Вече няма защо да се тревожите за това, Нина — увери я той. — Щом намерим пирамидата на Озирис, животът ви ще стане… такъв, какъвто го поискате. Освен това ще продължи много дълго.

Тя отпи от чашата си.

— Ще получа ли доживотна доза от хляба на Халид за дълъг живот?

— Ще получите каквото пожелаете.

— Радвам се да го чуя. — Тя се намръщи леко при спомена за лабораторията в швейцарския замък. — Но дали е безопасно? Нали казахте, че е генетично модифициран?

Озир се засмя.

— Разбира се, че ще е безопасно. Нали и аз ще го ям! Не, генетичните модификации в маята ще я направят точно такава, каквато искам да бъде.

— А каква точно? Или брат ви ще ви се развика, ако ми кажете?

Той отново се изсмя подигравателно.

— Понякога изглежда така, че Шабан ръководи Храма, а не аз! Не, брат ми просто е свръхпредпазлив, както винаги. Генетичните промени се правят отчасти, за да получим международни права и патенти върху новия организъм — все пак маята се култивира много лесно. Не искам всички да могат сами да си пекат хляба на Озирис — те трябва да идват в Храма на Озирис, за да го получат. Освен това — той я погледна затворнически, красивите му черти изведнъж придобиха вълчи вид — не искам да се престаравам в регенерацията на телесните клетки. Не е достатъчно хората да си го купуват веднъж в годината. Трябва да си го купуват веднъж в месеца или още по-добре, веднъж седмично.

— Сякаш се опитвате да ги пристрастите към него.

Той сви рамене.

— Какво е една скромна сума пари всяка седмица в замяна на безсмъртие? По-добре да отиват в Храма на Озирис, отколкото да ги пръскат за алкохол или наркотици. Все пак даряваме щедри суми за благотворителност.

Несъмнено в държави, където Храмът търси политическа изгода, помисли си Нина.

— Значи това искате: да избирате кой да бъде безсмъртен?

— Кой е по-подходящ, не мислите ли? — отвърна Озир. — Озирис е решавал кой да получи вечен живот. Аз вървя по стъпките му. Но смятам, че светът ще се прекланя пред човека, който му е донесъл безсмъртието. — Той пресуши чашата си. — Още шампанско?

Нина погледна празната си чаша.

— О… Бързо свърши. Не мисля, че трябва…

— Ще отворя още една бутилка. — Той взе чашата й и слезе от леглото.

Тя легна и затвори очи.

— Благодаря ви, Халид.

— За мен е удоволствие — отвърна той с усмивка, която предполагаше, че очаква и други удоволствия. Извади нова бутилка от хладилника, който се намираше под мраморния бар, след което се запъти към банята. — Извинете ме за момент.

Той затвори вратата и се загледа с обожание в отражението си в огледалото, преди да се съблече и да остане само по копринени боксерки. Надяна един халат, също копринен, сложи си одеколон и се върна обратно в стаята.

За негово удоволствие светлината беше приглушена и под скъпите чаршафи го чакаше подканяща фигура. Той се качи върху единия край на леглото и бавно пропълзя към нея.

— Виждам, че си се разположила удобно. — Той дръпна чаршафа… и видя ухиленото лице на Еди Чейс.

— Чупката, Ромео — изсъска Еди и тикна револвера на Кротала в лицето му.

18.

Озир се дръпна назад и се сви, а Еди седна в леглото.

— Как… как влезе тук? — попита египтянинът, а в гласа му се бореха за надмощие гняв и страх.

— Да, и аз съм много любопитна — обади се Нина от стаята със зодиака, където Еди я беше изпратил да се скрие, след като се промъкна в каютата.

Без да сваля пистолета си от Озир, Еди отхвърли чаршафа и се изправи. Дрехите му бяха подгизнали от вода.

— Потърсих лодката му на мястото, където ми каза. След това преплувах под кея до нея и се хванах за котвената верига. А после просто трябваше да чакам да стигнем дотук.

Озир изгледа Нина, осъзнавайки, че го е предала.

— Значи през цялото време си била с него! Себак е бил прав!

— Пфу! — рече Нина. — Нима бих се хванала да работя с някакъв изкукуригал религиозен култист, който се опитва да ме убие? — Тя погледна към Еди. — Добре, а сега какво?

Той махна на Озир да отива в банята.

— Първо ще го завържем и ще му запушим устата. След това ще разберем къде се намира пирамидата и тръгваме нататък. Добър план, а? — Тя кимна. — Добре, любовнико — рече Еди, приближавайки се към Озир. — Влизай вътре.

Египтянинът не сваляше поглед от Нина.

— Наистина не исках никой да пострада — изръмжа той. — Но сега с удоволствие ще направя изключение.

— Млъквай, задник — сопна му се Еди и го блъсна в банята; лакътят на залитащия мъж се удари в тоалетката и по пода се разпиляха всевъзможни тоалетни принадлежности.

— На колене и главата в тоалетната чиния, сякаш ще повръщаш! Бързо! — Той притисна дулото на револвера в главата на Озир, който коленичи послушно, и развърза колана на халата му. — Нина, завържи му ръцете зад тръбата. — Той не свали оръжието, докато Нина не стегна ръцете на египтянина. — Намери нещо, с което да му завържем краката.

Тя отиде в каютата и се върна, преметнала през ръката си няколко вратовръзки.

— Избери си цвят.

Еди смачка една на топка и я пъхна в устата на протестиращия Озир, след което я пристегна отгоре с друга. С единия край на третата стегна краката на пленника си, а другия завърза за тръбата под умивалника.

— Сега ме чуй, крал Тут — каза той, почуквайки с пистолета по главата на Озир. — Само една думичка и ще те изпратя при предците ти. Ясно ли е? — С уста, запушена от импровизираната тапа, Озир можа само да изръмжи гневно. — Добре.

Еди излезе от банята и заключи вратата, след което се присъедини към Нина в стаята със зодиака.

— Намери ли пирамидата?

— Още не — призна тя.

— И колко време ще ти отнеме?

— Нямам представа.

— Може би ако беше поработила върху това, вместо да се наливаш с шампанското на Озир…

Тя го погледна раздразнено.

— Не започвай пак, Еди.

— И докато сме на тази тема… Какво правехте, когато пристигнах? Ти се беше опънала на леглото, запретнала роклята си така, че ти се виждаха гащичките! — На лицето му се изписа загрижено изражение. — Носиш гащички, нали?

— Коя част от „не“ и „започвай“ толкова ти се опря, Еди? — сопна му се Нина.

— Според мен част от него се канеше да подпре теб…

Тя удари с ръка по лексана.

— За бога, Еди! Опитвах се да го баламосам, за да мога да огледам това нещо — а сега защо не млъкнеш и не ме оставиш да работя? — Тя посочи масата. — Там има няколко записки от хората му; ще ми ги донесеш ли, ако обичаш?

— Дано утре не ходиш като египтянин — промърмори той, докато събираше листовете.

В записките се съдържаше доста информация за зодиака: предполагаемата дата на създаването му въз основа на позицията на планетите (тя с изненада установи, че са изчислили дори месеца — октомври 3567 пр.н.е. — което непряко потвърждаваше теорията на Мейси, че Сфинксът предхожда строежа на пирамидата на Хуфу), имената на различните съзвездия, химически анализ на боята, размерите на зодиака до милиметър, видът камък, от който е бил изсечен…

— Безполезни — промърмори тя, преглеждайки страниците.

Еди се беше върнал в каютата, за да стои на стража, докато тя чете. Сега се върна при нея.

— Какво?

— Тук пише всичко за зодиака, освен онова, което ми трябва. Йероглифите описват как да се стигне до пирамидата на Озирис, но само ако разполагаме с определени факти. Хората на Озир са открили позицията на Меркурий, което е важно, но знаем останалите.

— Какви са останалите указания?

— Място, наречено сребърния каньон, което нямаме представа как да открием, и второто око на Озирис. Ние не знаем къде се намира първото, та камо ли за второто. — Тя обиколи зодиака с надеждата да открие нов подход към тайните му. Не получи никакви проблясъци. — Какво пропускам? — запита се на глас.

— Щом е нещо египетско, Мейси може да го знае. — Еди бръкна в джоба на смокинга си. — Виждала ли си я?

— Да, казах й да ни изчака.

— Да се надяваме, че си е намерила хотел — оная станиолена рокля няма да й държи топло… О, по дяволите. — Той беше увил паспортите и телефона си в найлонова торбичка, за да ги запази от водата, но се оказа, че това не е свършило работа. Документите бяха подгизнали, но беше достатъчно да изсъхнат, за да се използват отново; в телефона, от друга страна, при разклащане се чуваше плисък на вода. — Дано твоят телефон е у теб.

— Да, но нещата ми са две палуби по-надолу. Не ми се иска да се разхождам из кораба, освен ако не е наложително — особено след като сме завързали собственика му в тоалетната. Ако някой заподозре нещо, това ще е първото място, където ще провери.

— В такъв случай ще трябва да го разгадаеш без Мейси.

Нина прегледа отново записките в търсене на някоя следа, която да е изпуснала, след което се обърна към рафта с книги за древен Египет и провери дали в съдържанието им се споменава за сребърния каньон или окото на Озирис. За първото нямаше нищо; второто се споменаваше няколко пъти, но само в контекста на египетската символика, нищо, свързано с определено местоположение в реалния свят.

— Не разбирам — въздъхна тя след известно време, връщайки се при зодиака. — Къде ни казва да отидем? По някакъв начин трябва да е свързано със звездите — имаме съзвездията, Млечния път, планетите — какво ги свързва? В смисъл че пирамидата е отбелязана тук заедно с упътването, но къде е първоначалната точка?

Еди сви рамене.

— Не знам — единственото за Египет, което знам, съм го видял в „Мумията“.

— Която едва ли може да се сметне за достоверен източник.

— Може би не. Но ще ти кажа нещо — това тук не е Млечният път.

Тя погледна към светлосинята линия.

— Не е ли?

— Не, формата е различна. Знам как изглежда Млечният път и това не е той.

— Добре, щом не е, какво е тогава? Какво друго биха сложили на една звездна карта?

На Еди му дойде идея.

— Това не е звездна карта — каза той, приближавайки се до огледалото. — На нея има звезди, но не те са най-важното. — Той погледна в отражението и по лицето му се разля разбираща усмивка. — Погледни.

Той взе един атлас от рафта и го прелисти, докато Нина се взираше в отразения зодиак.

— Какво би трябвало да видя? — попита тя.

— Това. — Еди отвори атласа на една определена карта: Египет. Той прокара пръст по страницата, проследявайки курса на някаква река от север на юг. — Да ти напомня на нещо?

Очите й се преместиха от картата към отражението в огледалото, после отново към картата…

— Формата е същата — осъзна тя. — О, боже, това е Нил!

— Постави това нещо на тавана и то ще съвпадне точно с формата на Нил — един вид я проектираш нагоре — кимна той с глава. — Но ако я гледаш като нормална карта, тя се преобръща наопаки.

Нина се върна при зодиака и разчисти листите, за да огледа пътя на реката.

— Значи на север е делтата на Нил, което означава, че другият край… Еди, донеси ми картата!

— Не си казала вълшебната думичка — отвърна той, но все пак й занесе атласа, сравнявайки го с боядисаната линия. — Дори ако се вземе предвид огледалният ефект, пак има разлики. Делтата е различна — на старата карта има повече реки!

— Нил е имал повече устия; някои от тях са пресъхнали — отвърна разсеяно Нина, съсредоточена върху нещо друго нагоре по течението. — Виж, виж тук! Това голямо отклонение, където реката заобикаля Долината на царете… — Тя потупа развълнувано с пръст по лексана. — Тази фигура на Озирис, която липсва в зодиака Дендера — виж къде се намира окото й!

Еди преобърна на ум зодиака, за да съвпадне с картата. Главата на фигурата се припокриваше с една точка западно от реката, близо до чупката в иначе директно насочения й на север курс.

— Какво има сега там? Някакво място, наречено… Ал Балиана.

— Не само това. — Тя буквално се хвърли обратно към масата и грабна една книга, пълна с големи снимки. — Тук се е намирало едно от най-важните места в Египет! — След като намери правилната страница, Нина подаде книгата на Еди. — Абидос. Градът на Озирис!

Снимките показваха няколко големи, порутени постройки.

— Като че ли имат нужда от ремонт — пошегува се Еди.

— След като ние извикаме майсторите — каза Нина, плъзгайки поглед по текста. — Там трябва да има нещо, което да сочи пътя към този „сребърен каньон“ — щом го открием, ще се озовем само на десет километра от пирамидата.

— Да открием кое?

— Второто око на Озирис. Мисля, че това е двойна следа — в зодиака се намира окото на втория Озирис, което ни казва да отидем в Абидос… но йероглифите казват, че второто око „вижда пътя“ към каньона. Едното око в зодиака е просто точка; то не вижда нищо. Предполагам, че някъде в Абидос се намира истинският символ на Окото на Озирис и посоката, в която гледа, е тази, в която трябва да тръгнем.

Еди погледна зодиака. Нина познаваше този поглед.

— Не. Категорично не.

— Какво „не“?

— Няма да разбиеш зодиака!

— Това ще попречи на Озир да намери пирамидата.

— Те вече имат указанията, просто не са достатъчно умни да ги разгадаят. Ако го оставим непокътнат, ще може да бъде върнат в Египет.

— Само ако онзи Имхотеп бъде арестуван — отвърна той, сочейки към банята.

— Ако стигнем преди него до пирамидата, можем да го разкрием.

— Ако попърхаш още малко с тази рокля той и сам ще се разкрие.

— О, стига вече — изсумтя Нина. Тя прибра спуснатата си коса и я върза на конска опашка. — Все пак трябва да си прибера нещата.

Той извади револвера.

— Първо да проверя дали гаджето ти се моли на великия бог Армитидж Шанкс[1] и после ще вървим.

Озир си стоеше там, където го бе оставил. Еди допря дулото на пистолета в гърба на разгневения египтянин и провери дали е завързан здраво за отходната тръба.

— Добре — рече той, връщайки се от банята, — сега вече може да…

Някой почука по вратата на каютата.

Еди измъкна пистолета.

— По дяволите! — прошепна Нина, замръзнала зад гърба му. — Какво ще правим?

— Ш-ш-шт! — Озир започна да стене приглушено от банята; Еди изтича обратно и го срита. — Млъквай!

— Халид! — разнесе се нетърпелив глас отвън. Шабан. — Халид, знам, че си вътре. Пусни ме. — Дръжката на заключената врата се размърда.

Нина я погледна, след което се хвърли на леглото и пружините на матрака изскърцаха. Преди Еди да успее да я попита какво прави, тя си пое дъх и застена в симулиран екстаз.

— Ох… ох… о, боже, да, по-силно, да!

Дръжката спря да се движи, Шабан изсумтя отвратено и се отдалечи. Нина продължи с преструвките, докато не реши, че вече се отдалечил достатъчно, след което скочи от леглото.

— Проклет да съм — рече Еди и се ухили. — Направо ме възбуди!

— Запази тази мисъл, докато се върнем на брега и останем насаме. — Тя се приближи до вратата и се ослуша. Отвън не се чуваше никакъв звук. — Мисля, че е чисто.

Еди се приближи до нея и леко открехна вратата. Коридорът беше празен.

— Накъде?

— Надясно и завой след първия ъгъл. Има стълби.

Той се стрелна напред, хванал пистолета в ръка. В коридора нямаше никого. Вляво се намираше стъклена врата, която водеше към една от горните палуби; през нея се виждаха светлините на Монако. Той тръгна надясно и надникна зад ъгъла. Никой; обещаните стълби се намираха на седем-осем метра от тях.

— Добре, чисто е.

Нина го последва. В пълната тишина, която цареше на яхтата, й се струваше, че шумолящата й рокля вдига ужасен шум.

— Затова винаги нося дънки — прошепна тя.

— Ако носеше минижуп, както отдавна те моля… — Еди спря в основата на стълбите. От горната палуба се чуваше тих разговор, но скоро стана ясно, че разговарящите не се приближават. — Две палуби надолу, нали така каза?

Когато стигнаха до правилната палуба, от каютата се носеха поп ритми. Те се промъкнаха покрай нея и се отправиха към стаята на Нина. Тя беше оставила вратата отключена; шмугнаха се вътре.

Нина бързо съблече роклята и облече всекидневните си дрехи, след което събра малкото си лични вещи.

— Да се обадя ли на Мейси? — попита тя, държейки телефона си в ръка.

— Нека първо да се махнем от кораба — отвърна Еди.

— Как ще се върнем на брега?

— Ще задигнем някоя лодка. — Той излезе в коридора. — Хайде, идвай.

Те тръгнаха обратно по стълбите, приближавайки се до каютата, от която се носеше музиката. След като преминеха покрай нея и се изкачаха едно ниво нагоре, щяха да се озоват на главната палуба, където трябваше само да се прикриват, докато стигнат до лодките. Елементарно.

Или пък не.

Вратата се отвори, навън излезе една млада русокоса жена с две празни чаши в ръце и се озова срещу дулото на пистолет, насочен право между очите й. Тя изпищя и скочи обратно в стаята, откъдето се чу изненадан мъжки вик.

Нина и Еди се спогледаха.

— Бягай! — извика Еди.

Те хукнаха нагоре по стълбите. Звънецът на алармата се включи, когато стигнаха до горната палуба. Нина чу още гласове отгоре. Екипажът на Озир беше хванат неподготвен от неочакваната тревога, но беше успял да реагира за секунди.

Еди я дръпна и двамата затичаха по коридора. Друга стъклена врата водеше към кърмовата палуба. Някой зад гърба им извика.

Нямаше време да спират и да отварят вратата. Вместо това Еди просто стреля в нея веднъж. Стъклото се пръсна и се изля в тъмен водопад на пода. Те изтичаха по хрущящите стъкълца и изскочиха на палубата.

Тя беше празна. Пред тях се виждаше стълбата, водеща до плаващата платформа.

— Коя лодка? — попита Нина, докато тичаха към нея.

— Която има ключове! — отвърна Еди, поглеждайки през рамо. Видя как някой се появява на вратата на горната палуба и стреля отново, за да го накара да се скрие вътре.

Нина се спусна надолу по стълбите, докато Еди потърси прикритие горе. Тя не хареса вида на малките, открити джетове и се прехвърли към лодките. Скутерът сигурно щеше да е по-бърз, но ключовете на „Слънчев барк“ все още бяха на таблото.

Тя се качи в него.

— Еди, идвай!

Еди се огледа, като чу боботещия двигател на тендера.

— Развържи я! — извика той. Изстрелът му беше стреснал екипажа и никой не искаше да излезе пръв.

Това нямаше да продължи дълго. Щом Шабан или Кротала се появяха, те щяха да им заповядат да го атакуват. И тъй като му бяха останали само четири патрона, шансовете му да издържи дълго бяха нищожни.

Той отново погледна към Нина. Тя продължаваше да развързва въжетата.

Двама мъже изтичаха на горната палуба и се хвърлиха на пода в противоположни посоки. Еди стреля по единия, но пропусна. Оставаха му три патрона.

— Еди! — Тендерът беше свободен; Нина скочи зад кормилото.

— Тръгвай! — извика той. Тя поклати глава; не желаеше да го остави сам. — Аз ще скоча след малко, подкарвай проклетото нещо!

Боботенето на двигателя премина в рев. Той се обърна, за да скочи от стълбите…

Кротала излетя през счупената врата. Еди стреля по него, но нахалост, защото американецът се хвърли встрани, за да се прикрие. Два патрона.

От ръба на горната палуба се подаде черното дуло на един МР7 и лазерният му мерник проблесна. Тънкият като игла червен лъч се плъзна към Еди — но само след миг се разтанцува като побеснял, щом англичанинът улучи оръжието и го изби от ръцете на стрелеца.

Един патрон.

— Проклети револвери! — изсъска Еди. Дори старият му уайлди щеше да произведе повече от шест изстрела. Един куршум, няколко мишени — време беше да изчезва.

Той скочи и с трясък се приземи на платформата. Тендерът се отдалечаваше, но Нина все още се въздържаше да даде газ, изчаквайки го да се качи на борда. Еди се напрегна, отстъпи няколко крачки назад и спринтира, за да получи добра засилка за скока…

И главата му избухна в адска болка.

Тя беше толкова силна, че той падна и се сгърчи на земята съвсем близо до ръба на платформата. Притисна длан към раната. Заболя го още повече, усети кръвта по дланта си — но ги нямаше откъснатата плът и кости при директното попадение на куршум в човешки череп. Куршумът го беше одраскал точно над лявото ухо.

Ако се беше затичал с другия крак и бе прехвърлил тежестта на тялото си вляво, вместо вдясно, той щеше да е мъртъв.

А жена му щеше да е вдовица. С присвити от болка очи я видя как го гледа ужасена. Той й махна отчаяно с ръка.

— Махай се оттук! Бягай!

Беше й необходима минута, за да преодолее страха си за него — минута, която се оказа твърде дълга. По лодката пробяга лазерна точка и се закова върху гърдите й.

Много внимателно тя свали ръка от дросела.

Еди чу потракването на приближаващи се каубойски ботуши. Извърна глава и видя, че е изпуснал револвера на метър-два по-нататък. Една ръка се протегна и го взе.

— Мисля, че това е мое — рече Кротала.

— Вземай си проклетото нещо — изпъшка Еди. — Останал е само един патрон.

— Той ми е достатъчен. — Чу се кратко изщракване, когато запъна спусъка и цилиндърът се завъртя, за да вкара последния куршум под ударника…

— Не! — изкрещя някой. Озир. — Идиот такъв, хората ще видят!

Еди чу как Кротала промърмори: „Е, и? Да им го начукам…“, но ударникът се върна на мястото си с мек звън. „Слънчев барк“ не беше единствената скъпа яхта, която дрейфуваше в морето край Монако; звукът от стрелбата сигурно вече беше привлякъл вниманието на хората от съседните лодки.

— Разкарайте ги оттук. Бързо! — заповяда Озир.

Шабан се приближи до брат си.

— Трябва да ги убием. Да беше ме послушал преди.

— Знам, знам. Ще го направим. Но не тук. Ако полицията на Монако дойде да разследва изстрелите, а корабът ни е пълен с трупове…

Лодката беше обезопасена, а Нина — докарана на палубата под дулото на пистолет. Озир я погледна с подчертано отвращение.

— Не исках да го правя, но ти не ми остави друг избор. Когато утре след състезанието този кораб напусне Монако… и двамата ще умрете.

[1] Британски производител на луксозно обзавеждане за бани и тоалетни. — Б.пр. ↑

19.

— Знаеш ли какво, приятел — рече Еди, — гостоприемството ти хич го няма.

— Погледни го откъм хубавата страна — обади се Нина и погледна Озир. — Той поне пръв мина през това.

Водачът на култа беше решил да се изгаври с тях, като завърза Нина и Еди на същото място, където го бяха оставили — в тоалетната на каютата му. Ръцете на Нина бяха завързани към тръбата на умивалника, а Еди се озова в същата позиция като Озир, със завързани зад отпадъчната тръба на тоалетната ръце и глава, наведена над клозетната чиния. Само дето бяха стегнати с въже, а не с вратовръзки; краката им бяха оставени свободни, но един пазач остана при тях цялата нощ, докато Озир и сътрудниците му проучваха зодиака, така че не успяха да се възползват от това си предимство.

— Не ти ли е удобно, Чейс? — попита Озир. — Лошо.

До него застана Шабан, разтърквайки очите си.

— До никъде не сме стигнали със зодиака, Халид. Само си губим времето.

— Отговорът трябва да е там — отвърна Озир. — Тя го намери, значи и ние ще можем.

Шабан се усмихна подигравателно на Нина.

— Жалко, че не си я слушал тогава. Щом са наясно как да намерят пирамидата, ще се наложи с мъчения да измъкнем тази информация от тях. — Нова подигравателна усмивка, този път към Озир. — Ако не беше заинтересуван само от това как да я вкараш в леглото си…

Лицето на Озир пламна от гняв.

— Млъквай, Себак! Сами ще намерим пирамидата. Няма нужда да се стига до предизвикване на болка.

— Какво знаеш ти за болката? — процеди през зъби Шабан, приближавайки се към лицето на брат си. Белегът на бузата му запулсира.

Надвисна неловко мълчание, после Озир леко отстъпи назад.

— Сами ще намерим пирамидата — настоя той. — Тези двамата ще ги… погребем в морето. Но първо ни чака друга работа — състезанието.

— Ти върви — отвърна презрително Шабан. — Аз ще остана тук и — той се усмихна жестоко — ще обсъдя учтиво местонахождението на пирамидата с доктор Уайлд. — Нина се напрегна.

Озир поклати глава.

— Очакват да си там с мен.

— Кажи им, че съм болен.

— Себак! Това е за храма — и ти идваш с мен. — Той го погледна втренчено. Този път отстъпи по-малкият брат, макар сухожилията на врата му да се издуха. Озир се обърна към бодигарда: — Наблюдавай ги, докато се върнем. — Мъжът кимна и седна на стола, поставен срещу вратата на банята, а Озир и Шабан излязоха.

— Кога свършва състезанието? — попита Нина.

— В четири часа — отвърна Еди. — Сега колко е?

Тя се изкриви, за да погледне часовника си.

— Наближава десет.

— Хей! — извика пазачът и вдигна своя МР7. — Не мърдайте. И никакви разговори!

Нина отново коленичи, без да сваля очи от пазача. След няколко минути вниманието му започна да се разсейва и дулото на оръжието му се отмести от пленниците, когато плъзна поглед по богато обзаведената каюта.

Нина се възползва от разсеяността му и погледна през рамо. В ъгъла имаше малка козметична ножичка — един от предметите, които Озир разпиля по пода, когато Еди го блъсна в банята. Беше я забелязала още докато я връзваха. Сега, след като ръцете й бяха здраво пристегнати към тръбата, единственият начин да я достигне, беше с крака. Но нямаше как да го направи, без пазачът да забележи.

Разполагаше с шест часа да намери начин…

Възможността й се разкри след цели четири мъчителни часа.

Пазачът също беше почитател на автомобилните състезания. С наближаването на старта той включи големия плазмен телевизор. Позицията му на стената го накара да премести стола си встрани, за да може да вижда едновременно с това и пленниците, раздвоявайки вниманието си.

— Добре ли си? — прошепна Нина. Гласът й беше заглушен от рева на автомобилите, застанали на стартовата решетка.

— Коленете адски ме болят — чу се глух отговор. — Но пък има нещо друго — не съм жаден.

Тя сбърчи нос.

— Много си гаден, Еди! — Погледна към пазача; той надничаше към банята, но очевидно беше повече заинтригуван от състезанието. — Виж какво, в ъгъла има едни ножици. Ще се опитам да ги ритна към теб, когато пазачът не гледа.

Той извърна глава колкото можа.

— Ако успееш да ги избуташ до краката ми, ще опитам да ги блъсна зад тоалетната чиния с коляно. Но не мога да си мърдам ръцете. Ако ги запратя твърде далеч, край с нас.

— В такъв случай трябва да успеем от първия път, нали? — Тя му се усмихна; Еди й отвърна.

— Направи го като започне състезанието — каза той. — Обикновено на първия завой в Монако винаги стават катастрофи — а повечето хора чакат тъкмо тях.

— Трябват ми само няколко секунди. — Нина наблюдаваше пазача; той беше зяпнал телевизора и само от време на време хвърляше по някой поглед към банята. Коментарите бяха на френски, но тя го владееше достатъчно, за да разбере, че колите правят загряваща обиколка, преди да започне самото състезание.

Тя премести тежестта на тялото си върху едното коляно и много бавно изпъна крак. Мускулите й се разтегнаха болезнено. Пазачът я погледна; тя замръзна, уплашена, че е видял какво прави, след което подчертано бавно разкърши врат, все едно се е схванала. Той се намръщи и отново се обърна към телевизора.

Гласът на коментатора стана по-напрегнат, когато колите се наредиха на старта. Нина протегна крак колкото се може повече.

— Готов ли си? — прошепна тя.

Еди леко се повдигна на пръсти.

Състезателите заеха местата си в стартовата решетка. Пазачът се наведе напред, вперил напрегнат поглед в екрана. Двигателите зареваха при появата на червените светофари.

— Un, deux, trois, quatre, cinq… — Коментаторът замлъкна в очакване. — Allez![1]

Ревът на двигателите премина в многотонален писък и колите се отлепиха от местата си.

— C ’est Virtanen, Virtanen! — извика коментаторът. Пазачът една не падна от стола от въодушевление, когато пилотът на тим „Озирис“ поведе колоната. — Oh! Oh. Mollard c’est ecrase![2]

Някой се беше разбил на първия завой. Пазачът подскочи и в този миг Нина протегна крак и ритна малката ножичка.

Въпреки екшъна на големия телевизор, пазачът улови рязкото движение с крайчеца на окото си. Той се извърна с вдигнат пистолет в мига, в който Еди покри ножичката с крак и с насочен към Нина пистолет влетя в банята.

— Казах ти да не мърдаш!

— Схванах се! — изпъшка Нина, размърдвайки се. — Кракът ми се схвана, боли! Не стреляй, не стреляй!

— Връщай се на мястото си! — Тя се подчини. Притиснал пистолет към тялото й, той се наведе да провери дали все още е завързана, след което се обърна да огледа възлите на Еди. Всичко беше наред. — Не мърдайте — заповяда им той и се върна в каютата. След няколко подозрителни погледа към банята той се обърна към телевизора.

— Хвана ли я? — прошепна Нина.

Еди повдигна единия си крак, разкривайки ножичката. След това бавно и внимателно го свали, за да избута ножичката напред. Върна го в първоначалното му положение, за да повтори упражнението. След една минута ножичката се озова точно пред коляното му.

— Сега идва трудната част — промърмори той. Изкриви се леко на една страна. — Така, да видим…

Вдигна рязко коляното си нагоре.

Ножичката се плъзна по полирания под и се блъсна в задната стена. Еди примижа, но звукът от телевизора беше заглушил издрънчаването. Той протегна пръсти към нея.

Не му достигнаха няколко милиметра.

— Мамка му! — изръмжа той. Въжето, с което бяха вързани ръцете му, беше опънато до крайност; повече не можеше да се приближи. А ако се размърдаше в опит да пъхне ръце през примките, пазачът щеше да забележи.

Трябваше да рискува. Той леко се наведе напред, вдигайки задника си във въздуха.

Изглеждаше доста непристойно, но свърши работа. Допълнителната тежест помогна за промушването на китките му през примката на въжето. Косъмчетата се накъсаха и въжето протри кожата му, но пръстите му се намираха само на няколко милиметра от…

— Хей! — Пазачът изтича към банята точно когато Еди достигна ножичката и я стисна в юмрука си. — Лягай долу!

— О, по дяволите! — изпъшка Еди, когато онзи го ритна. — Цял ден стоя така, направо ще се пръсна! Пикае ми се!

Пазачът се засмя.

— Намираш се на точното място! — Без да спира да се смее, той провери въжетата. Удовлетворен от състоянието им, накрая се върна на стола си.

— Добре ли си? — попита тихо Нина.

— Не ми облекчи болката в гърба, но пък взех ножицата. — Той я завъртя в ръката си, отвори я колкото се може по-широко и притисна острието до въжето. — Ще отнеме обаче доста време.

Започна да реже. Малкото острие и схванатата му ръка затрудняваха работата, но нишките на въжето постепенно започнаха да се късат. Минаха десет минути; двайсет. Пазачът оставаше погълнат от състезанието, Виртанен се бореше да запази първото си място. Изтече половин час. Състезанието напредваше, часът на завръщането на Озир и Шабан наближаваше…

Еди леко изпъшка.

— Еди? — прошепна Нина. — Готов ли си?

— Да — отвърна той, подпъхвайки палец под въжето. Нишките се разкъсаха и то се отпусна. Еди освободи китката си и бързо развърза другата си ръка. — Проблемът е, че все още сме затворени в тоалетната и ни охранява мъж с пистолет. Можеш ли да го накараш да дойде тук?

— Ще се опитам.

Нина отново повдигна крак и изстена приглушено. Пазачът се изправи, раздразнен от прекъсването.

— Казах ти да не мърдаш! — озъби се той, влизайки в банята.

— Моля те — каза тя с изкривено от болка лице, — кракът ужасно ме боли, вече не мога да издържам!

— Няма да ти се наложи — отвърна той с язвителна усмивка и я блъсна отново на земята. Прегледа китките й, след което се наведе да провери въжетата на Еди.

Такива нямаше.

Ръката на Еди се изстреля с бясна скорост и заби ножичката право в окото му.

Нямаше никакво значение, че острието беше дълго само два и половина сантиметра — цялата ножичка хлътна в черепа на пазача. Болката и шокът го заковаха на място — достатъчно дълго, за да може Еди да се претърколи настрана и да го събори на земята. Разнесе се зловещо хрущене, когато главата на мъжа се удари в лоста за пускане на водата, и той се свлече върху тоалетната чиния.

Еди натисна главата му във водата. Грабна оръжието му и побърза да развърже Нина.

— Успешно изкъпан — рече той, ухилен до уши.

Тя завъртя очи.

— Мъртъв ли е?

— След всичко това? Надявам се. — Цикълът за измиване приключи, водата около полупотопената глава на мъжа порозовя. Еди го погледа няколко мига, за да се убеди, че от носа или устата му не излизат мехурчета, след което провери пистолета. Той беше напълно зареден: двайсет патрона. — Така е по-добре. Все пак не сме в шибания деветнайсети век, какво ще си играем с разни револвери.

Нина се изправи с благодарност и разтърка схванатите си крака.

— Какъв е планът?

— Същият като снощи. Връщаме се на брега, намираме Мейси, намираме пирамидата. И застрелваме всеки, който ни се изпречи на пътя. Как ти се струва?

— Предпочитам да се разминем с частта за стрелбата, но всичко останало ми харесва. — Тя влезе в каютата, извади личните си вещи от чекмеджето, където бяха прибрани, и се обърна към вратата. Изведнъж промени решението си и вместо това отиде в стаята със зодиака. Озир и останалите бяха работили върху него цяла нощ; наоколо бяха разпръснати нови записки. Тя взе една снимка на целия релеф и я пъхна в джоба си.

— За всеки случай — каза тя на Еди, който я чакаше нетърпеливо до вратата. — Едва ли Озир ще ни даде втора възможност да го видим.

— Продължавам да смятам, че трябва да натрошим това нещо — каза той, оглеждайки коридора. — Така, най-краткият път до долу е да скочим през парапета на задната палуба. Готова ли си за това?

— Ще се справя — отвърна тя и докосна главата му. Единственото лечение, което беше получил, след като го простреляха, беше голямо парче лейкопласт върху раната; сега то бе почерняло от засъхналата кръв. Това означаваше, че кървенето е спряло, но раната имаше нужда от почистване. — А ти?

— Ще оцелея. Добре че не ме улучи в лицето — щеше да ми съсипе готината физиономия. — Лицето му се изкриви в усмивка. Тя се усмихна в отговор. — Готова ли си?

Тя кимна. Еди излезе в коридора и бързо се придвижи към стъклената врата. Две от момичетата на Озир се излежаваха по бански на долната палуба, а край тях трима от екипажа на яхтата гледаха състезанието по телевизията. Двама от мъжете бяха въоръжени.

— Така, дотук с плана за незабелязаното промъкване до лодките. — Той вдигна пистолета. — На три скачаме и двамата. Щом се озовеш там, тичаш до лодката, която е във водата, палиш я и не се спираш пред нищо. Така или иначе ще ни убият — ако ни хванат отново, няма да имаме втори шанс. Разбрахме ли се?

— Разбрахме се — съгласи се неохотно Нина. — Но ще ти кажа нещо.

— Какво?

— Вече не съм депресирана.

— Да, няма друг лек, който така да те стимулира, както смъртоносната заплаха, нали? — Те се целунаха и Еди отвори вратата. — Така. Едно, две, три — давай!

Те излетяха навън под яркото средиземноморско слънце и хукнаха към парапета.

Падаха поне три метра; приземяването на Нина беше болезнено твърдо и тя се строполи на земята. Еди се представи много по-добре; приземи се с жабешко приклякване и бързо отскочи. Едната от жените изпищя, другата ги погледна с тъпа изненада. Мъжете наскачаха, въоръжените измъкнаха оръжията си.

Автоматичният пистолет на Еди затрака, заглушените изстрели оставиха кървави дупки по гърдите и на двамата.

Зад гърба му се разнесе шум…

Той се завъртя и изстреля още един откос в мъжа под балкона. Онзи падна върху опръсканата с кръв преграда и пистолетът излетя от ръката му.

Нина го взе.

— Добре ли си? — попита Еди. Тя кимна. — Хубаво. Отивай при лодките! — След като тя тръгна, той се обърна към останалите живи. Пискащата жена вече крещеше пронизително, а приятелката й продължаваше да го гледа озадачено. Невъоръженият мъж беше забил очи в оръжията на мъртвите пазачи. — Можете ли да плувате?

Тримата кимнаха утвърдително.

— Добре. Имате три секунди да започнете! — Той махна с пистолета към морето. Те го разбраха и без да чакат повече обяснения скочиха през борда.

Еди хукна след Нина. Щом стигна до стълбите към дока, отново насочи пистолета си към яхтата. Появи се друг мъж със зелено сако, който зареждаше автоматичния си пистолет. Еди го простреля и той падна. В пистолета му оставаха само пет патрона. Еди го хвърли и грабна друг от ръцете на най-близкия мъртвец.

Нина огледа лодките и видяното не й хареса. И двата скутера бяха извадени от водата, единствената възможност за бягство бяха джетовете.

— Еди, надявам се, че можеш да управляваш тези неща, защото аз нямам никаква представа!

— Просто запали един! — Той стреля няколко пъти, за да принуди екипажа да се прибере в яхтата, след което скочи при Нина. — Аз ще карам!

Тя запали двигателя и погледна загрижено към един ярък стикер, който предупреждаваше за силната подводна струя.

— Тук пише, че трябва да носим неопренови костюми!

— Да, трябва да облечем и спасителни жилетки, но ще се разминем и с тях! — Той се метна на седалката пред нея. — Дръж пистолета и не падай!

Тя стисна оръжието и здраво го хвана през кръста. Той завъртя дросела и джетът се стрелна по водата, вдигайки цяла стена от пръски.

[1] Едно, две, три, четири, пет… Старт! (фр.). — Б.пр. ↑

[2] Това е Виртанен! О, Молар катастрофира! (фр.). — Б.пр. ↑

20.

Озир стоеше до прозореца на ВИП залата, почти залепил лице в стъклото, докато отдолу профучаваха водачите в надпреварата — начело с Мика Виртанен.

— Да! — изкрещя той и размаха триумфиращо юмрук. ОИГ едва от две години бяха основни спонсори на някогашния второкласен тим „Монарх“, но резултатите вече говореха сами за себе си — а победата в Монако, най-престижното от всички състезания, щеше да постави Храма на Озирис в центъра на общественото внимание.

Шабан седеше зад него, като едва обръщаше внимание на ставащото. Телефонът му иззвъня и той се заслуша в обезумелия глас от другия край на линията. След няколко секунди скочи на крака.

— Халид!

— Не сега. — Озир махна презрително с ръка.

— Халид — повтори Шабан; гневът в гласа му привлече вниманието на брат му. — Яхтата.

— Какво има?

Шабан го дръпна по-далеч от останалите гости в залата.

— Уайлд и Чейс са избягали.

Озир го погледна смаян.

— Какво?

— Убили са няколко от хората ни и са откраднали един джет.

— Кога… Кога се е случило това?

— Преди секунди — току-що са се измъкнали.

Озир се опита да реши какво да прави по нататък, но единственото, което успя да каже, беше:

— Трябва да ги спрем.

— Аз ще се погрижа за това. — Шабан се обърна и вдигна телефона си.

Озир го докосна по рамото.

— Дискретно. Без проблеми. Не тук — каза той умолително.

— Това зависи от тях. — Шабан се свърза с капитана на „Слънчев барк“. — Изпратете всичките си хора след тях. Вземете тендера и ги пресрещнете в пристанището. Ако се наложи, ги подгонете с яхтата — трябва да бъдат спрени. На всяка цена! — Той прекъсна линията и изгледа неодобрително Озир, преди да излезе от стаята.

* * *

Откритото море беше достатъчно бурно, за да създаде проблеми за всеки съд, който не бе достатъчно голям — а за хората, намиращи се в нещо толкова малко като джет, преживяването напомняше возене в ролеркостър.

— Господи! — извика Нина, когато тяхното кавазаки превали една вълна и се озова за миг във въздуха, преди да се стовари тежко в браздата между следващите две. — Не можеш ли да го държиш само върху водата?

— Само ако държиш да ни хванат — отвърна Еди. Той погледна назад. Един джет вече ги беше подгонил, в момента пускаха единия скутер във водата, а и самата яхта набираше скорост и водата под носа й се пенеше. — О, страхотно! Този тип си има собствена частна флотилия!

Нова вълна ги подхвърли към небето; Еди се бореше да попречи на скутера да се преобърне при падането. Пред тях изникна друга голяма яхта; той рязко зави към кърмата й, насочвайки се към входа на пристанището, който се намираше зад флотилията скъпи плавателни съдове.

Нина се огледа. Преследващият ги джет бързо напредваше, а и скутерът скъсяваше разстоянието помежду им.

— Мисля, че онзи е по-добър шофьор от теб — каза тя, когато преследващият ги скутер се вряза чисто в една прииждаща вълна, без да губи скорост.

— Адски мразя фукльовци — изръмжа Еди, забелязвайки, че другият джет ги настига бързо, както и че водачът му е въоръжен.

Зад редицата закотвени яхти се мерна нещо цветно. Еди веднага се досети какво е и се насочи към него.

— Какво правиш? — попита нервно Нина, когато префучаха покрай входа на пристанището. Преследвачите им смениха курса, за да ги пресрещнат и скъсиха разстоянието още повече.

— Когато ти кажа, искам да се наведеш. Ама много, много ниско!

Бяха се устремили директно към носа на първата яхта.

— Да не се каниш да го блъснеш!

— Не, целя се по-ниско — но всъщност ще бъдем още по-близко до нещо друго!

— Какво имаш… — Иззад яхтата се появи една моторница в червено и бяло, която прогърмя успоредно на редицата закотвени яхти. — Мили боже!

Мъжът на другия джет вдигна пистолета…

— Наведи се! — изкрещя Еди и се снижи колкото можа зад кормилото. Нина го последва.

Джетът прелетя покрай яхтата, пропускайки на косъм кърмата на моторницата и минавайки под въжето за теглене на водните ски, които се движеха в килватера й.

Преследвачът им направи завой, за да ги последва. Пръските вода скриваха въжето и когато той го видя, вече беше твърде късно…

Въжето го преряза точно под брадичката. Джетът продължи да се движи напред, а водачът му излетя от седалката с пукот на пречупен гръбнак, завъртя се около въжето и падна с плясък във водата. Скиорът се блъсна в тялото, излетя във въздуха така, сякаш се бе блъснал в рампа и спря, полупотънал във водата.

Еди зави към входа на пристанището. Скутерът на „Слънчев барк“ сви покрай закотвените лодки и ги последва.

От пристанището се зададе друга моторница в зелено и златно. Това беше тендерът на яхтата и на борда му се виждаха двама мъже. Щом се озова в открито море, той зави рязко и се отправи към тях.

Пътят им беше отрязан.

Еди взе решение за части от секундата и обърна джета към армадата на милионера. По-големите лодки бяха по-мощни, но неговото кавазаки ги биеше по маневреност. Ако успееше да се промъкне между неподвижните съдове, щеше да спечели достатъчно преднина, за да се отправи към пристанището…

По дяволите!

Планът му нямаше да мине. „Слънчев барк“ се движеше към входа на пристанището. Ако се опиташе да избяга от двете по-малки лодки, яхтата щеше да блокира пътя му.

Скутерът скъсяваше дистанцията помежду им. Тендерът също се движеше все по-бързо, разбивайки вълните.

Всички пътища за бягство бяха отрязани — освен ако не успееше да си пробие друг.

Нина се вкопчи в Еди, когато той зави рязко за пореден път и се отправи към тендера.

— Хей, хей! — извика тя, сочейки с пръст бързо приближаващата се лодка. — Лошите!

— Знам!

— Тогава се махай от тях!

— Довери ми се! — Той направи бърза маневра в търсене на идеалната вълна.

Един от мъжете в тендера се изправи, хвана се с една ръка за предното стъкло за опора, а с другата вдигна пистолет и се прицели.

Еди видя една дълбока бразда във водата и вълната, която се надигаше над нея, на една линия с тендера.

— Дръж се!

Той се наведе, даде газ, джетът се стрелна към вълната…

И излетя във въздуха.

Мъжът тъкмо се накани да стреля, когато джетът изведнъж се изгуби от погледа му под носа на тендера — само за да се появи отново и да се стовари върху предницата на лодката.

Стиснал здраво кормилото, Еди се наведе и се плъзна напред. Малкият джет разби предното стъкло и помля борда на тендера, премазвайки кормчията в облегалката на седалката, а силната му въздушна струя накара стрелеца да залитне назад като ударен с бейзболна бухалка.

Джетът се стовари отново във водата и само здравата хватка на Нина я спаси да не излети. Двигателят се задави и се закашля, преди да поеме още вода с витлото си и кавазакито отново да се устреми напред.

Оставен на самотек, тендерът продължаваше да се движи с пълна скорост напред. След като кормчията беше убит, стрелецът се опита да овладее управлението, сграбчи кормилото и го завъртя… навлизайки директно в курса на скутера, който се опита да завие, с надеждата да избегне сблъсъка.

Носът му се заби в борда на тендера и двете лодки се взривиха. Във водата нападаха натрошено дърво и парчета фибростъкло. Горящи отломки се посипаха върху околните яхти.

Нина се извърна и погледна останките от катастрофата, но Еди гледаше съсредоточено пред себе си. „Слънчев барк“ почти бе стигнал до входа на пристанището.

— Дръж се!

Тя забеляза хората в зелени сака на главната палуба — всичките бяха въоръжени.

— Ще ни застрелят!

Той подкара джета успоредно на вълнолома.

— Застреляй ги първа!

— Никога няма да ги улуча!

— Не е нужно — просто ги накарай да наведат глави, за да не улучат нас!

Нина насочи своя МР7 срещу бързо приближаващия кораб.

— О, боже, толкова мразя оръжията! — Тя примижа и натисна спусъка.

Пистолетът подскочи в ръката й и затрака скоростно. Стреляйки с една ръка от движещо се превозно средство, тя нямаше възможност да се прицели, но предвид размерите на мишената й, това нямаше особено значение. По девствено белия корпус на „Слънчев барк“ се появиха черни точки, пръсна се едно стъкло. Мъжете налягаха по палубата.

— Спри, спри! — извика Еди. — Не ги изстрелвай всичките! — Приближаваха края на вълнолома. Той направи остър завой наляво, разминавайки се на косъм с бетона.

Пред тях се разкри пристанището и блесналото под слънцето Монако. Еди се насочи към вътрешното пристанище; тукашните високи кейове бяха предназначени за търговски кораби и лайнери, а не за малки джетове. Трябваше им по-нисък док, за да могат да слязат на брега.

Нина погледна назад.

— О, по дяволите! — „Слънчев барк“ се намираше точно зад тях, носът му пореше водата като лъскаво острие и бързо скъсяваше дистанцията. — По-бързо! Сериозно ти говоря, ускори!

— Това е реактивен скутер, не реактивен самолет! — оплака се Еди. — Ако някой си подаде главата над парапета, пръсни я!

Нина се изви неудобно на седалката и насочи пистолета към приближаващия се нос. Видя как някакъв мъж се подаде над страничния парапет и забеляза джета. Тя стреля два пъти и той побърза да се скрие.

Влязоха във вътрешното пристанище. Еди зави към северозападния му край — и установи, че към тях да се приближава нова заплаха. Този път не бяха хората на Озир; една полицейска лодка с пуснати сирени пореше водата. Хаосът извън пристанището неизбежно беше привлякъл вниманието им.

— Гръм и мълнии!

— Имаш ли приятели в полицейското управление на Монако? — попита с надежда Нина. Липсата на отговор й беше достатъчна. — Явно не!

На носа се появиха още фигури, насочили пистолетите си към тях…

Нина стреля първа. Един от мъжете отскочи рязко; другият беше улучен в рамото. Той се завъртя назад, пръстът му конвулсивно натисна спусъка…

И изпрати серия бронебойни куршуми към яхтата.

Прозорецът на мостика се пръсна на парчета, а капитанът, който стоеше зад щурвала, беше улучен право в челото. Той се стовари върху таблото, мъртъв, натискайки дросела до край. И понеже всички останали членове на екипажа се намираха на палубата, опитвайки се да застрелят Нина и Еди, до него нямаше никой, който да поеме управлението…

Полицейската лодка промени курса си, за да сложи край на преследването. Еди се стрелна зад нея. Той забеляза някакъв полицай, който стоеше на кърмата и вдигаше пушката си.

— Наведи се! — предупреди той Нина и се обърна назад, за да види кога ще стреля мъжът.

Не последваха изстрели. Вместо това полицаят се наведе отчаяно през парапета, а колегата му скочи от носа на катера.

Миг по-късно „Слънчев барк“ връхлетя върху по-малкия съд и го разсече на две. Резервоарът на разбитата лодка се взриви, а яхтата профуча през огнената топка, продължавайки сляпо да следва джета. Един от хората на Озир се хвърли в морето от предната палуба миг преди пламъците да я обхванат.

— Господи! — проплака Нина. — Да не са полудели?

Еди отново направи завой и се отправи към малкия проход между два претъпкани кея. Яхтата не го последва.

— Мисля, че никой не я управлява.

— Какво? Но аз само раних онзи мъж!

— Не се оплаквам!

„Слънчев барк“ премина покрай тях; всички намерения на екипажа да застреля бегълците бяха заменени от инстинкт за оцеляване и те наскачаха в морето. Яхтата се отправи директно към група малки, но скъпи морски съдове в ъгъла на пристанището, и вниманието на хората в тях рязко се отклони от състезанието към бързо приближаващото се към тях чудовище. Те се разбягаха с крясъци по подвижните мостове.

— Приготви се да тичаш — каза Еди на Нина. — Щом стигнем до сушата, хукваме и няма да спираме, докато не се отдалечим поне на осемстотин метра!

Джетът се изстреля нагоре по хелинга и продължи да се движи, стържейки по бетона. Пред тях изникнаха предпазните бариери: пистата минаваше точно покрай пристанището. Еди дръпна силно ръчката за управление, но извън водата кавазакито беше неуправляемо. То се блъсна в гофрирания метал и двамата му пасажери бяха притиснати болезнено към таблото.

Един от охраната на състезанието забеляза неочаквания сблъсък и се затича към тях — но след миг замръзна на място, забелязвайки пушещия „Слънчев барк“, който се блъсна в пристанището с трийсет мили в час.

Малките яхти се разпаднаха в огнени облаци от отломки, доскоро струващи милиони долари. Една по-голяма лодка се преобърна настрани — а мегаяхтата премина по нея и се стовари върху кея, разкъсвайки предпазните бариери. „Слънчев барк“ се плъзна напряко по пистата като стоманена стена и със скърцане спря точно пред трибуната със зрителите.

Мика Виртанен продължаваше да води колоната. Той ускори след шикана, който се намираше в северната част на пристанището — само за да открие висока бяла бариера там, където очакваше да види завой. Съдиите се окопитиха и трескаво започнаха да размахват предупредителни флагове, но за финландеца вече беше твърде късно.

Той натисна спирачките, колата му се плъзна покрай мястото, където се намираха Нина и Еди, и се завъртя, преди задницата на болида да се забие в корпуса на яхтата. Още милион долара от парите на тим „Озирис“ се превърнаха в отломки — а онова, което остана от болида, се превъртя няколко пъти по пистата и спря. Все пак дизайнерите на колата си бяха свършили перфектно работата; замаян, но невредим, Виртанен повдигна с трепереща ръка визьора на шлема си и примига към хората зад бариерата.

Нина побутна Еди.

— Помниш ли като ми каза да бягам, щом стъпя на сушата?

— Моля? А, вярно! — Те хукнаха, а на мястото на катастрофата се събираха все повече и повече съдии.

* * *

— Вие ли предизвикахте това? — Мейси посочи изумено екрана на телевизора. — Господи! Тук сигурно има потрошени яхти за най-малко сто милиона долара!

— Казах на Озир, че ще му струва скъпо — отвърна Нина, оглеждайки внимателно фоайето на хотела. Целта на оградите около пистата беше да държи зрителите встрани от нея; отдалечаването не беше представлявало проблем, единственото притеснение, докато отиваха към площада пред Казиното, беше, че полицията ги търси. Засега никой не ги беше разпознал — до мига на зрелищната катастрофа на „Слънчев барк“ камерите бяха следили състезанието, а не пристанището — но все пак тя искаше да напусне княжеството колкото се може по-бързо. Ако не друго, поне няколко гневни застрахователни компании щяха да искат главите им.

— Жалко за Мика. Горкото момче. Наистина си мислеше, че ще спечели.

Еди я изгледа странно.

— Я чакай, да не би да си разговаряла с Мика Виртанен?

Тя се ухили.

— Дори повече. — Те постепенно осъзнаха какво има предвид и тя продължи: — Какво?! Нямах никакво намерение да се скитам по улиците, след като казиното затвори. Откъде мислите, че се сдобих с това? — Тя им показа скъпото кожено яке в цветовете на тим „Озирис“, което беше облякла върху лъскавата рокля.

— Нали не си го откраднала? — попита Еди.

— Разбира се, че не! — отвърна обидено тя. — Подарък ми е. Знаете ли, много е бърз на пистата, но в леглото…

— Добре, чух достатъчно — побърза да я прекъсне Нина.

— Между другото, добре се представи в казиното — каза Еди на Мейси. — Онази горила щеше да ме размаже, ако не го беше спънала.

Мейси се усмихна.

— Просто се сетих за думите ти, че винаги трябва да съм готова за действие — и реших, че край вас винаги го има.

— За съжаление — отвърна Нина с гримаса. — Но не му обръщай внимание. Има и по-важни неща. — Тя извади снимката на зодиака от джоба си и я показа на Мейси. Макар и омачкана, тя беше достатъчно ясна, за да се видят детайлите на боядисания релеф. — Мисля, че разбрах къде е пирамидата. Намира се някъде край Абидос. — Тя бързо обясни откъде си е направила този извод.

Мейси разгледа удивено снимката.

— В това има логика. Гробът на Озирис е трябвало да бъде в Абидос — никой никога не го е намирал, но египтяните вярват, че трябва да е наблизо. Всички фараони от Първата династия са били погребани там, за да са близо до Озирис. Предполагате, че пирамидата е някъде на запад? — Нина кимна. — Това също съвпада. Смята се, че западната пустиня е мястото, където отиват мъртвите, за да влязат в Подземния свят, мястото, където слънцето залязва.

— А „второто око на Озирис“? Това да ти говори нещо?

Мейси се намръщи и се замисли.

— Второто око? Не знам. Освен ако… — Очите й се разшириха. — Освен ако не е нещо в Озириона.

— В кое? — попита Еди.

— Озирионът е сграда, която е трябвало да бъде копие на гробницата на Озирис.

— Втора гробница? — осъзна Нина. — Второ око. И ако то гледа в посока към сребърния каньон…

— … тогава сме намерили пирамидата — завърши изречението й Еди. — Значи се връщаме там!

* * *

— Бъдете сигурни, че ще сътруднича на властите в разкриването на отговорните за тази катастрофа — каза Озир на новинарския екип. — Днес беше ужасен ден за спорта, за тим „Озирис“, за Мика Виртанен — и лично за мен самия, както бихте могли да предположите.

— А какво ще кажете за съобщенията, че на яхтата ви се е водила престрелка? — попита репортерът, доволен, че има далеч по-интересна история от обикновен спортен репортаж.

Озир впрегна всичките си актьорски умения, за да запази неутрална физиономия.

— Не знам нищо по въпроса, само онова, което ми разказа полицията. А сега благодаря и моля да ме извините. — Той се оттегли във ВИП залата, но репортерът не спря да му задава въпроси, докато вратата не се затвори под носа му.

Шабан и Кротала го чакаха.

— Е? — обърна се към тях Озир.

— Уайлд и Чейс сигурно са се измъкнали — отвърна намръщено Шабан. — Полицията в Монако не ги е заловила и тъй като до границата са само десетина минути път, едва ли ще ги хванат.

— А яхтата? Зодиакът цял ли е?

— Да, поне това ни е останало. Уредих да го транспортират в Швейцария веднага, след като полицията опразни терена.

— Господи — въздъхна Озир, поклащайки глава. — Как са успели да избягат?

— Защото си мекушав — изрева Шабан, карайки Озир да трепне. — Всичко, което правя, е за защита на Храма — но това стигна твърде далеч, за да ми връзваш така ръцете! Ако искаш да намериш пирамидата на Озирис — и да я запазиш за себе си — тогава ще трябва да се пролее кръв. Вече се проля. И понеже не ми позволи да направя каквото трябваше, кръвта е на нашите последователи, вместо на нашите врагове! — Гласът му омекна леко, когато постави ръка на рамото на Озир. — Не виждаш ли, Халид? Ако не вземаме всичко, ще останем без нищо… а аз няма да позволя това да се случи. Позволи ми да направя необходимото. Трябва да намерим доктор Уайлд преди тя да открие пирамидата — и да я ликвидираме. Знаеш, че съм прав.

— Да — отвърна неохотно Озир. — Да, прав си. Съжалявам. Трябваше да те послушам, братко.

Шабан кимна и на белязаното му лице се изписа удовлетворение.

— Значи се разбрахме. Намираме ги, убиваме ги и пирамидата остава за нас.

— Разбрахме се — отвърна Озир.

— Има само един малък проблем — обади се Кротала с натежал от сарказъм глас. — Не знаем къде отиват, не знаем и къде се намира пирамидата.

— Трябва ни експерт — рече Шабан. — Някой, който познава цялата история на Египет.

— Хамди? — попита Озир.

Шабан поклати глава.

— Хамди е един прехвален библиотекар. Трябва ни някой от световна класа… — В този миг го осени една идея и той се усмихна злобно. — Някой, който има зъб на Нина Уайлд. — Той извади телефона си и избра един номер от бележника: на щаба им в Швейцария.

— Обажда се Себак Шабан. Свържете се с Агенцията за световно наследство в Ню Йорк и да им предайте… предай те им, че искам да говоря с доктор Лоугън Бъркли.

21.

Египет

Онова, което първоначално изглеждаше като най-обикновено пътуване обратно към Египет, се оказа много по-стресиращо преживяване. Опитът да си вземат билети от Ница беше осуетен, когато за голям свой ужас Мейси откри, че кредитната й карта е анулирана. Родителите й бяха спрели кранчето.

След гневен разговор с дома стана ясно, че кредитът й ще бъде възстановен само ако се съгласи да се прибере директно в Маями. Предложението на Нина, че може спокойно да се прибере в Щатите, след като вече са разбрали, че Абидос е ключът към откриването на пирамидата на Озирис, не се прие добре.

Еди успя да потуши напрежението между двете жени, като предложи маршрут, който ограничените им финанси можеха да покрият — полет от Ница до Атина с нискотарифен превозвач, след това до Кипър, а оттам с ферибот до египетския Порт Саид. Последва бавно и изморително пътуване по суша с влак на юг, към град Сохаг. Изнервени до крайност, те изминаха последните няколко километра с взет под наем джип и три дни след напускането на Монако най-после стигаха до крайната си дестинация.

Ако в Кайро беше неприятно горещо, то в Абидос, който се намираше на триста четиристотин и петдесет километра по̀ на юг, в покрайнините на Сахара, беше агонизиращо. Температурата надхвърляше сто градуса по Фаренхайт[1], а ако случайно се появеше някакъв ветрец, той носеше със себе си стипчив пясък. Нина вече беше започнала втората си бутилка с вода, а беше едва сутринта.

Както обикновено, Еди не изглеждаше впечатлен от условията и продължаваше да носи коженото си яке; единствената му защита от изгарящото слънце беше кърпа, завързана на главата му, за да предпазва оплешивяващото му теме.

— Можеше и да е по-лошо, скъпа — отбеляза той. — Поне е суха жега.

— Много смешно — сопна му се Нина. Бледата й кожа я беше принудила да се увие от глава до пети и за разлика от съпруга си, тя изнемогваше от горещината. — Боже, мразя пустините. Защо най-интересните руини винаги се намират на подобни забравени от бога места?

Но независимо от лошото й настроение, тя си оставаше впечатлена от онова, което ги очакваше. Останките на древния град Абидос заемаха голяма площ, великолепието на храмовете контрастираше ярко с грозното малко селце, което се намираше близо до тях. Но когато застанаха пред постройките, те осъзнаха, че модерният свят е останал буквално и преносно зад тях, а пред погледите им, освен частично засипаните останки от Озириона, се простираха единствено бледата пустош и далечните скали на Западната пустиня.

Цялото място беше почти изцяло на тяхно разположение. Междуградският автобус, който бяха следвали, продължи към следващата си спирка от обиколката на Горен Египет. Наблизо се навъртаха двама полицаи — свободните посещения на руините не бяха позволени — но един скромен подкуп ги убеди да се разходят за няколко часа до селцето.

— И така, какво търсим? — обърна се Нина към Мейси. — Ти си експертът.

— Е, не мога да се определя точно като такава — отвърна момичето с фалшива скромност.

— Не разполагаме с друг — рече презрително Нина. — Така, какво да правим?

Мейси се обърна към една много по-голяма и по-запазена постройка, която се издигаше зад тях.

— Това е храмът на Сети или Сетос — каза тя, — построен от сина му Рамзес Втори някъде около 1300 година преди новата ера. Той има уникална архитектура. Всички останали египетски храмове се строят в права линия, нали? Влизаш през входа и вървиш право напред. Но този тук — тя посочи към една част отдясно — образува чупка.

— Харесвам чупките — каза Еди.

Нина му изшътка.

— Защо са избрали такава форма?

Мейси погледна към Озириона.

— Смята се, че Храмът на Сети и Озириона са построени по едно и също време. Поне така пише в повечето книги. Така смята и професорът ми. Но за мен това няма голям смисъл, а се оказа, че доста археолози също смятат така. Защо ще тръгнеш да строиш храма с чупка, за да избегнеш съседната сграда, ако ги строиш едновременно? Разполагали са с достатъчно място, за да издигнат втората сграда по-далеч от първата. — Тя посочи празната пустиня покрай руините.

— Значи има и друга теория? — попита Нина.

Мейси кимна.

— Някои смятат, че Озирионът вече е бил тук много преди 1300 година пр.н.е. Бил е погребан под пясъка, но Рамзес го е открил, докато е строял храма на Сети. Строежът е бил твърде напреднал, за да се спира работата, но не е искал и да събаря Озириона… затова променил строителните планове и поискал храмът да бъде построен до него.

— Защо толкова е искал да го запази? — попита Еди.

Нина знаеше.

— Защото е единственото копие на гробницата на самия Озирис. Векове по-рано е била изгубена истинската, но те осъзнали, че разполагат с дубликата й.

— И ако са били прави — каза Мейси, — някъде вътре трябва да се намира окото на Озирис.

— Което сочи пътя към пирамидата. Остава ни само… да го намерим.

Те тръгнаха по пясъка към Озириона. Той представляваше яма, на дъното на която се виждаше издигната постройка, към която водеха стъпаловидни стени. В сравнение с пищната елегантност на храма на Сети оголените руини изглеждаха почти груби, построени от обикновени гранитни блокове. Подът на коридора, дълъг около трийсетина метра, започваше от басейн, пълен със застояла вода.

Еди изкриви лице с отвращение.

— Не очаквах, че ще дойда в проклетата Сахара, за да газя във вода. Ако знаех, щях да си нося гумените ботуши.

— Не е чак толкова дълбоко — каза Нина, спускайки се по стълбите към самата сграда. — Надявам се. — Тя предпазливо потопи крак в зеленясалата вода и откри, че дълбочината й е няколко сантиметра. — Ох. Добре че не дойдохме през дъждовния сезон. — Тя се обърна към Мейси и Еди, които се присъединиха към нея; в този миг забеляза един отвор в северозападния край, зад който започваше тъмен проход. — Това къде води?

— Това е тунел, който стига до северния вход — отвърна Мейси, проучвайки диаграмата в пътеводителя си.

Еди надникна вътре.

— Сега не води до никъде — затрупан е. Надявам се, че окото не е вътре. — Той прецапа до другия край на коридора. — Току-що ми хрумна нещо. Ако това око трябва да гледа към пирамидата и тя се намира някъде на запад, то ще се намира на източната стена, нали?

— Мъжът с откачената шапка има право — обади се Мейси и двамата се усмихнаха един на друг.

Нина свали раницата си, измъкна отвътре едно фенерче и влезе през отвора на стената. От водата се издигаше рампа; малката стая във вътрешността беше суха. Тя влезе и примигна няколко пъти, докато очите й не привикнаха с тъмното. Подобно на коридора, и тук стените бяха голи, неукрасени.

Еди и Мейси я последваха.

— Виждаш ли нещо? — попита Еди.

— Още не. — Нина внимателно огледа стените за някакви белези. Междувременно Мейси извади своето фенерче и започна хаотично да обхожда с лъча наоколо. — Ще спреш ли най-после — каза Нина. — Нищо няма да намериш, ако просто го размахваш насам-натам. Трябва да претърсваме внимателно, секция по секция…

— Аха! Намерих го! — прекъсна я Мейси. Тя беше насочила светлината към едно място високо над главите им. — Виждате ли? Едно Око на Озирис. Направо съм смаяна!

— Това вече е друго — рече Еди при вида на изсечения в камъка символ. — Археология без скучното мотане насам-натам.

Търпението на Нина окончателно се изчерпа.

— Кога ще започнете да приемате това на сериозно? — извика тя и гласът й отекна в помещението. — Нямаше да е скучно, ако проявяваше поне малък интерес към работата ми — рече тя на Еди, преди да се обърне към Мейси. — А ти, ако наистина искаш да бъдеш археолог, започни да се държиш като такъв. Или поне като възрастен човек!

Еди изкриви саркастично лице.

— О, директорският глас. Направо го обожавам.

Но Мейси беше шокирана от нападката.

— Но… нали го намерих — рече тя и посочи символа.

— Чист късмет! — сопна й се Нина. — И защото не си методична, направи същото като Лоугън при Сфинкса — устреми се към наградата, без да обръщаш внимание на останалото, което можеше да се окаже важно.

Еди показа голите стени, които ги обграждаха.

— Тук няма нищо друго.

— Не е там работата! — възрази тя, преди отново да се обърне към Мейси. — Приемаш това като училищна екскурзия — и се държиш като някоя от мажоретките, която седи на задната седалка в автобуса при момчетата и се киска с тях!

Тъмните очи на Мейси се присвиха гневно.

— А вие сигурно винаги сте сядали отпред, при учителите!

— Ами да — отвърна Нина, изненадана от възражението, — но не става въпрос за мен, а за работата. Ако искаме да намерим пирамидата, ще трябва да се държим като професионалисти.

— И вие си мислите, че аз не съм? Извинете ме, доктор Уайлд, но вие дори нямаше да бъдете тук, ако не бях аз. Аз разбрах за втория вход към Залата на летописите, аз бях тази, която помогна да се влезе в комплекса на Сфинкса…

— Като си показа циците!

Мейси се засегна.

— Мислите си, че съм просто някаква мацка, нали? И не ме вземате на сериозно само защото съм готина и нямам шестици по всичко!

— Ти самата не вземаш това на сериозно!

Еди пристъпи напред и застана между тях.

— Това?

— Всичко това! — извика Нина, махайки с ръка към древната сграда, която се издигаше над тях. — Всичко! Всичко е важно, но понякога имам чувството, че съм единственият човек на света, на когото всъщност му пука!

Мейси отвърна със смразяващ глас:

— О, разбирам — целият археологически свят се върти около вас! Доктор Бъркли беше прав, вие наистина искате непрекъснато да сте в центъра на вниманието. — Тя измъкна сгънатите страници от списанието и ги размаха пред Нина. — Знаете ли, когато прочетох това, си помислих, че сте толкова готина и толкова умна — че сте някой наистина специален човек. Но вие сте като всички останали. — Тя тръгна към изхода и хвърли листите навън. Разочарованието надделя над гнева й. — Всичко се върти около вас.

— Не е вярно — настоя отбранително Нина. — Не се интересувам от признанието.

— Но му се наслаждавате.

— Разбира се — призна тя след кратко забавяне. — Но не го правя заради това. Правя го, защото… защото трябва!

Думите й прозвучаха почти като изповед. Еди повдигна вежди.

— Защото трябва?

— Да. Просто… това е същността ми. Родителите ми дадоха живота си, за да разкрият истината за миналото ни — не за няколко души, които искат да спечелят от това, а за всички нас. Аз правя същото. — Тя замълча, почти изплашена, че признава чувствата си. — И ако не мога да правя това, то какво ми остава?

— Имаш мен — каза Еди.

— Знам. Но… — Тя остана за миг с наведена глава, преди да му се усмихне тъжно и засрамено. — Ами ако това не е достатъчно?

В помещението се настани неловка тишина. Мейси гледаше смутено в краката си, а Нина установи, че не смее да погледне Еди в очите.

— Какво да ти кажа — рече най-накрая той, усмихвайки се измъчено, — никога не съм си те представял като жена домакиня.

— Извинявай — каза тихо Нина.

Той я прегърна.

— Няма защо.

— Не ми ли се сърдиш?

— Само защото не си ми го казвала досега! — Той отново се усмихна, този път по-широко. — Това ли те е притеснявало през цялото време? Смятала си, че не можеш да се занимаваш с нищо друго, освен с археология?

Нина кимна.

— До голяма степен.

— Това вече е голяма глупост! — рече той през смях. — Ти си най-умният човек, когото познавам, можеш да правиш каквото поискаш. Дори да танцуваш. — Той я погледна косо. — Просто трябва да пожелаеш да искаш.

— Може би.

— И какво искаш точно сега?

В първия момент тя не отговори нищо, но после ъгълчето на устата й леко се повдигна.

— Сещам се за нещо — отвърна тя, — но не можем да го направим пред Мейси.

Той се ухили.

— Ако поиска, може да се присъедини — ще си направим тройка!

— Еди! — Нина го перна по ръката.

Мейси се ококори.

Той се разкикоти.

— По дяволите, много лесно се връзваш. Женени сме, а ти още не можеш да усетиш кога се шегувам.

Нина се прокашля и го погледна сериозно.

— Заради това сега ще се заемем с другото нещо, което наистина искам да направя. А то е да намеря пирамидата на Озирис. — Тя погледна първо към символа, изсечен на стената, а след това към Мейси, която стоеше до входа. — Но ако искаме наистина да успеем, трябва отново да работим като екип. Съжалявам, че така ти се нахвърлих, Мейси. Не трябваше да го правя — не беше професионално. Освен това си права, нямаше да се справим без теб.

Мейси все още се мусеше, но прие извинението.

— Може би и аз се държах малко дразнещо. Така че… извинявайте, доктор Уайлд.

— Благодаря. Името ми е Нина — добави тя след малко. — Наричай ме Нина.

Лицето на младата жена се разведри.

— Добре, Нина. — Тя се върна обратно в помещението.

— И така — рече Еди, — какво имаме тук?

На пръв поглед онова, което Мейси беше открила, не беше нищо особено — обикновен символ, висок пет сантиметра, изсечен в камъка точно под тавана. Представляваше стилизирано око — същото, каквото беше включено в логото на Храма на Озирис.

Еди погледна компаса си.

— Така, значи то гледа… на двеста и десет градуса. — Той извади картата и я разгъна на каменния под. — Следователно търсим каньон в тази посока, нали?

— Сребърния каньон, да — потвърди Нина.

Той използва компаса, за да приравни картата към реалния свят.

— В тази посока има сравнително малко каньони в пустинята — каза той. — Какво точно казва зодиакът?

— Просто, че второто Око на Озирис вижда пътя към сребърния каньон. Предполага се, че става въпрос за началото му, защото останалите йероглифи описват къде трябва да се отиде, щом стигнем до края му.

— Добре. Значи търсим началото на каньон. — Той се вгледа отблизо в контурните линии, скупчени нагъсто там, където потоците бяха прорязали пътя си през високите части на пустинята. — Тук — продължи Еди, почуквайки с пръст по картата. — Този каньон води до голяма открита равнина и започва точно от линията, в което гледа окото. Каньонът излиза тук — ново потупване, — а десетте километра на запад ще ни отведат… ето тук.

Нина се наведе към картата. На мястото, което сочеше Еди, не се виждаше нищо. Съвсем нищо; контурите бяха толкова разлети, сякаш за да направят района практически плосък.

— Ако това е правилният каньон.

— Намира се на около двайсет и пет километра оттук и теренът не е чак толкова лош. Ако внимаваме, можем да отидем с кола дотам.

Нина погледна огромната празнота на картата. Вероятността там да има неизвестна пирамида беше много малка, но тя беше откривала невероятни неща на също толкова безплодни терени.

— Първо ще проверим каньона — и ако ни се стори, че е правилното място, ще тръгнем по него и ще видим дали наистина ще ни отведе до пирамидата на Озирис.

— Трябва — обади се развълнувано Мейси и се изправи. — Всичко съвпада. Трябва да е там!

— Нека първо намерим проклетото нещо, преди да започнем да празнуваме — предупреди я Еди.

— Ще го намерим, сигурна съм! О, боже! Ще станем известни! Добре де, вие вече сте, но аз също ще се прочуя! — Тя изскочи бързо навън, спря се да събере разпръснатите страници и погледна засрамено Нина. — Ако каньонът е само на двайсет и пет километра оттук, ще стигнем за нула време!

— Никога не е карала кола през пустинята, нали? — рече Еди, когато Мейси се изгуби в коридора. Той забеляза, че Нина гледа след младата жена с нещо средно между копнеж и завист. — Какво?

— Някога и аз бях така ентусиазирана — въздъхна тя. — Това някак си ми липсва.

— Не си изгубила ентусиазма си — каза той, сгъвайки картата. — Исусе, захапеш ли нещо, не мога да ти затворя устата.

— Не, имам предвид… — Тя отново въздъхна. — Аз съм само с дванайсет години по-голяма от нея, но се чувствам много по-стара. Къде отлетя времето, по дяволите?

— Нали няма пак да вземеш да изпадаш в депресия? — полузаядливо, полушеговито изрече Еди. — Наситих й се напоследък.

— Да, благодаря за съчувствието.

— Не, наистина, ако някой трябва да се депресира, то това съм аз. След две години ставам на четирийсет. На четирийсет! Възрастен и стар, и такива ми ти работи!

— Според мен скоро няма да пораснеш.

— Да бе! — Те тръгнаха след Мейси по коридора.

* * *

Очуканият им ленд ровър дифендър потегли през изсушената от слънцето пустош. Дори с отворени прозорци и усилена до крайност вентилационна система, в кабината беше отвратително горещо — старият джип нямаше климатик. Еди, който управляваше возилото с десен волан, се бореше с жегата, като отпиваше често от бутилката си с вода, а Нина се опитваше да се движи колкото се може по-малко.

Само Мейси, която седеше между тях на централната седалка, като че ли не се влияеше от температурата и почти подскачаше от нетърпение.

— Стигнахме ли? — попита тя, поглеждайки към джипиеса на таблото.

— Още един километър и половина — отвърна Еди. — И ако ме попиташ още веднъж, ще те оставя да я изминеш пеша!

През жълтеникавата мараня започна да се оформя нещо — висока стръмна скала, която се простираше от единия до другия край на хоризонта, изсечена от наводненията на Нил преди милиони години. Но когато се приближиха, Нина забеляза някаква тъмна цепнатина, издълбана в нея, нещо защитено от безмилостното слънце.

— Еди, видя ли го? Може да е нашият каньон!

— Може би — съгласи се той и се отправи към него.

Спряха в началото на каньона. Нина излезе от джипа и си сложи бейзболната шапка, доволна, че се е измъкнала от омаломощаваща жега в ленд ровъра, дори това да означаваше да се изложи на безмилостните лъчи на слънцето. Погледът й беше привлечен от нещо в стената на каньона.

— Погледни тук. — Скалата имаше блед сивкавожълт цвят и отразяваше слънчевата светлина, но на места тя светеше по-ярко, блещукайки.

— Това сребро ли е? — попита Еди, забелязвайки тънките жилки в камъка.

Мейси свали слънчевите си очила, за да види по-добре.

— Сигурно оттук идва името му. Смятате ли, че има и още?

— Трябва да има — рече Нина. — Това би оправдало идването чак дотук. Египет почти няма сребърни залежи, затова среброто е било толкова ценено тук. Всеки, открил сребърна жила, забогатявал.

Еди погледна към каньона, който се издигаше под малък ъгъл. Ширината му беше достатъчна, за да мине ленд ровърът, само на отделни места имаше паднали камъни, които можеха да се окажат препятствия.

— Интересно, дали е останало нещо? Може би ще успеем изстържем достатъчно за сребърна чашка за яйце.

Нина се ухили.

— Можем да проверим.

Те се върнаха при джипа. Еди внимателно подкара дифендъра към каньона и навлезе в сянката. Не след дълго наклонът се увеличи, завоите станаха по-остри.

Нина забеляза нещо встрани и накара Еди да спре.

— Мисля, че това е нашата сребърна мина. — В скалите бяха изрязани няколко правоъгълни ниши. — Но май ще се разминеш със сребърната чашка. Всичко е било отнесено.

— Е, тогава да върви по дяволите. Все пак май сме попаднали на правилното място.

— Нали ви казах! — обади се Мейси. — Сега остава просто да следваме посоката на Меркурий от зодиака и ще я намерим.

— Не знам — отвърна скептично Еди. — Мога да приема храм, погребан в пясъка, дори нещо с размера на Сфинкса… но пирамида? Малко е трудно да не бъдат забелязани.

Той отново подкара ленд ровъра. Теренът стана още по-стръмен, стените започнаха да се сближават. Дифендърът направи още един завой и навлезе в тесен канал, отвъд който се виждаше само открито небе. Бяха стигнали до края на клисурата.

Щом излязоха от каньона, Еди спря и провери компаса и джипиеса, преди да посочи с пръст.

— Това е пътят, който ни показва зодиакът. Мейси, в раницата ми има бинокъл — ще ми го донесеш ли?

Мейси му го подаде.

— Виждаш ли пирамидата?

— Шпионирам и с моето малко око забелязвам нещо, което започва с буквичката… „п“.

— Пирамида?

— Пясък — предположи много по-реалистично Нина.

Еди кимна.

— Тонове пясък. На какво разстояние би трябвало да се намира?

— Един атур — рече Нина. — 6,85 мили.

Той огледа навсякъде, но не забеляза нищо.

— Със сигурност няма нищо забележително. — Той въведе нови координати в джипиеса. — Ако се намира тук, това ще ни отведе право при нея.

Те потеглиха отново. Обширната пуста равнина се простираше на всички страни. Нина не сваляше поглед от джипиеса, чийто дисплей отчиташе разстоянието. Четири мили, три, две… Пред тях все още не се виждаше нищо, никакви изгубени паметници не се подаваха над дюните. Тя погледна Мейси. С всеки изминат метър нетърпението, изписано на лицето на младата жена, видимо чезнеше.

Една миля. Все още нищо. Еди отново погледна към Нина, изражението му предупреждаваше за приближаващото разочарование. Половин миля. По-малко. Пейзажът пред тях не се различаваше по нищо от онзи, който бяха оставили зад гърба си.

Джипиесът изпиука.

— Това е — каза Еди и спря ленд ровъра. — Стигнахме.

Мейси изскочи от колата и огледа безкрайната гола пустиня.

— Аз… не разбирам — рече тя и изтича от другата страна на джипа, с надеждата да види нещо различно. — Тръгнахме по следите, намерихме сребърния каньон… защо я няма?

Нина сложи съчувствено ръка на рамото й, а Еди се измъкна от джипа, за да огледа обграждащата ги равнина.

— Хей, всичко е наред. Все пак може да има части от нея, погребани под пясъка.

— Само части от нея?

— Ами обикновено така става в археологията — много рядко се случва да бъде намерено нещо непокътнато.

— Но тези, които вие намирате, са непокътнати. — За голяма изненада на Нина, Мейси като че ли всеки момент щеше да се разплаче.

— Хей, хей, какво има? — попита тя. — Та ние още не сме започнали да претърсваме района. Може пък да открием нещо.

— Не, няма — заекна Мейси. — Тук няма нищо. Само ви изгубих времето, едва не ви убиха, и то за нищо! О, боже, толкова съжалявам!

— Какво! За какво съжаляваш? — попита безпомощно Нина. — Мейси, защо си толкова разстроена?

— Защото… защото доктор Бъркли се оказа прав за мен! Както и професорът ми, и учителите в гимназията… и самата вие.

— Прав… за какво?

Мейси не можеше да я погледне, сълзите се стичаха по бузите й.

— Аз… аз… съм безполезна — една успя да промълви тя.

— Не, не си — възрази Нина, стресната от внезапния и тотален срив в самочувствието на младата жена. — Защо говориш така?

— Защото е вярно. През целия ми живот не ми се е налагало да работя. Винаги съм получавала онова, което поискам, само защото съм богата и красива, и популярна, и хората се готови да правят разни неща за мен. — Тя наведе нещастно глава. — И този път, само този път, когато наистина се опитвам да докажа, че мога да постигна нещо… се провалям и провалям всички около мен! Аз ви провалих!

— Не си — рече Нина. — Честна дума, не си. Ти сама го каза — ако не беше ти, Озир щеше да се измъкне със зодиака и никой нямаше да разбере. Освен това си постигнала нещо сама. Спечели си място на разкопките.

— Само защото мама се обади да поиска услуга. О, боже… — Тя вдигна глава. — Исках да бъда като вас, защото си мислех, че сте готина. Не осъзнавах колко много сте работили, през какво сте преминали. Мислех, че ако се опитам да бъда като вас, всичко ще се нареди така, както винаги… но съм се лъгала и сега се оказахме на това ужасно място, без да има налице нищо. Нищо!

Нина не знаеше какво да каже. Вместо това прегърна хълцащото момиче през раменете, опитвайки се да го утеши.

— Съжалявам — избъбри Мейси. — Наистина съжалявам.

— Няма нужда да ми се извиняваш за нищо — увери я Нина. — Все пак ще огледаме района. Може пък да открием нещо.

— Няма да открием — отвърна нещастно момичето.

— Ей! — рече Еди и скочи от ленд ровъра. — Стига с тия пораженчески настроения! Тъкмо успях да отърва жена си от тях; не искам сега ти да започваш!

Нина се накани да го смъмри за нетактичността му, когато осъзна, че настроението му се е променило; противното му поведение беше умишлено.

— Какво има? — попита тя. — Познавам тази физиономия — намерил си нещо.

— Да, намерих. Не е пирамида, но е направено от човешки ръце. — Той посочи на северозапад. — Ей там.

Нина не видя нищо, освен пясък и скали.

— Къде?

Той й подаде бинокъла и отново посочи.

— Онези скали, които са във формата на буквата „Г“?

— Да?

— Това не са скали.

Бинокълът й разкри нещо ново. Два камъка, единият лежеше водоравно на земята, допрян до основата на другия, който се издигаше над пясъка.

Камъни… със заострени върхове. Не скали.

Блокове.

Със същия размер и цвят като онези, които бяха използвани за строежа на Озириона.

— Господи! — ахна Нина. — Това е сграда!

— Онова, което е останало от нея, всъщност — рече Еди.

Мейси погледна единия, после другия, питайки се дали не разиграват някоя грозна шега, преди да осъзнае, че не е така.

— Чакайте, да не би наистина да сте намерили нещо? — попита тя и плаха усмивка озари лицето й. Тя бързо скочи в ленд ровъра. — Хайде, да тръгваме!

— Хей! — възкликна развеселената Нина. — Ще ми се и аз да можех да се движа толкова бързо.

Еди я прегърна през раменете.

— Добре се справяш.

* * *

Двата каменни блока се оказаха останки от малка постройка, със стени приблизително три и половина на три и половина метра, които едва се подаваха над пясъка. Дебелината на блоковете означаваше, че вътрешността е била още по-малка. Ако това наистина е било жилище, то затворническата килия би изглеждала по-просторна от него.

Но Нина имаше друга теория.

— Това е маркер. Наблизо няма никакви природни забележителности, затова е трябвало да си построят някакъв. Но какво маркира, всъщност?

Мейси огледа блоковете за други следи.

— Може би тук има някакви други инструкции.

Нина поклати глава.

— В текста от зодиака се казва, че след като излезем от сребърния каньон, следващата спирка е самата пирамида.

— Тогава къде се намира? — попита Еди. — Не може да е погребана под пясъка, нали? Щом това нещо стърчи тук, тя би трябвало да е най-малката пирамида в света, която човек може да си представи.

— И все пак това е мястото. Намирането на каньона изисква отлично познаване на Озириона, което е било достъпно за ограничен кръг от хора, а астрономическите изчисления, необходими за откриването на посоката, в която трябва да се тръгне, можели да извършат само шепа хора, ако не и по-малко. Пирамидата трябва да е тук.

— Тогава защо не я виждаме?

Всичко зависеше от зодиака. Нина извади откраднатата снимка на древния релеф.

— Смяташ да се позанимаеш малко с астрология ли? — попита Еди.

— Тук трябва да има още някоя следа, сигурна съм в това. — Мейси изскочи от колата и се присъедини към нея. — Накъде е север?

Еди погледна компаса си и посочи с пръст. Нина извъртя зодиака в нужната посока… след което преобърна снимката и я вдигна над главата си.

— Така би трябвало да я разглеждаме — каза тя. — Да погледнем нагоре и да се обърнем на север. Следата е тук, в картата, тя е… тук! — Нина рязко свали снимката, като продължаваше да я държи ориентирана на север, който се намираше в долната част на картата. — Пирамидалната маркировка! Виждате ли я?

— Да — отвърна Еди, — но какво за нея? Това е просто един триъгълник.

— Може би, но накъде сочи?

— Надолу — обади се Мейси, постепенно осъзнавайки какво означава това. — Няма начин!

— Има.

Еди погледна картата и се намръщи.

— Добре, какво пропускам?

— Пирамидата на зодиака е обърната с върха надолу — каза му Нина. — Не виждаш ли? Това е обърната пирамида — и хората, които са направили картата, са имали предвид буквално това. Нарисували са го точно както е тук.

Мейси също се зарази от ентусиазма й.

— Някои рисунки в гробниците показват египетския Подземен свят като огледален свят, който се намира под нашия — като отражение в Нил. Може би са построили пирамидата на Озирис с главата надолу, за да бъде огледално отражение на истинската… не, почакайте, не става така. Ако зодиакът под Сфинкса е по-стар от Хафра, то тогава трябва да е по-стар от всички останали пирамиди.

— Пирамидата на Озирис не е обърнато копие на другите пирамиди — осъзна Нина, останала без дъх. — Другите пирамиди са нейни обърнати копия — били са построени на повърхността, имитирайки гробницата на Озирис в Подземния свят! Затова са полагали толкова усилия да постигнат същата форма!

— Чакайте малко — рече Еди. — Да не би да твърдите, че тази пирамида е построена на обратно?

Нина гребна шепа пясък от земята, оставяйки малка дупка със слабо конусовидна форма.

— Издълбали са дупка и са построили пирамидата в нея, като са поставили върха в дъното и са започнали да го надграждат. А може да са изкопавали всеки долен слой, след като са завършвали горния, не знам. Но едва ли е било по-трудно от строежа на Великата пирамида. Дори може да е било по-лесно — не се е налагало да вдигат камъните, а само да ги спускат. Гравитацията е била на тяхна страна.

— Значи стоим върху нея?

— Има само един начин да разберем. — Тя се върна при джипа и измъкна три лопати. — Да се захващаме за работа.

— Къде? — попита Мейси.

Нина посочи вътрешността на руините.

— Там. Според мен това не е просто маркер, а вход.

Започнаха да копаят. Работата под печащото слънце вървеше бавно, те спираха често да пият вода, но след известно време лопатата на Еди удари в нещо твърдо.

— Нека да видя — рече Нина и започна да разчиства пясъка с голи ръце. Разкри се плоска каменна плоча.

— Това може да е просто подът на тази постройка — предупреди я Еди.

— Не ми се вярва. Хайде, помогни ми да разчистим останалото.

Отново се заловиха за работа. Нина беше толкова амбицирана, че повече не спря да почива. Когато приключиха, бяха успели да разчистят около два метра. Нина изчетка песъчинките и откри тясна цепнатина на около трийсетина сантиметра от стената. Прокара пръст по нея; очерта се квадрат.

— Това може да е капакът на входа.

Мейси откри нещо друго в центъра на плочата.

— Да ти изглежда познато? — попита тя, разчиствайки пясъка. В камъка беше изсечен символ.

Окото на Озирис.

— Явно се намираме на правилното място — каза Еди. — И сега какво? — Жените го погледнаха. — А, да — въздъхна той. — Трябва да повдигна двутонен каменен блок. Просто прекрасно. — Но той се измъкна от току-що изкопаната яма и се запъти към джипа, за да вземе нужното оборудване. — Ти — каза той, щом скочи обратно с дълъг закривен лост в ръка, и посочи Нина — пийни вода. Не искам да припаднеш от обезводняване.

— Добре де — изсумтя Нина, която напълно бе забравила за жегата. Тя измъкна бутилката и отпи, докато Еди оглеждаше каменната плоча.

След като намери най-широката част на пролуката, той вкара лоста в нея. Напрегна се и натисна. Разнесе се хрущене и плочата леко помръдна.

— Не е чак толкова тежка — ще получа само лека херния — рече той. — Нина, в джипа има метални клинове. Ще ми ги донесеш ли?

Нина ги намери. Еди надигна леко плочата, а тя натика клиновете в процепа, за да й попречи да се върне обратно. Скоро под краката им се разкри тъмен ров. Еди докара ленд ровъра и използва лебедката му, за да повдигне още плочата. Тя се изправи върху ръба на камъка; той я избута с пъшкане и я преобърна върху стената.

— Готово — рече той и театрално изтупа ръце. — Фасулска работа.

— Твърде лесно беше — обади се Мейси, поглеждайки в дупката. — Входовете на останалите пирамиди са били скрити много добре.

Нина си мислеше същото.

— Или са смятали, че може да бъде намерена само от определени хора… или има и други препятствия.

— Дано нямаш предвид онова, което си мисля — изръмжа Еди.

— Боя се, че точно него имам предвид, скъпи.

Мейси ги погледна объркано.

— Какво имаш предвид?

— Скоро ще разберем — рече Нина.

Те събраха оборудването си, след което се спогледаха предпазливо и се спуснаха в дупката… първите хора, които след повече от шест хиляди години влизаха в пирамидата на Озирис.

[1] Около 38 градуса по Целзий. — Б.пр. ↑

22.

Подът на входната камера се намираше на около два и половина метра под дупката. Там се беше изсипал пясък, но в останала й част беше чисто.

Дори прекалено чисто. Въздухът беше застоял. От запечатването на гробницата тук не беше влизал никой, времето беше замряло — или нарочно спряно, в очакване на някой, който ще е достатъчно глупав, за да наруши вечната тишина.

Мейси освети стените с фенерчето си и установи, че камерата е далеч по-голяма, отколкото постройката горе.

— Йероглифи — каза тя и пристъпи по-наблизо. — Ха!

— Какво? — попита Нина и тръгна към нея. — Можеш ли да ги разчетеш?

— Тъкмо се канех, но изглеждат много странно. Сигурно са много стари.

— Но пък са красиви. — Нина бавно прокара лъча на фенерчето по бялата стена. Йероглифите бяха отчетливи и цветовете им бяха толкова ярки, както в деня, когато са били нарисувани. Между тях се забелязваха фигури от египетската митология. Тя разпозна няколко богове: Ра, богът слънце, създателят на всичко; Нут, богинята на небето, голото й тяло се извиваше като дъга над цялата земя.

Но един бог липсваше.

— Озирис го няма. — Отсъствието на ключовата фигура от древноегипетската религия беше подозрително.

— И Хорус го няма — добави Мейси. — Както и Сет, и Изида. Не се вижда дори Анубис, а тъй като той е богът на гробниците, човек би очаквал да го види тук.

— Всички те са съвременници на Озирис или негови деца — каза Нина. — Все още не са били обожествени. Което означава, че това място наистина предшества Старото царство — Озирис и останалите са били почитани като богове от 3000 година пр.н.е.

— Права бях! — каза Мейси. — Браво на мен!

Еди огледа друга част от камерата.

— Тук има врата. — Две украсени колони маркираха изхода. — Има и стълби. Доста стръмни.

— Нека изчакаме малко — тази стая може да ни разкрие нещо полезно.

Мейси огледа текстовете.

— Странно — каза тя. — Това са списъци с всички изпитания в Подземното царство, през които трябва да минат новите мъртъвци. Също като „Текстовете на пирамидата“ и „Текстовете на саркофага“.

— Звучат много ободрително — отбеляза Еди.

— Това са по-ранните версии на египетската „Книга на мъртвите“ — каза му Нина. — Идеално вечерно четиво. От Стивън Кинг ли беше?

Мейси се изкиска, след което отново се обърна към стената.

— Онова, което не мога да разбера, е, че другите текстове са всъщност молитви, които обясняват как да се мине през всеки арит, всяка земя на Подземното царство. Нещо като инструкции — ако не сте съгрешили и правите каквото пише в текстовете, ще преминете през препятствията и ще се изправите пред Озирис. Но това тук е по-различно.

— В какъв смисъл? — попита Нина.

Мейси посочи един откъс.

— Тук се говори за първия арит от Дома на Озирис. Когато влезете вътре, трябва да се изправите срещу Господарката на вибрациите, една от пазителките на Подземния свят. Но тук всъщност пише, че тя била нещо страшно, „Господарка на унищожението“. В „Книгата на мъртвите“ също така пише, че тя спасява от унищожение хората, които минават през Подземния свят, но само ако те правят всичко както трябва — помня го, защото ми хареса името „Господарка на унищожението“. Много метълски звучи.

Еди смушка Нина.

— Ти се справяш много добре като господарка на унищожението, нали?

Тя изсумтя.

— Само от време на време. Но втората част не е в този текст?

— Не я виждам — отвърна Мейси. — Това е повече като предупреждение, отколкото като молитва. Не пише нищо за това как да се мине през арита.

— О, боже! — оплака се Нина, поглеждайки към Еди. — Нали се досещаш какво означава това?

— Капани — произнесоха двамата в един глас.

Нина притисна ръце към лицето си.

— Поне веднъж, дявол да го вземе, поне веднъж — проплака тя. — Искам поне веднъж да направя някакво невероятно археологическо откритие, в което да не гъмжи от смъртоносни капани. Много ли искам? Да няма срутващи се тавани, унищожаващи уреди или проклети херувими, които да размахват мечове срещу мен!

Мейси я погледна заинтригувана.

— Херувими ли? Ангели?

— Дълга история — рече Еди. — Така, значи трябва да минем покрай Господарката на вибрациите. Какво друго?

Мейси продължи да разглежда йероглифите.

— Огненото езеро — или Погълнатия от огън, става въпрос за едно и също нещо — обяви тя. — Господарката на дъждовните бури, Господарката на силата, която „стъпква онези, които не трябва да бъдат тук“, Богинята със силния глас…

— Нина, и теб те споменават тук — намеси се Еди.

— Ами да. Аз съм богиня.

— Ако искате, мога да изляза — обади се заядливо Мейси, преди да се обърне отново към древния текст. — Значи имаме Богинята със силния глас, Окървавения резач на парчета, и последно, преди да се изправим пред Озирис, Онзи, който реже глави. Много изтънчено. Има ги и в „Книгата на мъртвите“, но тук имената им са доста променени.

— Всъщност е обратното — каза замислено Нина. — Молитвите в „Книгата на мъртвите“ произлизат оттук — това е техният източник. Капаните, направени, за да защитят гробницата на Озирис, накрая се превръщат в част от религията.

— Ще ни трябва нещо повече от молитви, за да можем да минем покрай нещо, наречено Резача на глави — рече Еди, осветявайки с фенерчето си спускащия се коридор. — Няма ли нещо, което да ни помогне?

— Като че ли няма — отвърна Мейси. — Останалата част от текста се състои предимно от хвалби от типа „Озирис е страхотен!“. Има и много проклятия. „Който оскверни гробницата на Озирис, ще изпита хиляда агонизиращи смърти“, ала-бала и така нататък.

— Не ми се ще да изпитам дори една агонизираща смърт, камо ли хиляда — рече Нина, приближавайки се до Еди. Коридорът също беше украсен, от стените още египетски богове гледаха зловещо онези, които се осмеляваха да минат оттук. — Смяташ ли, че ще успеем да преминем?

— Зависи в какво състояние са капаните — отговори Еди. — Не ми се струва, че преди нас тук е идвал някой, така че няма шанс Инди или Лара вече да са ги потрошили — но след толкова много време може пък вече да не работят.

— Да, като че ли някога сме вадили тоя късмет. — Нина погледна назад към Мейси. — Ти какво мислиш?

Мейси изглеждаше изненадана, че я питат.

— Аз ли? Не знам, вие решавате.

— Животът си е твой — възрази Нина.

Мейси се замисли.

— Стигнах дотук — каза тя. — А и вие успяхте да ме опазите цяла, така че да действаме! — Тя понечи да тръгне надолу по стълбите, но Еди я хвана за ръката.

— Само още нещо — каза той, като я дръпна назад. — Ще вървиш след нас, става ли?

* * *

Проходът се спускаше към вътрешността на обърнатата пирамида, правейки два завоя на деветдесет градуса, преди да стигне до две украсени колони, които отбелязваха входа към втора камера.

— Това е първият арит — каза нервно Мейси.

Еди насочи лъча на фенерчето си към тъмнината.

— Голямо е — каза той. — И дълбоко.

— Шахта ли е? — попита Нина.

— Точно така. — Той внимателно се приближи до ръба й. Таванът на шахтата се намираше на около десет метра над главите им, а дъното на шахтата беше извън обсега на лъча. Две големи тръби, направени от изчукани на ръка листи окислена мед се спускаха по отсрещната стена, на която беше нарисувана гигантска женска фигура, но Еди беше за интригуван повече от един друг обект — дълга каменна греда, която минаваше над шахтата и стигаше до другия край.

— Това не ми изглежда много сигурно — каза Нина. Гредата беше широка около трийсет сантиметра и не изглеждаше много стабилна.

Еди отиде при нея, за да я огледа по-добре.

— Не са се шегувала. Погледни ги. — Той освети другия й край, разкривайки големи гравирани изпъкналости и механизми, построени на отсрещната издатина — две големи каменни назъбени колела.

Когато Нина насочи лъча на фенерчето над колелата, проблесна метал.

— Те са свързани с нещо там горе. — На верига, спусната от един скрипец, висеше голям цилиндричен камък.

— Мисля, че намерихме нашата Господарка на вибрациите — каза Еди. — Веригата с тежестта се спуска и завърта колелата, а те се блъскат в ония изпъкналости на моста и го карат да се тресе.

— А какво го задвижва? — попита Мейси.

Нина се усмихна мрачно.

— Ние. Върху моста трябва да има някакъв спусък — когато тежестта е по-голяма, започва яко клатене.

— И как тогава ще минем от другата страна?

— Като се държим много здраво — отвърна Еди и извади въже от раницата си. — Веригата не е много дълга, така че когато тежестта стигне до края, тя ще спре. Мисля, че ако се завържа за моста, всичко ще бъде наред.

Нина не беше съвсем сигурна.

— А ако целият мост падне и те повлече със себе си?

— Тогава ще умра като капитан Кърк! — Забелязвайки нещастната й физиономия, той продължи: — Или ще го направим, или ще стоим тук и ще съжаляваме, че не сме донесли със себе си шестметрова дъска.

— Тогава просто се дръж много, много здраво, чу ли?

Еди прехвърли въжето през гредата и го завърза за тялото си.

— Добре, започвам — промърмори той, докато стъпваше внимателно върху гредата.

Нищо не се случи. Тя изглеждаше солидна и сигурна. Той коленичи, изтика примката на около метър по-нататък, пълзешком се придвижи напред и повтори упражнението. Нина го наблюдаваше нервно.

Измина половината, три четвърти…

Гредата помръдна.

— Мамка му! — изпъшка той и се вкопчи здраво в камъка, когато веригата издрънча… И спря.

— Какво стана? — извика разтревожено Нина.

Той повдигна глава.

— Не знам, но съм доволен, че стана! — Той бързо пропълзя последните метър-два, след което се развърза и се огледа. По едната стена минаваше голяма пукнатина. Няколко камъка се бяха отчупили и единият бе заседнал между зъбците на колелото, пречейки му да се завърти. Еди го провери дали е разхлабен. Камъкът помръдна леко, но тежестта на колелото го държеше на мястото му.

— Изпълзете една по една — каза той. — И то бавно.

Нина премина първа, следвана от Мейси.

— Земетресение ли го е повредило? — възкликна Нина, забелязвайки пукнатината. — Или може би просто тежестта на самата постройка!

— Египетски строители — пошегува се Еди и помогна на Мейси да се изправи.

— Да не би английските да са по-добри? — попита обидено тя. — Какво сте построили вие, което е оцеляло хиляди години?

— Стоунхендж.

Тя се нацупи.

— Добре де, признавам го. Но все пак не е толкова як, колкото пирамидите!

Зад изхода Нина забеляза друг спускащ се коридор, който имаше гладък под, а не стъпала.

— Какво следваше при следващия арит?

— Огненото езеро — спомни си Мейси. — Или Погълнатия от огън.

— Огън и в двата случая — каза Еди. — Страхотно. Точно каквото ни трябва в това тясно затворено пространство.

— Предишният капан беше повреден. — Нина посочи към камъка, който се беше заклещил в зъбците на колелото. — Може отново да извадим късмет.

Той простена и започна да се спуска по коридора.

— Защо ти трябваше да го казваш? Направо ни урочаса!

Наклонът беше доста стръмен и те бяха принудени да се придвижват бавно. Проходът правеше още деветдесетградусови завои; Нина осъзна, че се спускат по спираловидна пътека, което я накара да се замисли дали медните тръби не са свързани с друга камера отдолу. Най-накрая стигнаха до гравираните колони пред следващия вход.

Еди подуши въздуха.

— Мирише странно. Не мога да позная на какво, но не ми харесва.

Той освети камерата. Тя беше голяма и правоъгълна, в дъното й се забелязваше друг изход. На тавана имаше няколко дупки. Една от тях беше голяма и приличаше на комин, но всъщност малките го накараха да застане нащрек: от тях очевидно трябваше да падне нещо.

Освен релефната хрътка на едната стена, която ги наблюдаваше, единственото друго в стаята бяха няколко големи кръгли медни купи, поставени до входа. Право напред в пода имаше квадратна дупка, широка около метър, която се оказа пълна с някаква течност; пред отсрещния изход също имаше такава. Останалата част от пода между двата басейна беше малко по-ниска от секцията, където бяха застанали; цялата ширина на камерата бе идеално гладка.

— Ох, нещо не е наред в тази картинка — каза Нина. Очевидно това бе поредният капан, но тя не можеше да разбере откъде идва опасността. — Къде е огънят?

— Може да е угаснал — рече с надежда Мейси, която се приближи, за да огледа по-добре озъбения бог.

— Не мърдай — предупреди я Еди, който коленичи край басейна и колебливо топна пръст в течността. — Това е просто вода. — Той я освети с фенерчето и забеляза, че басейнът е ограден със стени само от трите си страни. — Дълбок е около метър и двайсет. Като че ли е свързан с отвора в другия край.

— С тунела ли? — попита Нина. — Странно. Защо просто не отидем там?

— Наистина ли смяташ, че ще е толкова лесно?

— Дори не съм си го помисляла. Какво е това? — Тя освети с фенерчето си нещо, което се намираше между отвора и издълбания под — фино черно усукано въже, което свързваше тавана с пода.

— Нещо, което нямам намерение да докосвам — отвърна Еди. Той насочи светлината в тунела. — Минава през него. Ако искаш да влезеш вътре, трябва да го скъсаш.

— Което според мен ще бъде изключително лоша идея, не смяташ ли? — Вниманието й се насочи към разширението в центъра на стаята, където забеляза още въжета, опънати между тавана и пода — както и отсъствието на нещо. — Усещате ли, че нещо липсва?

— Какво? — попита Мейси, като пристъпи напред.

— Процепи. Не се забелязват никакви линии, които да маркират ръбовете на отделните каменни плочи. Сякаш всичко представлява една огромна каменна плоча!

Еди огледа стените.

— Най-големите блокове са с размери метър и осемдесет на три. Но подът е дълъг поне девет метра. Нали не може да е просто една плоча?

— Не виждам как ще стане. — Нина се огледа и видя Мейси, която се канеше да пристъпи напред. — Не, почакай…

Мейси стъпи на пода — и кракът й пропадна.

Тя изкрещя и едва не падна напред, но Нина успя да я подхване.

— Какво беше това, по дяволите? — изпъшка Мейси и отскочи назад, а от обувките й се проточиха лепкави нишки, излизащи от мързеливо плискащата се вода, която се намираше там, където миг по-рано сякаш имаше твърда скала. Тя се опита да ги изчисти. — Гадост! Какво ли е това?

— Петрол. — Еди се приближи до нея. Той потопи ръка в големия басейн, който се разкри пред тях, маскиран под плътен слой пясък. Когато я извади, от пръстите му закапа същата гъста, мазна течност. — Той плава по повърхността на водата, а те са го посипали с пясък, за да не се различава от пода.

Нина погледна към дупките в тавана.

— Обзалагам се, че ако скъсаш някоя от нишките, от горе нещо пламва и искрите се посипват върху петрола. Бум! Опечени обирджии.

Мейси отвратено изтърка подметката си в пода.

— А как ще преминем, без да задействаме капана?

— Ще преплуваме под него — отвърна Еди и посочи с пръст водния басейн, който се беше поразчистил от петрола. — Огънят ще е само по повърхността.

— Едва ли ще стане толкова лесно. — Нина погледна подозрително фалшивия под. Завъртя се и фенерчето й освети странно изглеждащи медни кълба. — Аха.

— Какво става? — попита Мейси.

— Вътре има нещо. — Нина бръкна в кълбото и напипа ръчка, прикрепена към дъното му — или всъщност към капака, както установи, щом го вдигна. — Знаете ли какво е това според мен? — Тя го сложи върху главата си. — Водолазен шлем! — Гласът й отекна в кълбото.

Еди почука по него и тя извика недоволно.

— Вътре едва ли ще се събере много въздух.

Тя махна кълбото от главата си.

— Няма нужда от много. Просто трябва да е достатъчно, за да се премине от другата страна. — Тя посочи басейна. — Според мен дупките не са свързани с тунел — те са просто изходи, откъдето да се излиза от басейна, без да се докосва петрола. Щом това нещо се потопи под вода, вътре ще има достатъчно въздух, за да се диша, и докато стоим по-далеч от петрола, няма да се изгорим. След това влизаме през дупката в другия край, излизаме и — хей! Преминали сме оттатък!

Еди огледа скептично другото кълбо.

— Твърде е тънко, за да ни пази дълго време от жегата.

— Това е единственият начин да се мине оттатък, без да бъдем изпържени. Сигурна съм, че във водата има нещо, което да попречи на хората просто да преплуват под петрола. — Тя взе примитивния шлем. — Мисля, че нямаме друг избор.

Еди я погледна огорчено и поклати глава, но се съгласи.

— Добре. Но аз ще мина пръв.

— Не, аз ще мина — настоя Нина. — Ако отдолу има някакви препятствия и аз се блъсна в тях, ще трябва да ми кажеш накъде да вървя.

— Сигурна ли си?

— Не — призна тя, вървейки към водния басейн. Колебливо потопи крак под повърхността, после надяна шлема и се потопи цялата. — Пфу! Току-що осъзнах, че водата е стояла тук хиляди години.

— Просто не я пий — каза Еди. — Макар че това може да се каже за всичката вода в Египет!

Нина се потопи внимателно, докато над водата остана само главата й, след което протегна ръка към шлема в ръцете на Еди и хвана здраво вътрешната дръжка.

— Последен шанс да ме пуснеш пръв — рече той.

— Ще се оправя — отвърна тя, докато вземаше кълбото. — Надявам се. — Постави го на раменете си и се потопи.

Оказа се, че шлемът изисква изненадващо усилие да се държи на мястото си, непрекъснато искаше да изплува. Нивото на водата започна застрашително да се покачва, но сгъстеният въздух вътре го спря малко преди да достигне носа й. Тя се наведе и се напъха в тунела с ясното съзнание, че запасите й от въздух са ограничени. Шлемът застърга в тавана.

Нещо се отърка в гърдите й, остана там за миг… и после изчезна.

Беше скъсала една нишка.

Еди и Мейси подскочиха тревожно, когато над главите им се разнесе гръмотевичен звук и отекна в стаята.

— Какво беше това? — попита Мейси, опитвайки се да открие източника.

— Звучи ми като запалка — започна Еди, преди да осъзнае какво става. — Мамка му! Нина, след малко ще пламне!

Той погледна ужасено тавана, където древните камъни се търкаха в метал, произвеждайки искри…

От малките дупки блесна светлина.

Нещо падна от едната — кълбо парцали, което пушеше. Гореше само в единия си край, по-скоро тлееше…

Но това бе достатъчно.

Платът падна на повърхността и опесъченият петрол се развълнува. В първия момент не се случи нищо — след това нагоре се стрелна пламък, който започна бързо да се разпростира. Нападаха още платнени топки. Много от тях не горяха, искрите не бяха достатъчни да запалят материала, но дори само няколко от тях бяха достатъчни, за да взривят повърхността на басейна.

Езеро от огън, точно както ги бяха предупредили йероглифите.

А Нина беше в него.

Тя излезе от късия тунел. Ехото от дишането й и почти пълната тъмнина бяха изнервящи… но не чак толкова, колкото внезапната светлина. Плаващият петрол се запали и басейнът изригна в ярко оранжево — тя веднага усети жегата, дръжката в ръката й се загряваше застрашително бързо.

— Ох, по дяволите. Голяма грешка. Огромна — простена тя. Принудена да се наведе, едва успяваше да се придвижва напред, водата забавяше движенията й като в кошмар на бавни обороти.

Само че това не беше кошмар. Беше истина.

Еди ужасен наблюдаваше как огънят заобикаля бавно придвижващото се кълбо. Когато Нина се появи, по него полепна петрол и той също се запали, превръщайки шлема в сферична факла.

— Господи! Нина, връщай се! Връщай се в тунела!

Но тя не го чуваше, пукането на пламъците заглушаваше всички останали звуци. Силно уплашена, тя засили темпото. Басейнът беше дълъг само девет метра. Щеше да мине много време, преди да го прекоси.

А щеше ли да успее?

Нова стъпка, после още една. Водата нахлу в ноздрите й и тя започна да плюе. Погледна през отворената долна част на шлема и забеляза маркировки на пода. Йероглифи, сред които беше и Окото на Озирис. Със сигурност означаваха нещо важно, но тя нямаше време да мисли какво е.

Дръжката ставаше все по-гореща. Не я болеше все още — но скоро и това щеше да стане.

Шлемът се удари в нещо.

Нина се стресна и едва не го изпусна. Придърпа го надолу и опипа около себе си с другата ръка. Докосна каменен блок, който се издигаше почти над повърхността. Както се беше опасявала, строителите на пирамидата се бяха погрижили никой да не може просто да преплува под огъня.

Тя се придвижи рачешката към лявата му част в търсене на ръб. Пръстите й напипваха само гладък камък. Още няколко стъпки. Нищо. Насили се да забави дишането си в опит да запази ограничения си въздух.

Господи, ами ако египтяните бяха построили лабиринт? Ами ако попадне в задънен край…

Трябваше да има изход. Ако строителите са искали никой да не стигне до гробницата на Озирис, са щели да запълнят всички тунели. „Правилните“ хора, свещениците, които бяха превърнали краля в бог, са знаели пътя. Тя трябваше да го намери.

Бързо. Много бързо.

Йероглифите…

Като сдържаше дъха си, тя потопи глава във водата. Маркировките по пода блещукаха, осветени от адската светлина на повърхността. Тя нямаше представа какво пише там, но Окото на Озирис беше повтарящ се символ, който се взираше безизразно в нея с тъмния си ирис.

С изключение на един.

Този ирис гледаше вляво, по дължината на каменната плоча.

Тя тръгна в тази посока, протегнала напред ръце. Дръжката вече пареше болезнено. Нина размърда пръсти, опитвайки се да отдалечи момента, в който вече нямаше да издържа.

Другата й ръка продължаваше да опипва стената, отивайки все по-напред и по-напред…

Ъгъл!

Тя се хвана за ръба и се издърпа напред. Погледна надолу и видя още едно Око на Озирис, което този път гледаше към края на камерата. Запъти се натам, ускорявайки крачка. Видя второ гледащо нагоре око, после друго, което я насочи надясно.

Пушекът от горящия петрол се издигаше през комина, но температурата в залата се покачваше. Скрил лице зад вдигнатите си ръце, Еди следеше плъзгащото се сред пламъците кълбо, което като че ли се луташе без посока. Беше преминала половината път, но едва ли имаше още много въздух.

Нина вече не отместваше поглед от очите. Въздухът имаше странен вкус и беше започнал да се сгорещява.

Още едно око. Напред. Пръстите започнаха да я болят. Още колко ли имаше? Въздухът започна да не стига, тя усети замайване.

Поредното око, което я упъти надясно. Пръстите й пламтяха, треперещата й ръка клатеше шлема. Изпод ръба му изскочи мехурче въздух и водата нахлу, за да заеме мястото му.

Следващото око гледаше нагоре — и тя зърна сянка.

Другият тунел!

Отново придърпа шлема под повърхността и се наведе максимално, за да мине през ниския тунел. Шлемът се удари в камъка и издрънча като камбата. Само още няколко стъпки…

Когато Нина излезе от тунела, въздухът в кълбото го издигна рязко нагоре и попарените й пръсти изпуснаха дръжката. Застоялата вода я блъсна в лицето. Тя се закашля и се опита да се изправи. Краката й бяха омекнали. Тя залитна към едната стена на малкия басейн и се опита да се хване за ръба му.

Пръстите й го откриха. Тя се издърпа нагоре и излезе на сухо, дишайки тежко.

— Успя! — извика Мейси.

— Слава богу — рече Еди. — Нина, добре ли си?

Нина се опита да надвика грохота и пукането на пламъците.

— Страхотно! — изграчи тя, вдигайки палци. — На дъното на басейна има пътека. Очите на Озирис показват пътя, който трябва да следвате!

Еди разтърка ухото си.

— Разбра ли какво каза?

— Да следваме посоката, в която гледат очите на Озирис от дъното — перифразира Мейси. — Не я ли чуваш?

— Ушите ми са позаглъхнали — призна си той. — Твърде много експлозии. — Той огледа басейна. Пътеката, по която беше минала Нина, се виждаше ясно, криволичеща линия от разбъркан петрол. — Аз тръгвам пръв. — Той подаде на Мейси единия от шлемовете. — Ти ще вървиш след мен и ще се държиш за якето ми.

Той влезе в басейна, пое си няколко пъти дълбоко дъх, за да насити дробовете си с кислород, след което се потопи и тръгна към късия тунел. Мейси се поколеба, но се плъзна след него и се хвана за пешовете на якето му.

Тъй като знаеха какво да търсят, преминаха по-бързо от Нина — макар че дръжката в шлема на Еди пареше болезнено, когато стигна до другия басейн. Той се изправи и хвърли шлема настрани, като дишаше тежко, докато Нина му помагаше да излезе.

— Ох, по дяволите — рече той, потапяйки попарените си пръсти във водата. — Тази ръка я използвам и за други неща.

— О, Еди — пропя Нина. — Нищо де, ще се наложи да се задоволиш с мен.

— Готово, имаме си огън, трябва ни само едно одеяло.

Мейси изскочи от водата.

— О, боже! — изпъшка тя, поглеждайки към огненото езеро. По-голямата част от плаващия петрол беше изгоряла и пламъците постепенно утихваха. — Що за извратен мозък би измислил такова нещо?

— Да му се чуди човек — отвърна Нина, докато проверяваше дали водоустойчивото й фенерче все още работи. — Но знаеш ли какво всъщност ме притеснява?

— Какво?

— Че трябва да преминем през още пет арита.

— Чакам ги с нетърпение — отбеляза саркастично Еди, прокарвайки ръце по дрехите си, за да ги поизцеди. — Какво следва?

— Господарката на дъждовните бури — отговори Мейси, която последва примера му.

— Страхотно. Сякаш не преживяхме достатъчно. — Мокри до кости, те започнаха да се изкачват по следващия коридор.

23.

Тунелът продължи да се спуска спираловидно в пирамидата. Още египетски богове украсяваха стените, предупреждавайки нарушителите, че ги очаква сигурна смърт.

Нина се страхуваше повече от физическите, отколкото от свръхестествените заплахи. Беше научила от първа ръка, че колкото по-грандиозни и важни са древните сгради, толкова по-садистично гениални са капаните в тях.

А пирамидата на Озирис беше много грандиозна и важна.

Фенерчетата им осветиха колоните, които стояха пред следващия арит — но зад тях не се забелязваше друга камера, стръмният коридор продължаваше.

— Току-що осъзнах нещо — обади се Еди. — Този коридор ще ни отведе точно под залата, от която излязохме преди малко.

Нина си представи пътя, по който бяха дошли.

— Смяташ ли, че ще представлява проблем?

— Ами нали следващият капан е свързан с дъждове, а горе имаше доста голям басейн с вода.

— Много си прав. — Тя насочи фенерчето си към тавана. За разлика от боядисаните стени, той представляваше просто гол камък. — Не виждам никакви дупки.

Еди също проведе разследване.

— Таванът изглежда наред… но това е нещо ново. — Той плъзна лъча на фенерчето по пода. Покрай стените имаше вдлъбнати канали с ширина около десет метра и също толкова дълбоки.

— Приличат на канавки — отбеляза Мейси.

— Тук няма нищо такова — каза Еди, оглеждайки колоните. — Да, мисля, че пак ще се намокрим.

— Но какво ли ще стане? — попита Нина. — Ще превърнат мястото в гигантски смъртоносен водопад?

— Не им подхвърляй идеи — обади се Мейси, поглеждайки нервно към наблюдаващите ги богове.

— Това е единственият път надолу — обяви Еди, — така че рано или късно ще разберем. Освен ако не искаш да се върнем… О, кого заблуждавам? Нямаше смисъл дори да питам.

— Защо тогава въобще сме си правили труда да стигнем дотук? — посочи Нина с усмивка. — Освен това първият капан беше счупен, а през втория минахме сравнително лесно.

— О, да — изсумтя той, показвайки почервенялата си ръка, — преминаването през огненото езеро беше фасулска работа!

— Добре де, беше трудно. Но сме се справяли с по-големи трудности. Докато главите ни са на раменете, всичко ще бъде наред!

Мейси вдигна показалец.

— Нали не сте забравили, че последният капан се нарича Онзи, който реже глави?

— Значи ще се наведем! — Тя насочи фенерчето си надолу. Коридорът продължаваше по права линия още известно време. — Просто трябва да сме много внимателни и да не прибързваме.

Еди сложи ръка на мокрото й рамо.

— Добре, тиквичке. Но този път аз ще вървя пръв, става ли?

— Води, тиквичке — отвърна тя и го плесна по задника.

— Я си намерете стая — промърмори Мейси. — Или гробница!

— Ха! — изсумтяха в един глас Нина и Еди.

— Какво? Само той ли може да си прави шеги?

— Ама моите са забавни — каза Еди и започна да се спуска по коридора.

Нина тръгна след него.

— Въпрос на вкус, скъпи.

Лицето му ставаше все по-сериозно, докато осветяваше последователно тавана и пода. Нещо привлече погледа му и той спря.

— Опа! — Той посочи към тавана. — Процепите между блоковете стават по-големи.

Нина прокара пръст по тях. Посипа се фин прах.

— Хоросанът се троши.

Мейси прехапа устни.

— Точно каквото ни трябва, когато над главите ни са надвиснали гигантски каменни блокове, а?

— Със сигурност трябва да я караш по-бавно — рече Нина, когато Еди отново тръгна напред.

Той кимна, забелязвайки, че целият таван е направен все тъй калпаво — както и пода.

— Каквото и да прави Господарката на дъждовните бури — каза той, — мисля, че всеки момент ще се стовари…

Павето под крака му леко хлътна.

Всички замръзнаха. Иззад стените се разнесе тихо щракане, докато ефектът на доминото се приближаваше към завършека си…

Чу се глух удар на дърво в метал, последван от характерен шум.

На вода.

— По дяволите — едва успя да каже Еди, преди водата да плисне върху главите им от пукнатините на тавана. Пороят бликаше от една деветметрова цепнатина на тавана и постепенно се засилваше — но недостатъчно, че да ги повлече по склона.

— Не разбирам — рече Нина. — Това не може да нарани никого.

— Не това е капанът — обади се разтревожено Еди и посочи надолу по коридора. — А това!

Тя забеляза как пукнатините на пода бързо се разширяват, докато водата се стичаше по тях.

— О, по дяволите! Няма да я караме по-бавно — бягайте!

Веществото, което слепваше блоковете, не беше хоросан или цимент. Беше смесица от пясък и фино стрит варовик, който едва крепеше всичко на мястото му… и сега водата бързо го измиваше, камъните се размърдаха, започнаха да се удрят един в друг, да потъват под краката на тримата…

И да падат.

С изчезването на крехкото лепило подът също започна да изчезва. Камъните падаха в дълбоката яма отдолу.

И с падането на всеки камък, коридорът ставаше все по-нестабилен.

Еди осъзна, че канавките не помръдват, но те бяха твърде тесни, за да се върви по тях — камо ли да се бяга.

— Минете пред мен! — извика той. Беше най-тежкият от групата — ако пропаднеше в пода, всички щяха да го последват.

— Не мога! — извика Нина зад него.

— Просто го направи, тръгвай!

С колосален гърмеж цялата горна част на рушащия се коридор се свлече в ямата. Пороят се превърна във водопад, но вредата беше сторена. Останалите камъни летяха един след друг в бездната и разкъсването бързо догонваше бягащите фигури.

— Натам! — извика Еди. Водата се спускаше по склона, беше оголила последните разхлабени камъни — а отвъд тях подът изглеждаше твърд. — Само още няколкостотин метра, тичайте!

Камъните под краката му се размърдаха и той се хвърли напред, приземявайки се на ръба на срутващата се секция. Нина също скочи напред, като едва успя да се задържи на крака, сблъсквайки се със съпруга си.

Зад нея Мейси се засили да скочи…

Но последният камък под краката й падна.

Тя изкрещя — но крясъкът й секна рязко, когато тя се стовари върху току-що разкрилия се ръб на ямата.

Фенерчето й се търкулна по коридора, а тя задрапа по мокрия под, опитвайки се да намери място, където да се захване. Лактите й се плъзнаха по ръба, после китките…

Еди я сграбчи за ръката точно преди да полети надолу.

— Нина! — изпъшка той, когато тежестта на Мейси го повлече напред и той ожули кокалчетата на пръстите си в стената. — Хвани я за другата ръка.

Нина се изкатери обратно по склона и видя Мейси да се люлее отдолу. Тя се протегна към другата й ръка.

— Мейси! Насам!

Младата жена я погледна с ужас в очите.

— Моля ви, не ме оставяйте да падна!

— Няма да паднеш — обеща й Нина. Пръстите им се докоснаха — но се изплъзнаха.

Еди също я изпускаше.

— Нина, хайде — рече умолително той.

Нина се отпусна на колене, наведе се над бездната и се протегна.

Този път успя да хване китката на Мейси. Почти на ръба, тя успя да я придърпа към себе си — отслабвайки достатъчно натиска върху Еди, за да може той да протегне и другата си ръка.

— Хванах я! — излая той. — Дърпай!

Нина се изви назад и напрегна всички сили. Еди се изправи и я дръпна нагоре. Момичето изскочи над ръба и тримата се стовариха един върху друг. Мейси се озова върху Еди.

Нина седна.

— Добре ли си? — попита тя Мейси, която кимна утвърдително. — Хубаво. Сега слез от съпруга ми.

Гърдите на Мейси се намираха точно върху лицето на Еди.

— На мен не ми пречи — пошегува се той с приглушен глас, преди да й помогне да се изправи.

— Благодаря — прошепна тя, разтреперана цялата.

Нисък, пукащ тътен ги накара да погледнат нагоре.

— Не бързай да ни благодариш — каза Нина. Тя насочи фенерчето си към тавана и видя как от новите пукнатини над главите им се процежда още вода. — Да тръгваме!

Те хукнаха надолу по коридора.

Върху мястото, където бяха стояли допреди миг, се стовари цяла секция от тавана — последваха я десетки хиляди литри вода, остатъците от съдържанието на басейна. Потопът се устреми по коридора към тях.

Нямаше как да го надбягат…

Разпененият водовъртеж събори Мейси, блъсна я в Нина и Еди, и повлече тримата надолу по коридора. Те се блъскаха болезнено в стените и пода, удряха ги парчета от начупените камъни.

Изведнъж през гръмотевичното боботене се чу нов звук — ритмични удари, които ставаха все по-силни…

Фенерчето на Мейси беше подхванато от водещата вълна и лъчът му осветяваше пътя им. Еди забеляза някакво движение, нещо се надигна покрай поредния чифт колони — след това светлината изчезна, размазана от обекта, който се стовари с гръмотевичен трясък.

— Мамка му! — изкрещя той, докато водата ги понесе право към него. — Дръжте се за мен!

Нина се вкопчи в ръката му, Мейси в единия му крак, а той заклещи другия в канавката. Силата на потока беше твърде силна, за да може Еди да ги спре, но все пак успя да ги забави достатъчно, за да минат между колоните, докато трошачката се издига нагоре.

Ако само знаеше след колко време ще се спусне…

Разнесе се нов удар. Той вдигна крак…

Те профучаха между колоните и се стовариха върху равния под. Нещо грамадно се спусна върху главата на Еди…

Водата го отнесе в съседната зала и трошачката се заби в земята на няколко сантиметра зад главата му. Залата беше много по-широка от коридора, вълната бързо се разля и изгуби силата си. Тримата неволни слайдъри бяха захвърлени на пода, кашлящи и пляскащи с ръце като изхвърлена на брега риба.

Трошачката не спираше да трака, но скоростта й се забавяше. Нина извади фенерчето си и освети източника на шума. Това беше каменен блок, върху който беше нарисувана жена, която вдигаше крак, сякаш за да смачка мравка. Канавките бяха вкарали водата в две водни колела; те не бяха достатъчно големи, за да задвижат самата трошачка, но бяха задействали някакъв механизъм.

— Предполагам, че това е Господарката на силата. — Нина отметна мократа коса от лицето си. — Тя наистина се опита да стъпче „онези, които не трябва да бъдат тук“.

— Не си падам по жени с големи крака — отвърна уморено Еди. Тежките уреди в раницата му бяха натъртили гърба му. — Всички ли сме здрави?

Мейси се изправи след утихването на трошачката.

— Не се чувствам много добре — призна тя. Хвана ръцете си, неспособна да спре треперенето им. — О, господи, мисля, че ще повърна.

Еди се изправи пред нея и сложи ръце на раменете й.

— Хей, всичко е наред. И няма да повърнеш. Знаеш ли защо?

Тя го погледна несигурно в очите.

— Не.

— Защото ще повърнеш върху мен! А после ще трябва да се разправяме и ще стане лошо. Затова ще се оправиш. — Той се усмихна. Минаха няколко мига, преди Мейси да успее да реагира със слаба, но искрена усмивка.

Нина също се усмихна.

— Всичко е наред, Мейси. Победихме и този капан — всъщност бяха два.

— Да, но ни чакат още три — напомни им тъжно тя.

— Засега водим с четири на нула — рече Еди, оглеждайки се за изхода. Надолу водеше нов коридор, този път със стъпала. — На бас, че ще ги направим седем на нула. Този тип Озирис може да си завре капаните в мумифицирания задник! — Този път Мейси се ухили широко.

— Така, следващият арит е Богинята със силния глас, нали? — попита Нина. Мейси кимна. — Да видим дали ще успеем да я накараме да млъкне.

* * *

Пред входа на обърнатата пирамида не помръдваше нищо, освен пясъка, подухван от вятъра. Ленд ровърът чакаше мълчаливо завръщането на пътниците си, нищо не смущаваше покоя на пустинята.

Изведнъж от североизток се разнесе шум.

Който ставаше все по-силен.

На хоризонта се появи облак прах, който се вихреше на фона на блещукащата мараня. Но това не беше пясъчна буря. Беше твърде малко — и се движеше с цел. Право към руините.

Постепенно във вихъра започна да се оформя черна, прилична на камък фигура. Боботенето се засили, започнаха да се различават рев на мощни двигатели и стържене на въртящи се перки.

Но това не беше самолет.

Себак Шабан погледна през прозореца на огромния боен ховъркрафт клас „Зубр“, създаден да превозва танкове и други бронирани коли през всякакъв терен. След като бяха станали свидетели на способностите на четирите ховъркрафта, купени от гръцкия флот, египтяните бяха решили да последват примера на приятелите си съперници от другата страна на Средиземно море и да купят от Русия две от тези огромни машини.

Официално с този „Зубр“ все още се водеха изпитания, преди да поеме редовна служба. Това, че ховъркрафтът се намираше на почти сто километра от мястото, където се провеждаха изпитанията, се дължеше на един от останалите мъже на мостика.

— Много ми харесва тази машина — каза Шабан на генерал Тарик Халил. — Когато планът ни се увенчае с успех, може би ще дадете под наем една такава на Храма. Макар да не съм съвсем сигурен къде ще я паркираме.

— Където пожелаете, приятелю — засмя се Халил. — А ако някой се оплаче, тя е оборудвана с ракетохвъргачки и картечници „Гатлинг“. — Той кимна към оръдейните кулички на фордека. — Невероятно колко бързо млъкват хората, когато насочиш такова оръжие срещу тях.

— Заплахата от смърт винаги е много убедителна, нали? — Двамата мъже размениха многозначителни усмивки. — Още колко остава?

— По-малко от два километра — отвърна пилотът.

— Добре. — Шабан влезе в оръжейната зала зад мостика. — Приближаваме координатите — обяви той. Освен екипажа на ховъркрафта, в стаята се намираха Озир, Кротала, доктор Хамди… и най-новото попълнение към групата.

— Доктор Бъркли — обърна се Озир към археолога от АСН, — абсолютно ли сте сигурен, че сте прав?

— Няма накъде повече — каза Лоугън Бъркли, раздразнен, че се съмняват в него. — Обърнатата пирамида на зодиака, маркировката, представляваща Нил, символът на Озириона, позицията на Меркурий над края на каньона — всичко съвпада. — Той посочи екрана на лаптопа си, на който в един прозорец беше отворена сателитна снимка на пустинята с линии, маркиращи разстоянията и посоките, а в друг снимка на Окото на Озирис в Озириона, измъкната от мащабния египетски архив на АСН. — Или пирамидата на Озирис е тук, или изобщо няма да бъде открита.

— Надявам се да е първото — изръмжа заплашително Шабан.

Раздразнението на Бъркли се засили.

— Правя онова, за което ми плащате — отсече рязко той, — така че няма нужда да ме заплашвате. — Той погледна Озир. — Колко странно. Ако преди една седмица се бяхте опитали да ме подкупите, никога нямаше да приема. Сега? Просто искам да получа нещо от цялото фиаско при Сфинкса. — Лицето му се изкриви от гняв. — Трябваше да бъда на предните страници на всички вестници по света, но онази кучка Нина Уайлд ме направи за смях. Поне парите ще ме компенсират.

Отговорникът по оръжията извика Халил в стаята и му показа нещо на монитора. Озир вдигна вежда.

— Странно, че споменавате доктор Уайлд.

— Защо?

— Защото мисля, че отново ви е изпреварила. — На екрана се виждаше образът от едната система за прицел на ховъркрафта; ленд ровърът щеше да бъде забелязан в пустата равнина дори и компютърът да не го беше засякъл.

— Какво? По дяволите! — Бъркли се взря в монитора.

Кротала се изкикоти.

— Коя е доктор Уайлд? — попита Халил.

— Конкуренцията — отвърна Озир. Той се вгледа в руините. — Но може пък да ни е направила услуга. Тук няма никой, значи е разбрала как да влезе. Няма нужда да използваме булдозерите и багерите.

Той отиде на мостика. Халил, Шабан и Кротала се присъединиха към него. Пред очите им монотонността на бледожълтата пустош беше нарушена от единственото цветно петно — ленд ровъра. Пилотът отпусна дросела, за да забави петстотинтонния ховъркрафт, трите големи перки над кърмата изгубиха скорост.

— Вашите хора — обърна се тихо Озир към Халил. — Може ли да се разчита на тях? Ако една думичка от това стигне до правителството…

— Гарантирам за Тарик — рече твърдо Шабан. — Дължа му живота си.

— А аз гарантирам за хората си — добави Халил. — Лично съм ги подбирал, само най-необходимите. Те ще запазят тайната ви… на определена цена, разбира се.

— Добре. — Озир се обърна към руините, докато ховъркрафтът спря, вдигайки огромен облак прах. — Да намерим Озирис… и Нина Уайлд.

24.

— Господи. — Нина насочи фенерчето си нагоре и лъчът му потъна в черната бездна над главите им.

— Доста е високо.

— Знаеш ли къде се намираме? — попита Еди, сочейки двете тръби, които се спускаха покрай стената в дъното. — Точно под онзи мост. Ако се бяхме хванали в капана, щяхме да се озовем тук. Падане от шейсет метра. Щяхме да се размажем.

Нина се опита да си представи цялата пирамида.

— Боже. Това място може би е голямо колкото Великата пирамида, ако не и повече.

— Това обяснява защо никой не се е опитал да надмине пирамидата на Хуфу — рече замислено Мейси. — Ако Великата пирамида е почти, но не чак толкова голяма, колкото пирамидата на Озирис, никой фараон не би се осмелил да построи по-голяма гробница от неговата, без да обиди Озирис. И никой не би се осмелил да го направи.

— Значи строенето на пирамидите е било просто едно гигантско мерене на пишки? — вдигна вежди Еди. — Хората не са се променили много за пет хиляди години, нали? — Той погледна към тръбите. Те бяха свързани, едната беше значително по-тясна в основата си, преди да се разшири фуниевидно под широкия хоризонтален жлеб. Върху него беше нарисувано женско лице, като отворът се намираше на мястото на устата й.

— Прилича на църковен орган — осъзна Нина. — Сигурно вкарват въздух по някакъв начин, а оттук излиза силен глас.

— Ако пуснат нещо в другата тръба, то ще подейства като бутало. — До тръбите започваше друг коридор, който бе блокиран от метална врата. — Нека позная. Ако се опитаме да отворим вратата, капанът ще се активира и цялата зала ще гръмне като на концерт на Лед Цепелин.

— На кой[1]? — попита Мейси.

— Не, на Лед Цепелин. — Без да обръща внимание на озадачения й поглед, той тръгна към отвора.

— Внимавай, Еди — предупреди го Нина.

— Не се тревожи, няма да го местя. Просто искам да открия какво го задейства.

— Не, имам предвид, че може да не го задейства… — Един камък се размърда под краката му. — … вратата — завърши Нина.

— Влизайте в другия тунел! — изкрещя Еди, обръщайки се назад, откъдето бяха дошли…

Пред входа с трясък се спусна друга врата, карайки Мейси да подскочи. Ехото още не беше заглъхнало, когато се разнесе друг дълбок, печален звук, който ставаше все по-силен.

И по-силен.

Жлебът изпусна въздух, звукът отекна по дължината на тръбата и се върна усилен многократно. Цялата стая завибрира, пясъкът затанцува по пода, боята и мазилката по стените се напукаха.

Хората в залата също го усетиха.

— Господи! — изпъшка Нина и усети, че й се повдига. Органите й вибрираха в тон с бумтящата басова нотка. Тя се опита да повдигне спусналата се врата, но тя отказваше да помръдне.

Еди нямаше по-голям късмет с другата врата. Той се обърна към тръбите.

— Блокирай го! Пъхни нещо в него!

Нина едва го чуваше през гръмотевичния звук, но от жестовете му разбра какво иска да каже. Свали раницата от гърба си, изсипа съдържанието й на пода и я смачка на топка. Мейси направи същото. Еди вече беше стигнал до тръбата и с изкривено от тревога лице натъпка якето и собствената си празна раница в жлеба. Височината на звука леко се промени, изпусканият въздух засвистя през запушения изход.

Двете жени се приближиха, залитайки. Той грабна сгънатите им раници и ги натъпка в отвора. Нина изпусна фенерчето и запуши ушите си с ръце, но от това нямаше никаква полза; звукът проникваше в нея, опитваше се да я разкъса отвътре.

Той причиняваше същото и на пирамидата. В шахтата нападаха парчета зидария и се пръснаха по каменния под — първоначално малки бучки, но след като по стените бързо започнаха да се появяват пукнатини, скоро щяха да последват и по-големи.

Еди не можеше да запуши ушите си и звукът му причиняваше физическа болка — но положението леко се подобри, след като блокира отворите с импровизираните тапи. Тръбите на органите бяха затворени отгоре, въздух можеше да влиза само през жлеба. Ако успееше напълно да го запечата…

Вибрациите започнаха да утихват. Трябваше само да задържи запушалките по местата им и да изтърпи звука, докато машината не остане без въздух…

С увеличаване на налягането тръбата започна да се тресе първо в основата, после все по-нагоре, докато накрая насъбралият се въздух не изби през отвора като парен чук, разбивайки блокадата и издухвайки Еди на пода. Последва разтърсващо земята гъргорене, сякаш се беше прочистило най-голямото гърло на света, и ужасяващият бас зазвуча отново с пълна сила. От стените започна да пада мазилка, дори каменният под се напука.

Звукът беше толкова смазващ, че Нина почти не можеше да мисли. В основата на тръбите проблесна лъчът на фенерчето й. Блокирането на отвора се беше провалило, но не можеше да няма друг начин…

Нещо, което Еди бе казал, я извади от дезориентацията й.

Двете тръби, едната с бутало, което изтласкваше нагоре въздух при падането си. Самият въздух действаше като възглавница, забавяйки падането — имаше само една сравнително малка дупка, през която можеше да излиза, а фуниевидното стеснение в основата на органовата тръба му пречеше да стигне до дъното.

Тя се сети какво трябва да направи.

Грабна чука от разпиляното оборудване на Еди. След като махна ръце от ушите си, звукът стана непоносим — тя изкрещя, но не можа да чуе гласа си. Парче откъртена скала я удари по ръката. Край нея се посипаха и други отломки, в стената зейна пукнатина…

Тя замахна с чука.

Удари тръбата на мястото, където се стесняваше, и разкъса метала. От процепа се разнесе пронизителен писък. Нина заудря отново и отново — и тръбата се разпадна.

Навън бликна силна въздушна струя, силата на ужасния бас значително намаля. Тя отново удари по тръбата, опитвайки се да затвори онази част от нея, която произвеждаше звука. Металът край разкъсания отвор се изкриви.

Звукът заглъхна.

Нина отстъпи назад, главата й звънтеше. Струята въздух продължаваше да бучи като двигател на реактивен самолет, но освен това се чуваше и друг звук, металическо потракване, което бързо се засилваше…

Еди я блъсна назад, миг преди основата на другата тръба да се пръсне и нещо във вътрешността й да се удари толкова силно в земята, че да издълбае кратер. Буталото. След като въздухът беше започнал да излиза свободно от тръбата и вече нямаше какво да го задържа, то се бе спуснало надолу толкова бързо, колкото позволяваше гравитацията.

На пода паднаха още няколко фрагмента и дъждът от отломки спря. Тишината и спокойствието бяха направо стряскащи. Нина избърса праха от лицето си и погледна Еди. Устните му мърдаха беззвучно.

О, господи, беше оглушала…

— Майтапя се — рече той и се ухили.

Тя го удари.

— Кучи син такъв!

— Хей, всичко ни е наред. Поне така мисля. — На лицето му се изписа загрижено изражение, когато щракна с пръсти до едното си ухо. — Мамка му, не ми звучи както трябва.

— И си изненадан, след всичко, което преживяхме? — Тя взе фенерчето си и погледна Мейси. — Добре ли си?

Мейси свали бавно ръце от ушите си.

— Боже. Мама и татко бяха прави — музиката не трябва да се слуша твърде силно.

Нина помогна на Еди да се изправи.

— Хайде да опитаме да отворим вратите.

Той отиде до изхода и се опита да повдигне вратата. Тя беше тежка, но помръдна. Когато намериха оборудването си, той успя да я издърпа достатъчно високо нагоре, за да могат Нина и Мейси да се проврат отдолу. След това те я държаха, за да мине и той. Еди се обърна и погледна към останките от капана.

— Пет преминати, остават два.

— Да, но последните два бяха много гадни — каза Мейси. — Окървавеният резач на парчета и Онзи, който реже глави? Не ми звучи добре.

— Можем да ги преодолеем — рече Нина, насърчена от оцеляването им. — А след това… Ще се срещнем с Озирис.

Тръгнаха по коридора.

* * *

На около шейсет метра над главите им Озир водеше експедицията към Господарката на вибрациите. Във въздуха се носеше прах, размърдан от пронизващия звук на гигантската тръба.

— Мисля, че разбрахме откъде е идвал този звук — каза той, насочвайки мощното си фенерче към шахтата.

Останалите от групата го следваха по корниза. Макар че всички бяха облечени в маскировъчни униформи и носеха тежко оборудване и оръжия, те не бяха войници: Халил, който от любопитство беше решил да придружи Озир, беше оставил хората си на ховъркрафта. Останалите бяха членове на Храма на Озирис, мъже от личната гвардия на Шабан.

Той погледна към пропастта.

— Изглежда е някакъв капан. Уайлд, Чейс и онова момиче сигурно са го задействали. — Той се усмихна злобно. — Би било забавно, ако са загинали при задействането на някой капан, през който ние ще минем безопасно, но пък от друга страна се надявам да са оцелели, за да мога собственоръчно да ги ликвидирам.

— Най-важното е да не излязат оттук — каза Озир. Той се обърна към Бъркли. — Какво научихте от тази стая?

— Йероглифите в залата при входа определено предупреждават, че при всеки арит ще има капан. — Бъркли посочи към едното от големите назъбени колела. — Предполагам, че това е Господарката на вибрациите. Уайлд и останалите сигурно са я активирали при преминаването си — и са оцелели.

— Не са ли паднали? — попита Хамди.

— А звукът? Според мен спокойно можем да предположим, че това е Богинята със силния глас, която се намира при петия арит. Поне дотам са стигнали.

— Което означава, че са ни разчистили пътя — рече Озир. Той стъпи върху моста.

— Сигурен ли си, че е безопасно? — попита нервно Хамди.

Озир направи още една крачка. Мостът не помръдна.

— Или капанът е бил задействан, или е повреден.

— Води ни, Халид — каза Шабан, докато брат му прекосяваше прохода. Щом стигна до другата страна, той махна на останалите да го последват.

Колелото изскърца, камъкът, който го блокираше помръдна леко, но никой не го забеляза.

* * *

Нови две колони маркираха шестия арит.

— Така — рече Нина и спря пред тях. — Окървавеният резач на парчета, а? Ако не мине добре, май ще ни трябва доста бинт, затова нека да видим какво можем да направим, за да мине добре.

Двамата с Еди насочиха фенерчетата си към отвора. Стените на равния коридор бяха украсени с добре познатите им неодобрително гледащи египетски богове и мрачни предупреждения за съдбата, която очаква нарушителите… но имаше и нещо ново.

Нещо застрашително. По стените се забелязваха безброй хоризонтални прорези, оградени отгоре и отдолу с ръждиви железни пластини.

Еди освети най-близкия прорез. В него се виждаше нещо — дълго парче метал, закачено на панта в единия край… което имаше остър ръб.

— Така — рече той. — В дупките са сложени остриета. Ясно. Ако тръгнем по коридора, ще изскочат и ще ни накълцат на парчета!

— Малко са поръждясали — рече Мейси. — Може да не се задействат.

— Готова ли си да заложиш живота си на това? — попита Нина. Всеки процеп беше с дължина, която отговаряше на ширината на коридора, което означаваше, че няма да могат да ги избегнат, ако се притиснат към отсрещната стена — а разположението на процепите оставяше малък шанс да се намери място, където да се крият. — Как да минем оттук, по дяволите?

Еди извади чука, клекна и почука по пода зад колоните. Нина примига стреснато, в очакване от стената да изскочи острие, но нищо не се случи. Той се наведе още по-напред и пак почука, но отново не се случи нищо.

— Предполагам, че стартиращият механизъм е някъде по-навътре — предположи той и се изправи. — За да може да сте в средата, когато остриетата се задействат. — Стената в дъното се намираше на цели дванайсет-тринайсет метра — и като че ли там не беше краят, а само завой, след който тунелът продължаваше.

— Не може да няма начин да се мине, без капанът да се задейства — каза Нина.

Еди претегли чука в ръка.

— Нека опитам нещо. — Той се засили и хвърли чука два-три метра навътре в коридора. Остриетата не помръднаха. — Добре, значи дотам е сигурно. Може би. — Тръгна да си прибере чука.

— Недей да казваш „може би“, а после направо да влизаш! — извика му Нина, когато той се върна с тежкия си чук в ръка. — Освен това какво смяташ да правиш? Да го хвърляш всеки път? Няма гаранция, че ще улучиш пусковия механизъм — и освен това, ако нямаш някакви невероятни умения за хвърляне на бумеранг, за които да не знам, не виждам как ще успееш да го хвърлиш зад ъгъла.

— Добре де, ти какво предлагаш? — попита той. — Не можем просто да тръгнем напред и да се опитаме да го блокираме с молитви.

— Няма да вървим — обади се Мейси, като се вгледа отблизо в йероглифите. — Мисля, че от нас се очаква да бягаме. Този текст отново ни предупреждава каква ужасна съдба ни очаква и така нататък, но завършва с нещо като „побързайте към Озирис“. Или „движете се бързо“, може би. „Движете се бързо към Озирис.“

— Оставили са подсказка? — рече изненадана Нина. Край другите арити нямаше нищо такова.

— Добавили са само няколко символа. — Мейси ги посочи в края на текста. — Всичко останало е същото като досега. Лесно е да бъдат пропуснати. Сигурно и при другите е имало, но сме ги пропуснали.

— Значи трябва да препуснем по коридора? — рече Еди, като отново освети прохода. — Малко рисковано е, не знаем какво има зад ъгъла.

— Онзи, който реже глави, най-вероятно.

— Да, много ме успокои! — Той прибра чука в раницата си и се стегна. — Добре. Значи ще трябва да тичаме като египтяни. — Той погледна към Нина. — Готова ли си?

— Да действаме — рече тя.

— Ако ме накълцат на парчета, да знаеш, че ще ти сритам задника в отвъдното. Мейси? — Мейси кимна. — Добре. Три, две, едно… давай!

Те прекосиха тичешком прага.

Остриетата останаха неподвижни.

Фенерчето на Нина осветяваше едната стена на коридора, Еди осветяваше другата, а Мейси тичаше след тях. Изминаха три метра, шест, стъпките им отекваха в коридора. Девет… Завоят бързо се приближаваше…

Под крака на Нина със скърцане се размърда една плоча.

Тя изтръпна от страх, но остриетата не помръднаха.

Зад тях обаче се разнесе звук. Някакъв механизъм се задейства с глухо потракване и непрекъснато почукване на метал в метал.

Отброяване.

— Определено трябва да тичаме — изпъшка Еди, забавяйки леко на ъгъла, за да пропусне жените напред. Той се обърна и освети коридора…

Ж-ж-т!

Остриетата при входа на коридора се изстреляха напред, последвани от тези, които се намираха срещу тях, готови да насекат всеки, който имаше нещастието да се намира там. Корозията и времето си бяха взели своето, някои от мечовете се счупиха или се откъснаха от пантите си и се удряха в отсрещната стена — но въпреки това си оставаха смъртоносни, каквато беше и идеята на създателите им.

— По дяволите! — извика Еди, побягвайки след Нина и Мейси. Смъртоносната вълна се приближаваше застрашително към тях. — Бягайте, бързо!

На Нина не й трябваше да вижда какво става, за да побегне още по-бързо; приближаващият се звук беше достатъчно ужасяващ. Фенерчето й освети нещо, което първоначално помисли за край на коридора, но тогава забеляза колоните, маркиращи следващия арит.

Онзи, който реже глави.

От трън…

Изскочиха остриетата край завоя, последвани от онези в късия коридор, приближавайки се застрашително към тях тримата.

Нина забеляза нещо на стените зад колоните. Още прорези — но само по един от двете страни, приблизително на нивото на човешки врат.

И те тичаха право към тях.

Тя дори не успя да извика предупредително на Еди и Мейси — те почти бяха стигнали колоните, следвани от желязната вълна…

Нина протегна ръце, прегърна ги през раменете — и скочи напред със засилка. Допълнителната тежест накара Мейси да залитне напред, а Нина повлече Еди след себе си. Тримата се претърколиха през прага тъкмо навреме, за да видят два големи въртящи се диска да се изстрелват от стените на косъм от главите им.

— Дявол да го вземе! — избъбри Нина, опитвайки се да пропълзи по-далеч от скърцащите назъбени остриета. — Не са се шегували, като са измисляли името!

Еди изчака двата диска да спрат, преди да стане и да се доближи до коридора, докосвайки едно от остриетата. Той очакваше съпротива, но то се раздвижи лесно, макар и шумно на ръждясалата си панта; след шест хилядолетия чакане, силата на замаха беше счупила механизма.

— Поне ще можем да се върнем спокойно.

— Успяхме — каза задъханата Мейси. — Преминахме — това беше последният капан! — Тя се поколеба. — Нали?

— Ако йероглифите казват истината, значи да — увери я Нина. Въпреки това тя се огледа предпазливо. Пред тях започваше нов коридор, който завиваше и се спускаше надолу.

Тя надникна зад ъгъла. Надолу водеха няколко стъпала, които стигаха до две колони.

Но те не приличаха на онези, които маркираха аритите. Тези бяха съвсем различни.

Великолепни.

— О, елате да видите! — рече тя възхитено, без да смее да диша.

При вида им Мейси ахна, дори Еди беше впечатлен.

— Много са бляскави.

Колоните бяха издялани във формата на египетски бог и огледалния му образ. Но това не бяха фигурите, които ги бяха наблюдавали от стените по време на спускането им в пирамидата. Тези бяха други, на мъж с висока шапка, който държеше жезъл в едната си ръка и сърп в другата. Тялото му беше обвито в плътни ленти, също като мумия, но лицето му беше открито, кожата му имаше зеленикавия цвят на окислена мед. И двете статуи бяха богато украсени със злато и сребро.

Озирис.

Между двете статуи се виждаше входът към тъмна камера. Нина насочи фенерчето си. Отвътре проблеснаха още злато и сребро, покрай стените бяха струпани съкровища, но погледът й остана върху онова, което лежеше в средата на голямата стая: обемен, заоблен обект, облицован в чисто сребро.

Саркофаг.

Нина бавно се приближи, оглеждайки двете фигури за следи от последния скрит капан. Нямаше такъв. Бяха достигнали целта си, последната камера.

— Намерихме я — каза тя, поглеждайки удивено Еди и Мейси. — Намерихме гробницата на Озирис!

[1] В оригинала — The Who, име на прочута британска рок група от средата на 60-те години. „Who?“ означава „Кой?“. — Б.пр. ↑

25.

Влязоха в камерата, която по размери и форма приличаше на Озириона, и осветиха с фенерчетата си артефактите и съкровищата. Те варираха от поразителни до съвсем прозаични — блестящи статуи от чисто злато редом с най-обикновени дървени столове; лодка в реални размери, върху която стоеше маска на Озирис от злато и сребро с облегнати върху нея снопове копия. Находката надминаваше дори гробницата на Тутанкамон. Прочутият фараон беше сравнително маловажен владетел от Новото царство, управлявал преди по-малко от три хиляди и петстотин години, а Озирис беше митологична фигура в плът, основополагащ камък на египетската цивилизация.

И те го бяха открили първи.

Нина огледа саркофага. Капакът представляваше мащабна репрезентация на човека, който лежеше вътре. Изваяното сребърно лице се взираше ведро в тавана с широко отворени, очертани с очна линия очи.

— Изработката е невероятна — прошепна тя. — Всичко тук е невероятно. — Тя махна с ръка към заобикалящите ги предмети. — Никога не съм си представяла, че преддинастичен Египет е бил толкова напреднал.

— Също като Атлантида — каза Мейси. — И те са били много напреднали за времето си, но никой не е знаел за тях. Докато вие не ги открихте.

Нина й се усмихна.

— Знаеш ли, Мейси, тук става по-скоро въпрос за съвместно откритие.

Мейси грейна.

— Не е зле за една третокласна студентка, нали?

Еди се вгледа отблизо в комплект боядисани дървени фигурки, които символизираха слугите, придружаващи господаря си в отвъдното, след което огледа една по-груба статуетка, издялана от странен пурпурен камък, преди да отиде от другата страна на саркофага.

— Добре, какво ще правим сега, след като го открихме?

— Обикновено бих ги снимала, каталогизирала и изследвала — отвърна Нина, — но това не е стандартен случай. Първо трябва да се подсигурим, че гробницата няма да бъде ограбена. Ще трябва да се свържем с египетското правителство, да отидем при доктор Асад.

— Ами онзи хляб, който всъщност търси Озир? — Той се огледа за нещо, което да наподобява храна. На една малка дървена масичка имаше нещо, което някога може и да е било самуни, но сега просто се беше превърнало в прах. — Едва ли ще успее да си направи сандвич от тях. Виждаш ли нещо друго?

— Погледни надолу. — Еди го направи и видя малка ниша в основата на ковчега, в която имаше глинено гърне с височина около трийсетина сантиметра. — Канопи. Египтяните са ги използвали, за да съхраняват в тях важните органи на тялото, които изваждали при мумификацията. Озир смята, че в храносмилателната му система може да са останали спори от маята.

Мейси забеляза друго гърне на пода до Нина, след което откри трето до горната част на саркофага.

— И тук намерих едно — трябва да има и долу, при краката му. — Еди погледна и кимна утвърдително. — По едно във всяка една посока. Това е с маймунска глава на песоглавец — бог Хапи. Значи дробовете на Озирис са в него. — Тя се протегна да го вземе, но изведнъж осъзна какво беше казала току-що, и се дръпна назад. — Гадост.

— Кое гърне за какво е? — попита Нина.

— Хапи олицетворява севера, така че… — Тя определи посоките. — Това към теб трябва да е чакал — Дуамутеф.

Нина освети с фенерчето гърнето в краката си; боядисаният му капак наистина имаше дългоухата форма на чакалска глава.

— Да.

— Значи там се намира стомахът. На противоположната страна е соколът — Кебезенуф. Или беше Кебезунеф? Така се получава, когато в езика няма гласни. Както и да е, там са червата.

— Прекрасно — каза Еди. — Гърне с черва.

— А онова в южния край, под краката му, прилича на човек, защото Амсет е бил човешки бог. Там се намира дробът на Озирис.

Еди млясна с устни.

— Така е по-добре. Някой да има пържени картофки?

— Той е на шест хиляди години, Еди — предупреди го ухилената Нина. — Освен това не нося „Мезим форте“.

— Тогава ще пропусна. Значи, щом Озир търси тези гърнета, какво ще ги правим? Да ги разбием ли?

— Предпочитам да не го правиш — обади се Озир от вратата.

Нина подскочи стреснато, а Мейси изписка — те се обърнаха и го видяха облегнат небрежно на една от фигурите на Озирис. Зад него стоеше Шабан, насочил оръжието си към тях.

Озир пристъпи напред и зад него се появиха още хора, сред които бяха Кротала и Хамди.

— Изглежда по-невероятно, отколкото си я представях — каза той, оглеждайки съдържанието на стаята. — И сега ми принадлежи.

— Не, изобщо не е така — сопна му се Нина.

— Ние дойдохме първи — каза Еди. — Кой преварил, той натоварил.

Шабан им махна с пистолета да се отдалечат от саркофага.

— Ще ви дам нещо друго. Куршуми.

Озир се приближи до сребърния ковчег и вдигна канопа до краката му.

— И органите на Озирис са тук. Точно както предположих, доктор Уайлд.

Нина понечи да му отговори, но в този момент някой друг влезе в стаята.

— Лоугън? — ахна тя. — Ти, кучи сине! Сега за тези клоуни ли работиш?

Бъркли я изгледа студено.

— Този твой навик започва да ме вбесява, Нина. Аз правя голямо откритие, ти ме изпреварваш. Поне този път няма да изглеждам като идиот по телевизията.

— О, горкият той — подсмръкна Нина и театрално избърса една въображаема сълза от окото си. — Горкият малък Лоугън, някой му е откраднал аплодисментите — и сега той е готов да се откаже от всичко, в което смятах, че вярва, и да се продаде на шайка ненормални последователи на някаква глупава, измислена религия.

Белязаното лице на Шабан се изкриви от гняв и той се прицели в Нина, но Озир поклати глава.

— Не тук. Не искам гробницата да бъде осквернена. — Той остави гърнето на земята и бавно заобиколи саркофага. — Четири гърнета — дроб, черва, дробове… и стомах. — Той повдигна почтително капака във форма на чакалска глава. — Тук се крие ключът към вечния живот, доктор Уайлд. В това гърне се намират спорите на маята, която са използвали за хляба на Озирис. Трябва ми само една проба и тайната ще бъде моя. Ще си я култивирам, ще я притежавам, ще я контролирам.

— Това ще стане само ако вътре наистина има спори — каза Нина. — Може пък Озирис да не е ял хляб, преди да умре. Може да е бил препечен и всички клетки на маята да са загинали. Може цялата тази история да е била за нищо!

— Не е нищо — сви рамене Озирис. — Все пак гробницата съществува. Затова доведох и доктор Крали. — Той махна на брадатия мъж да се присъедини към него. След миг Нина го разпозна: един от учените, които работеха в швейцарската лаборатория. — Тук има два канопа, които могат да покажат кой от двама ни е прав, доктор Уайлд — канопът на Дуамутеф — той вдигна гърнето с чакалската глава — и канопът на Кебезенуф. Готов съм да жертвам единия, за да разбера какво има в другия. Доктор Крали, кой според вас е по-добър за теста? Този с червата или този със стомаха?

— Остатъците в червата са преминали през храносмилателните процеси — каза сръбският учен. — Ако има оцелели спори, те по-вероятно ще се намират в стомаха. Така че, червата, да.

— Действайте тогава.

Крали взе гърнето със соколовата глава.

— Не, почакайте — помоли се Нина. — Това гърне е невероятно ценен артефакт. Ако го отворите, може да го унищожите. — Тя погледна към Бъркли. — Лоугън, не може просто да гледаш безизразно. — Тя знаеше, че го е жегнала, на лицето му се изписаха смесени емоции, но той не отвърна нищо. — Плаща ли ти достатъчно, за да не направиш нищо?

— Доктор Бъркли знае кога се извършва добро дело — каза Озир, докато Крали разгъваше малка масичка и поставяше гърнето върху нея. После извади оборудването си от едно куфарче. — Жалко, че вие не го разпознахте. Ако не ме бяхте предали, пак щяхме да се озовем заедно в тази стая — само че вие щяхте да ръководите операцията, а не да бъдете пленничка.

Шабан държеше Нина, Еди и Мейси на мушка, двама от войниците му се присъединиха към него с вдигнати МР7. Всички останали наблюдаваха сърбина, който се занимаваше с гърнето. След като извади няколко малки шишенца с безцветни течности, няколко колби и портативен микроскоп, той огледа гравирания капак и използва метален шперц, за да почисти черната гума, която го запечатваше. След това погледна очаквателно Озир, който кимна с глава.

Крали завъртя внимателно капака. Двете древни парчета керамика изскърцаха едно в друго… и след като с леко пропукване последните остатъци от печата се счупиха, капакът леко се повдигна.

— Ох, мамка му — сбърчи нос Еди, когато в стаята се разнесе ужасна миризма. — Мирише така, сякаш последната му храна е бил кебап!

Нина потисна отвращението си.

— Това все пак означава, че е бил запечатан добре. Съдържанието се е запазило през всичките тези години.

Крали използва малко фенерче, за да изследва съдържанието на канопа. Вътре нещо проблесна. Той напълни три от шишетата и използва пипета, за да изтегли малка проба от тъмната каша. Вкара я в тестовата колба и добави съдържанието на последното шише.

— Това ще ни отнеме няколко минути — каза той на Озир и запечата колбата. — Ако вътре има някакви спори, тестът ще покаже.

— Да уплътним времето в такъв случай — отвърна Озир. Той махна с ръка на един от войниците. — Отвори саркофага.

— За бога! — извика ужасено Нина. — Нещата стават все по-зле! Какво смяташ да правиш, да аутопсираш мумията ли?

— Това ли те притеснява най-силно? — попита Мейси, без да сваля очи от оръжията.

Също като канопите, ковчегът беше запечатан с дебел слой черна смес от гума и минерална смола. Един от хората на Озир носеше малък циркуляр, който използва, за да разреже защитния слой. След него вървеше друг мъж, понесъл инструмент с абразивна глава, който използва да изстърже пломбата край разреза.

Приключиха за няколко минути.

— Отворете го — заповяда Озир. До саркофага се приближиха други двама мъже, монтираха по един крик от всяка страна и вкараха стоманените клинове в разкрилия се под капака отвор.

— Готови сме, господине — обяви единият мъж.

Озир погледна удовлетворено Нина и кимна.

— Действайте.

Четиримата мъже заработиха с криковете. Металът изскърца, печатът се пропука и се нацепи. Единият клин се изплъзна и нащърби метала, а Нина примижа при вида на повредата.

— Хайде де! — излая нетърпеливо Шабан. — По-силно!

Мъжете удвоиха усилията си, опитвайки се да повдигнат тежкия капак. От саркофага се разнесе по-дълбоко стържене и внезапно капакът се отвори. Те свалиха с пъшкане сребърната фигура на Озирис от криковете… разкривайки друга фигура във вътрешността.

Но това не беше скулптура. Беше самият Озирис.

Или поне онова, което беше останало от него. Тялото беше мумифицирано, обвито плътно в обезцветен саван, със сгънати върху гърдите ръце. Главата му беше покрита с погребална маска, среброто и златото бяха оформени според чертите на лицето му. За разлика от прочутите погребални маски на Тутанкамон и Псусенес, тази беше изненадващо скромна, липсваха богатите украшения за глава. Ако маската представляваше точен образ на мъртвия владетел, то Озирис беше притежавал изненадващо младежки вид за толкова могъщ и почитан човек.

Всички се наведоха да погледнат, дори Крали се откъсна от работата си, за да надникне. Вдлъбнатината, в която лежеше тялото, напълно отговаряше на формата му и беше само с около сантиметър по-широка. В солидния метал на капака също беше оформена идеална извивка.

Озир погледна към човека, от когото беше взел името си.

— Озирис — прошепна той. — Богът цар, дарителят на вечния живот…

— Прозвуча така, сякаш наистина го вярваш — подигра му се Нина.

— До преди месец не смятахте ли и вие, че Озирис е само един мит? — възрази той. — Може би тук има повече истина, отколкото и двамата сме предполагали.

— Не и вашата версия на истината. Имам предвид онази, която пробутвате на своите последователи.

— Кой може да каже дали моята версия на историята на Озирис не е по-вярна от всички останали? — рече подигравателно Озир. — Всъщност, това дори я потвърждава. — Той посочи мумията. — Аз открих гробницата на Озирис, защото това е съдбата ми. Доказва, че духът му наистина е в мен. Не сте ли съгласна?

— Не, а и вие не би трябвало да бъдете, ако сте поне малко откровени с глупаците, които ви дават парите си. — Озир се засмя, но тя забеляза, че лицето на Шабан се смръщи още повече.

Преди да успее да каже още нещо, Крали се откъсна от микроскопа си.

— Господин Озир!

Озир се приближи до него.

— Какви са резултатите?

Крали внимателно извади стъкълцето от микроскопа.

— Резултатът е… положителен — рече въодушевено той. — Останали са спори от маята!

Озир не можа да сдържи ликуването си.

— Да! О, да! — Той стисна тържествуващо юмруци. — Прав бях! Историята за хляба на Озирис е истина — и тя ще ме направи много богат, Себак, повече, отколкото бих могъл да си представя! — Той хвана брат си за раменете и го разтърси. — Богат!

Шабан изглеждаше отвратен.

— Пари. Само това ли има значение за теб?

— Разбира се, че не. — Озир се ухили и снижи глас. — Сексът също! — добави той и се изкикоти.

— Толкова си жалък — произнесе студено Шабан. — Позор за нашето семейство, обида за боговете. И аз повече няма да търпя тази обида. — Той извади пистолет и го насочи към гърдите на брат си.

В първия момент Озир като че ли не го забеляза, умът му отказваше да приеме онова, което виждаха очите му.

— Какво правиш, Себак? — каза най-накрая той, опитвайки се да се усмихне, но се отказа, щом погледна лицето на Шабан и прочете по него само гняв и омраза. — Себак? Какво е това?

— Краят, братко мой — изсъска той. — Ти получи своите удоволствия, получи всичко, за което не си помръдна пръста и не го заслужаваше! — Той блъсна Озир назад към саркофага.

По лицето на Озир се изписа страх, когато осъзна, че брат му не се шегува. Той погледна отчаяно към войниците си.

— Някой… Някой да му вземе пистолета! — Мъжете го гледаха с каменни лица. — Помогнете ми!

— Те не са твои последователи — изсъска Шабан със зловеща усмивка. — А мои. Всички твои последователи сега ще боготворят мен — или ще умрат!

Бъркли отстъпи нервно назад.

— Какво… какво става тук?

— Става това — рече Шабан, — че заемам мястото, което ми се полага по право като глава на Храма. Това е мое рождено право! — Той погледна към мумията зад Озир — и се изплю върху нея. — Озирис! Пфу! Сет е бил по-силният брат. Сет е бил по-големият брат, но е отстъпил пред Озирис от страх! — Египтянинът вече крещеше и устата му пръскаше слюнка. — Това време приключи! Дойде моето време! Ще взема онова, което ми принадлежи! — Гласът му се извиси в налудничав писък. — Аз съм Сет! Аз се преродих!

Озир го гледаше ужасено.

— Какво… какво ти става? — изпъшка той. — Ти не си Сет, нито аз съм Озирис! Ние… ние сме синове на пекар, Себак! Никой не е прероден — това не е реално! Всичко съм си измислил! Знаеш го много добре, беше с мен, когато го измислях!

— Когато призоваваш бог, ти го правиш истински — каза Шабан внезапно с ледено спокойствие. — Всичките ги правиш истински. Последователите ти те боготворят като Озирис, значи си Озирис. Аз съм братът на Озирис, значи съм Сет. Аз съм богът на мрака, на хаоса, на смъртта — и моето време настъпи!

— Ти… ти си се побъркал! — заекна Озир. — Какво е станало с теб?

Гневът се възроди.

— Какво е станало с мен? Само ти можеш да си толкова заслепен, Халид! Цял живот получаваш всичко; аз не получих нищо. Ти беше любимият син, аз бях низвергнатият. Ти успя да се добереш до слава и богатство, а аз бях принуден да вляза в армията. Ти имаше пари и жени, а аз бях изгорен жив! — Той разкъса ризата си и разголи гърдите си. Те бяха също толкова грозно белязани, като лицето, белезите се спускаха надолу по тялото му. — Ако Халил не ме беше измъкнал, щях да умра! А ти дойде ли да ме видиш в болницата? Не!

— Някой има проблеми с големия брат — прошепна Нина на Еди.

— Някой има проблеми със здравия разум! — отвърна той шепнешком.

— Аз бях… бях на снимачната площадка — започна уплашено да се оправдава Озир. — Не можех да се измъкна.

— Два месеца? — изръмжа Шабан. — Не! Знам какво си правил. Обикалял си света и си правил секс с разни курви!

Озир не се отказваше.

— О, мисля, че разбирам. Не ми завиждаш заради парите и славата. А заради това, че огънят те е направил по-малко мъж!

Гневът, който се надигна в гърдите на Шабан, беше толкова силен, че той не успя да каже нищо. Вместо това удари брат си с пистолета в лицето, пръскайки с кръв капака на саркофага. Мейси ахна, дори Еди примига.

Озир се свлече на земята, стиснал главата си с ръце. Шабан успя да овладее емоциите си.

— Махнете това нещо оттук — каза той на Кротала, сочейки мумията.

Кротала и един от войниците се приближиха до саркофага. Преди Нина да успее да се възпротиви на оскверняването, те измъкнаха мумията от ложето й и най-безцеремонно я хвърлиха на пода. Погребалната маска падна и в тях се взря изсъхналото, безоко лице.

Шабан насочи пистолет към брат си.

— Влизай вътре.

Озир го погледна объркано.

— Какво?

— В саркофага. Веднага!

— О, боже — каза Нина, осъзнавайки какво става. — Халид, той разиграва истинската история на Озирис и Сет — как Сет примамва Озирис да влезе в ковчега и го запечатва вътре!

Шабан й се усмихна злобно.

— Радвам се, че някой знае истинската история.

— Смяташ ли да му отрежеш оная работа и да нахраниш рибите с нея? — попита Еди.

— Не е нужно да го нарязвам на четиринайсет парчета. Брат ми няма Изида, която да го възкреси. — Той отново погледна към Озир. — Влизай вътре.

Озир не помръдна от мястото си.

— Храмът на Озирис няма да те последва, Себак — те боготворят Озирис, не Сет!

— Грешиш, братко. — Шабан посочи гордо войниците. — Докато пиеше, играеше комар и ходеше по жени, аз откривах истинските вярващи в Храма, а ти така и не забеляза. Нямаше нужда да бъда кинозвезда — силата и властта ги привлякоха на моя страна. Те ми се заклеха и останалите ще направят същото… или ще платят цената.

— Каква цена? — попита Озир.

— Крали и останалите учени работят за мен, не за теб. Маята, която се използва за хляба на Озирис, не само може да осигури вечен живот на тези, които смятам за достойни. Тя може да донесе смърт на онези, които ми се противопоставят!

Нина погледна разтревожено Еди.

— В лабораторията в Швейцария говореха за генетично модифициране на маята.

— Точно така, доктор Уайлд — каза Шабан. — Спорите ще бъдат разпръснати по света от моите последователи — в посевите, храната за животни, дори водата. Всеки, който не яде хляба на Сет — той се усмихна триумфално на новото име, — всеки, който не боготвори новия си бог, ще умре от отровата в клетките й.

— Ти си луд — каза тихо Озир. — И после се чудиш защо татко предпочиташе мен.

Споменаването на баща им отново разгневи Шабан.

— Влизай в ковчега! Влизай! Влизай! — Той започна да удря Озир с пистолета си, след което излая: — Вкарайте го вътре! Веднага!

Четирима мъже сграбчиха съпротивляващия се Озир и го вкараха насила в саркофага. Той беше с цели двайсет сантиметра по-къс и по-тесен. Озир се опита да се освободи, но Шабан замахна и го удари брутално с пистолета в гърдите. Озир се сгърчи от болка.

— Аз съм Сет! — извика Шабан. — И вземам онова, което ми принадлежи! — Той изрита криковете.

Озир успя само да простене ужасено, преди тежкият метален капак да падне с гръмотевичен трясък… и да се чуе ужасяващо хрущене на начупени крака и ръце. Мейси изпищя и извърна глава. От сребърния ковчег бликна кръв.

Шабан продължи да удря по капака, оставяйки безброй вдлъбнатини с пистолета си в скъпоценния метал.

— Аз съм Сет! — изрева той. — Аз съм бог!

— Не — рече шокираната и отвратена Нина. — Той беше прав. Ти си луд.

Шабан рязко се извърна и вдигна пистолета си към нея, притискайки треперещия си пръст към спусъка…

Но не стреля.

— Нина — избъбри Еди, — ако мъж с пистолет твърди, че е бог… повярвай му!

Шабан си пое рязко дъх и отстъпи назад.

— Не — каза той, опитвайки се да се успокои. — Брат ми беше прав. Тази гробница не бива да бъде осквернявана. Озирис се върна в ковчега си, където му е мястото. Но вие? — Той погледна презрително Нина, Чейс и Мейси. — Вие не заслужавате да умрете в гробницата на един бог. — Той заобиколи саркофага. — Изкарайте ги на повърхността и ги застреляйте — заповяда на хората си, докато вдигаше гърнето с чакалската глава. — Къде е куфарчето?

Докато Кротала и останалите войници избутваха Мейси, Нина и Еди към изхода, един от мъжете се обърна и на гърба му се видя куфарчето, направено от устойчив на удари материал. Той разкопча каишките на гърдите си, свали куфарчето и го отвори, разкривайки подплата от дебела жълта полиуретанова пяна. Шабан предпазливо притисна гърнето към долния защитен слой, след което внимателно затвори капака, докато ключалката му не изщрака.

— Пази го като зеницата на очите си, Хашим — поръча той на войника. — Крали, върви с него. Не го изпускай от поглед. — Ученият кимна и изчака Хашим да нарами ценния трофей и да го закопчее на гърдите си като раница.

Шабан се обърна и видя Бъркли и Хамди да се взират в окървавения саркофаг.

— Господа — каза той. — Надявам се, че няма някакъв проблем.

— Никакъв — изблея Хамди. — Както винаги, имаш пълната ми подкрепа. Ще се погрижа Висшият съвет за антиките никога да не научи за това място — то ще бъде нашата тайна. Твоята тайна — побърза да се поправи той.

— Добре. А вие, доктор Бъркли?

— Ами аз, ъ-ъ-ъ… — промърмори Бъркли. — Аз… да. Бройте ме и мен.

— Радвам се да го чуя. — Шабан му се усмихна заплашително. — А сега се връщайте на ховъркрафта. Оставете това място на мъртвите. — Бъркли и Хамди побързаха да излязат, а той се изправи пред саркофага. — Сбогом, братко мой — прошепна той, преди да се обърне и да си тръгне, оставяйки гробницата потънала във вечна тишина.

26.

— Той се е побъркал — каза Нина на Халил, докато египетският офицер се изкачваше пред нея нагоре по коридора. — Не може да вярвате, че е прероденият Сет.

— Няма значение какво вярвам аз — отвърна Халил. — Важно е какво вярва той. А то е, че с огромна сума пари ще плати дълга си към мен за това, че спасих живота му. Освен това ми обеща важен пост, ако планът му успее — а ако не успее, какво пък, аз ще съм богат. Така че си помислих: защо не?

— Защото той е психопат! Ако планът му проработи, ще умрат милиони хора!

Халил сви рамене.

— И без това напоследък тръбят за заплахата от пренаселване на Земята.

Групата спря. След като се изкачиха обратно по въже, закачено за тавана, през ямата, оставена от Господарката на дъждовните бури, те стигнаха до дъното на огромната вертикална шахта.

— Какво ще правим? — прошепна Мейси на Нина с нарастваща паника. — Почти стигнахме до повърхността, а горе ще ни убият!

— Няма да ни убият — каза Нина. — Ще се измъкнем. — Но въпреки смелите си думи, вътрешно тя бе също толкова уплашена, колкото и Мейси. Те не бяха въоръжени, бяха по-малко… и нямаха никакъв изход. Тя погледна към Еди с надеждата да открие някакъв намек по лицето му, че е измислил план. Но той просто гледаше мрачно.

Всички поеха нагоре по тесния коридор. Войникът с куфарчето, Хашим, мина пръв по каменния мост.

— Хайде, побързайте — изръмжа Шабан. Крали го погледна смутено и тръгна на няколко крачки след войника. Кротала насочи пистолета си към Нина и Мейси. Те стъпиха колебливо върху тесния мост и веригата му изтрака от допълнителната тежест. След тях тръгнаха още войници.

Преди да стъпи на моста, Еди погледна към веригата, след което погледът му се плъзна към назъбеното колело.

И камъкът, който се беше заклещил под него.

— Нина — извика той, — помниш ли като минахме оттук? — Тя го погледна. Мейси направи същото. — Започва яко клатене!

Очите й се разшириха.

— Мейси, дръж се! — извика тя.

Еди ритна камъка.

Тежестта на големия цилиндричен блок издърпа веригата през отвора и завъртя назъбените колела.

Нина и Мейси бяха обгърнали здраво моста, когато зъбците на колелата удариха изпъкналостите от двете страни на каменната греда и силно я разтърсиха. Хашим, който се намираше най-далече от въртящото се колело, залитна, хвърли пистолета си и се метна към отсрещния бряг. Хвана се за ръба и се опита да се издърпа.

Крали нямаше такъв късмет. Напълно изненадан, той полетя надолу с ужасен, отекващ писък. Двамата войници зад Мейси също бяха изхвърлени в бездната, а трети отчаяно се опитваше да се задържи, преди също да изчезне в мрака.

Последният мъж на моста успя да отскочи назад, сблъска се с Еди и Кротала, и останалата част от групата се затъркаля обратно по наклонения коридор. Еди отблъсна мъжа и ритна Кротала в корема.

— Нина! — извика той. — Преминавайте оттатък!

Тя вече пълзеше напред, следвана от Мейси.

— А ти? — извика Нина в отговор. — Тръгвай!

Но откъм него краят на моста се клатеше ужасно силно и той не можеше да стъпи върху него. Вместо това заби ботуша си в корема на култиста и се огледа за оръжието му. Пистолетът беше паднал близо до ръба. Еди се хвърли към него…

Револверът на Кротала изгърмя. Изстрелът беше напосоки, но мина достатъчно близо до Еди и откъсна парченце от лакътя му. Той изрева от болка, притисна раната си с ръка и се олюля, напълно забравил за оръжието.

— Еди! — изкрещя Нина.

— Махай се оттук! — извика той. — Вземи гърнето!

Тя се огледа и забеляза Хашим да виси от ръба на няколко крачки от нея. Куфарчето все още беше на гърба му. Тя стигна до твърдата земя и се изправи над войника. Той беше успял да се издърпа до под мишниците, но обемистият куфар нарушаваше баланса му и той не можеше да събере сили да се изкачи по-нагоре.

— Дай ми куфарчето и ще те издърпам! — извика Нина. Тя се протегна към контейнера, но осъзна, че е закопчан здраво. Предположи, че мъжът ще е толкова схванат от неудобната си позиция, че няма да се осмели да се бори с нея, затова се наведе напред, за да разкопчае ремъците…

Той я сграбчи за глезена.

— Сигурно се шегуваш! — каза тя.

Той се ухили злобно и се хвана за глезена й и с другата си ръка. Дръпна силно и я събори настрани, след което стисна прасеца й.

Мейси стигна до ръба на моста, скочи до нея и започна да го рита по ръката.

— Пусни я!

— Не, вземи куфарчето! — каза Нина. Тя сви другия си крак, погледът й срещна очите на култиста. — Не ме карай да го правя.

Единственият му отговор беше погледът му, изпълнен с гневна решителност, преди да се издърпа нагоре, вкопчил болезнено пръсти в крака й.

Погледът й се втвърди.

— Щом така си решил.

Тя го изрита силно в лицето. Главата на Хашим се отметна назад и ръцете му се плъзнаха по крака й, след което отново се вкопчиха в глезена й, а тежестта му я повлече към ръба.

Мейси сграбчи куфарчето, но не можа да го освободи от ремъците.

Нина отново го ритна; изхрущяването на счупения му нос сигурно се беше чуло чак от другата страна на моста.

— Махни се — извика тя, подчертавайки всяка своя дума с ритник — от мен!

— Аз ли?

— Ти! Задник!

Въпреки силната болка, Хашим се беше вкопчил в нея със силата на фанатик. Той продължаваше да я дърпа надолу, приближавайки я все повече към пропастта.

Още един ритник и едната му ръка се изплъзна — но той бръкна с нея под ремъците на гърдите си, измъкна един нож от калъфа му и се приготви да го забие в крака на Нина…

Тя отново го ритна.

Този път не в лицето, а в другата ръка.

Болката, която изпита той, когато ботушът й бе ритнал пищяла му, беше силна — но беше нищо в сравнение с тази от счупените пръсти. Ножът падна на пода, култистът изкрещя и полетя надолу в пропастта — точно когато Мейси успя да разкопчае каишките на куфарчето. Мъжът изчезна в мрака, като не спираше да крещи.

Мейси залитна и падна, изпускайки куфарчето на ръба на пропастта. С разтуптяно сърце Нина погледна към тресящия се мост. Кротала държеше ранения Еди на мушка, докато останалите напредваха нагоре.

Тя знаеше, че Шабан ще използва Еди като заложник, за да я накара да му предаде канопа в замяна на живота му… а след това щеше да го убие. Същото щеше да се случи и ако ритнеше куфарчето в пропастта.

Оставаше й само едно. Същият избор трябваше да направи Еди в подобна ситуация скоро след като се срещнаха за пръв път, само че тогава ролите им бяха разменени. Ако искаше да го спаси…

Трябваше да го изостави.

Тя скочи и грабна падналия нож и куфарчето.

— Да тръгваме!

Мейси я погледна шокирано.

— Но Еди…

— Бягай! — Стиснала куфарчето под мишница, тя побягна към коридора.

Мейси погледна отчаяно Еди, но щом зърна пистолетите, които се насочиха към тях, тя хукна след Нина. Куршумите откъртиха парчета скала над главата й.

Шабан беше почервенял от ярост.

— Убийте ги! Убийте ги! — изкрещя той и грабна пистолета от ръката на най-близко стоящия войник. Но жените вече бяха изчезнали. Той изрева яростно и удари оръжието в пода толкова силно, че пластмасовата му дръжка се пръсна на парчета. Стиснал юмруци, той вдигна глава и забеляза Еди.

За миг изглеждаше така, сякаш се кани собственоръчно да го хвърли в пропастта, но постепенно се взе в ръце.

— Застреляй го! — нареди Шабан.

Кротала се ухили.

— Себак, почакай! — извика Халил. Кротала се поколеба пред авторитетния глас на военния, а Шабан се обърна рязко и погледна неочаквания си опонент. — Можеш да го използваш като го размениш срещу гърнето. Тя няма да го унищожи, докато вярва, че може да си върне него.

Шабан пое дълбоко въздух, без да спира да трепери от гняв.

— Прав си — каза най-накрая той. — Благодаря ти, че ме спря, приятелю.

— Винаги мисля в твой интерес. И мой, разбира се — добави той с лека усмивка.

— Значи няма да го убиваме? — Кротала изглеждаше разочарован.

— Разбира се, че ще го убием — изръмжа Шабан. — След като си върнем гърнето.

— Значи ще доживея до стогодишна възраст — обади се Еди, придържайки ранената си ръка. — Никога няма да я хванете. Тя ще се върне в Абидос, ще разкаже на египетското правителство какво се случи тук… и после, друже, ще бъдеш прецакан.

— Не ми се вярва. — По белязаното лице на Шабан се изписа лека усмивка, когато веригата най-после се спря. Останалите войници се втурнаха да прекосяват моста. — Не знаеш как сме дошли дотук, нали?

* * *

— Какво е това, по дяволите? — ахна Мейси, когато двете с Нина се изкачиха по стъпалата към повърхността и хукнаха към ленд ровъра, присвили очи от яркия блясък на пустинното слънце.

— Лошо. — На около стотина метра от тях се намираше гигантският военен ховъркрафт. Предната му товарна рампа беше спусната и зееше като гигантска зяпнала уста. Халил бе осигурил не само морална подкрепа на Шабан. — Но ако успеем да стигнем до каньона, няма как да ни последват в него. — Нина седна зад волана и остави куфарчето на средната седалка, пъхайки ножа в калъфката, която беше прикрепена към ремъците.

Мейси седна на другата седалка.

— А Еди? — попита тя, когато Нина запали двигателя. — Те ще го убият, ако не са го направили вече!

Нина даде заден ход, излезе от руините и зави на изток.

— Докато си мислят, че могат да го използват, за да си върнат гърнето, той ще остане жив.

— А докога ще си го мислят?

— Надявам се по-дълго, отколкото ще ми е необходимо, за да измисля как да го спася!

Мейси не остана доволна от отговора й. Тя огледа куфарчето за повреди и го закопча с предпазния колан.

— По дяволите! — изписка тя, щом забеляза какво друго има привързано към ремъците. — На това нещо има две ръчни гранати!

— Не ги пипай — предупреди я Нина.

— Но те се клатят насам-натам и се удрят една в друга! Ами ако се взривят?

— Няма страшно, докато не дръпнеш халката. — Тя се усмихна леко, спомняйки си времето, когато Еди й беше изнесъл подобен урок, след което се съсредоточи върху голата равнина пред тях.

* * *

Екипът на Шабан излезе от пирамидата и завари пилота на ховъркрафта да ги чака. Мъжът забързано обясни на арабски ситуацията на Халил и посочи на изток. Еди забеляза облак прах в далечината.

— Нали ти казах, че няма да я хванете.

— Ховъркрафтът ми може да вдигне четирийсет възела на всякакъв терен — каза му самодоволно Халил и кимна към гигантската машина. — Твоят джип може ли?

— Може би не, но ховъркрафтът ти може ли да се напъха в шестметрова клисура?

— Няма да е необходимо — обади се с провлачен глас Кротала. — Имаме си и други играчки.

Шабан даде заповед и войниците хукнаха към ховъркрафта. Кротала смушка Еди с пистолета си и му даде знак да ги последва. Бяха изминали около три четвърти от рампата, когато се разнесе рев на двигатели. От вътрешността на машината излязоха две малки коли, стрелнаха се сред облак пясък по рампата и се впуснаха да преследват ленд ровъра. Еди разпозна скоростните леки бойни машини с висока проходимост — армейски бъгита, които представляваха метална рамка върху четири колела, мощен двигател… и картечница, монтирана върху куличка, намираща се над шофьора. Те не бяха нито красиви, нито удобни, но той знаеше, че на пясъчен терен са много бързи.

Много по-бързи от ленд ровъра.

— Преследването започна — обяви Шабан. Той се усмихна злобно на Еди. — Жалко, че няма да трае дълго.

Те продължиха да се изкачват по рампата. Трюмът на ховъркрафта беше чист и празен, обикновена метална кутия, достатъчна да побере три бойни танка или над триста тежковъоръжени бойци. Сега беше приютил няколко жълти багера и трактора, още едно бъги, сандъци с оръжие и оборудване за пустинни операции. Еди предположи, че от Храма на Озирис са очаквали да копаят доста, преди да открият пирамидата.

Халил се приближи до таблото за управление и потърси мостика по вътрешния телефон. Даде някаква команда. Няколко секунди по-късно отекна засилващ се вой на турбина — двигателите на ховъркрафта заработиха, последвани от по-силното бръмчене на четирите големи повдигащи перки. Въздушната възглавница започна да се пълни, повдигайки обемната машина над земята сред пясъчна вихрушка.

Халил натисна бутона за вдигане на рампата. Засвистя хидравлика и металният клин се затвори с отекващ трясък. Вихрушката постепенно утихна, но шумът отново се засили, щом двигателите заработиха с пълна мощност. Кротала дръпна стълбата в средата на трюма и двамата с Еди се изкачиха на горния етаж, където американецът го притисна към стената и изви ръцете му зад гърба. Раната от куршума се обади и Еди изпъшка от болка.

— Трябваше да го направя още в пирамидата — рече провлечено Кротала, докато го връзваше със „свинска опашка“. — Щеше да ти е много трудно да минеш по онази теснотия над пропастта, а аз щях да си умирам от кеф, докато те гледам.

Той го блъсна към вратата. Еди незабелязано провери здравината на връзките. Те бяха стегнати много здраво и когато се опита да ги разхлаби, зъбците им се впиха в кожата му. Трябваше да намери друг начин да се освободи.

Ако въобще имаше такъв.

* * *

— О-хо! — каза Мейси, поглеждайки пред задния прозорец на ленд ровъра. — Атакуват ни бъгита!

Нина погледна в огледалото за обратно виждане и видя две неясни фигури да препускат през пустинята след тях, скъсявайки бързо разстоянието. Огледа терена пред тях с надеждата да открие нещо, което би могло да им помогне. Пустинната равнина предлагаше единствено развълнувани пясъчни дюни, клисурата все още беше на километри пред тях.

Погледът й се отклони към ножа и двете гранати. Еди сигурно щеше да измайстори някое гениално оръжие от тях, но тъй като Нина се съмняваше, че преследвачите й щяха да я допуснат достатъчно близо, за да използва ножа, оставаха й единствено двете гранати. А ако я забележеха, че се кани да ги използва, трябваше просто да завият настрани…

Идеята, която й хрумна, беше толкова елементарна, че чак й се стори смешна. Но беше единствената й надежда.

Ако успееше да я реализира.

Тя отново огледа пустинята, този път по-внимателно. Трябваше й просто една по-голяма дюна…

Мейси изпищя и се наведе — върху пясъка се изсипа дъжд от куршуми, който оформяше малки гейзерчета и бързо се приближаваше към ленд ровъра. Нина се плъзна надолу в седалката си и рязко завъртя волана, но беше твърде късно. Задното стъкло на джипа се пръсна, а по алуминиевите му стени цъфнаха малки дупки.

Дъждът от куршуми стана още по-интензивен, когато към него се присъедини и вторият стрелец. Нина знаеше, че няма да успее да им се изплъзва още дълго време…

Нови куршуми се забиха в каросерията на джипа. Предното стъкло се напука, а прозорецът зад Нина се пръсна на парчета и един куршум прелетя през кабината. Ако беше минал шест сантиметра по-ниско, щеше да я улучи в главата.

Тя завъртя рязко волана и ленд ровърът едва не се преобърна върху пясъка. На гърба на средната седалка, точно над куфарчето, зейнаха две дупки. Мейси изпищя.

Нина отново изправи волана и двете бъгита я последваха. Тя погледна напред. Приближаваха една дълга зигзагообразна дюна, покрай която се простираше ръбеста, обрулена от ветровете скала. Идеална — стига да успееха да се доберат до нея…

Поглед в огледалото. Едното от бъгитата се намираше на около двеста метра зад тях.

— Дръж волана! — извика Нина.

Мейси я погледна стреснато.

— Какво?

— Дръж волана! — Тя й махна с ръка да се премести от другата страна.

Мейси се плъзна към мястото й.

— Какво правиш?

Нина натисна силно педала за газта и се надигна, за да прескочи Мейси. Видя в огледалото, че най-близкото бъги ускорява, скъсявайки дистанцията, за да получи възможност за точен изстрел. Другото бъги спря да стреля, за да не улучи другаря си.

— Просто натискай педала за газта и дръж волана — каза тя. Мейси се подчини, свивайки се неудобно върху седалката. — Имам една идея.

* * *

В оръжейното помещение на ховъркрафта Еди надничаше над рамото на стрелеца, за да наблюдава преследването върху екрана на монитора.

Преследване, което скоро щеше да приключи. На компютрите в стаята се изписваха обхвата, местоположението и скоростта на трите автомобила и разстоянието в метри между първото бъги и джипа на Нина, което бързо се скъсяваше.

Зад него Шабан удари с юмрук по конзолата, когато първият стрелец отново засипа джипа с куршуми.

— Шофьорът! — изкрещя той. — Кажете му да се цели в шофьора! Не трябва да рискуваме да улучи гърнето!

Седящият мъж повтори заповедта.

— Куфарчето бронирано ли е? — попита нервно Хамди.

— Срещу куршуми от пистолет, да — отвърна Халил. — От картечница… не знам.

— Ще трябва да го провериш, като си го върнем, Хамди — рече Шабан и погледна презрително към Бъркли. — Ръцете на доктор Бъркли треперят твърде силно.

Еди погледна към Бъркли, който стоеше пребледнял в ъгъла.

— Май вече започна да размисляш, а? — попита го студено той. — Не е толкова забавно да гледаш как стрелят по някой, когото познаваш. Но пък поне ти плащат, нали!

— Затваряй си устата — каза Кротала и го блъсна към конзолата.

На екрана се виждаше как ленд ровърът се отправя към една дюна, бъгито се приближава към него, а стрелецът се прицелва…

* * *

Нина се прехвърли на задната седалка на джипа, стиснала в ръка едната граната.

— Давай напред! — изкрещя тя на Мейси, докато се промъкваше към задната врата. — Кажи ми, когато приближим върха!

— Какво правиш? — попита Мейси, поглеждайки назад. Видя как бъгито се приближава бързо, когато джипът забави скорост по склона. Тя натисна с двата си крака педала за газта.

— Просто ми кажи! — Нина надникна навън през счупения заден прозорец. Първото бъги продължаваше да се движи по следите им на по-малко от сто метра зад тях…

Нина сграбчи дръжката на задната врата и пъхна палец в халката на гранатата.

— Хайде, приближи се, хайде — мърмореше тя, докато наблюдаваше как бъгито скъсява разстоянието. — Хайде…

— На върха сме! — извика Мейси.

Нина дръпна халката с палец и гранатата се активира. Дано беше от типа, който се взривяваше след пет секунди…

Ленд ровърът стигна до върха на дюната, наклони се напред и стъпи на равното. Бъгито се изгуби от погледа й.

Тя протегна ръка през счупения прозорец и пусна гранатата върху следите, оставени от джипа.

Джипът се наклони рязко и започна да се спуска по хълма, а Нина се претърколи и се удари в облегалката на предната седалка. Не знаеше дали задната врата ще я защити от взрива, но нямаше друг изход.

Бъгито изскочи над гребена на дюната с ревящ двигател и се стовари върху гранатата в мига, в който тя се взриви. Машината излетя във въздуха, преобърна се и се стовари на земята с обърнати нагоре колела, изкорубвайки кулата с картечницата и размазвайки в пясъка човека вътре.

Нина запуши ушите си с ръце и погледна. Бъгито представляваше горяща развалина — но другарят му все още беше в играта и тъкмо се появяваше на върха на дюната.

А номерът й нямаше да мине втори път.

27.

Шабан погледна към стълба от дим, който се виждаше на монитора.

— Какво стана? Какво беше това?

— Това — ухили се Еди — беше жена ми.

Лицето на египтянина се напрегна и той удари Еди в корема.

— След тях! — изрева той на пилота, преди да се обърне към стрелеца. — Кажи им да се целят само в шофьора! Ако унищожат гърнето, лично ще ги убия! — Войникът, доволен, че работи за Халил, а не за Шабан, предаде нареждането.

Всички залитнаха, когато ховъркрафтът направи завой, за да подгони ленд ровъра.

— С пълна скорост! — изрева Шабан. — Настигнете ги!

* * *

Прехвърляйки се на предната седалка, Нина забеляза, че бъгито бързо ги настига, следвайки паралелен курс. Бяха в обхвата му, но нещо възпираше стрелеца.

— Не стрелят!

— Казваш го така, сякаш е нещо лошо — оплака се Мейси.

— След малко ще стане — осъзна Нина. — Опитват се да се приближат, което означава, че не искат да стрелят по джипа, а по нас!

— О, страхотно! Обожавам физическия контакт!

Нина видя, че ховъркрафтът поема след тях, но не му обърна внимание. Другата заплаха беше много по-близка. Бъгито скъси разстоянието, картечницата се прицели в очакване на подходящия момент…

* * *

На контролния монитор джипът и бъгито бяха един до друг. Оръжейният оператор побутна един джойстик. Курсорът върху ленд ровъра почервеня, радарът автоматично прихвана джипа.

Еди се насили да погледне встрани, към останалите мъже в стаята. Шабан беше вперил очи в монитора, изпълнен с нетърпеливо очакване, а изражението на Кротала беше такова, сякаш гледа американски футбол и очаква куотърбекът на неговия отбор да пробие линията и да отбележи тъчдаун. Хамди изглеждаше замислен, а Бъркли беше извил глава, сякаш не искаше да вижда резултатите от предателството си. Халил и оръжейният оператор наблюдаваха с професионална безпристрастност.

Което означаваше, че никой не го гледа.

Тъй като беше с вързани зад гърба ръце, явно не гледаха на него като на заплаха — а понеже стаята се беше напълнила с хора, които зяпаха монитора, Кротала беше принуден да свали пистолета си.

Еди отново му хвърли един поглед, преди да се раздвижи…

* * *

Каквото и да правеше Мейси, ленд ровърът не беше достатъчно бърз или подвижен, за да избяга от налитащото бъги. То се намираше на около стотина метра от тях и стрелецът насочваше картечницата към шофьора…

* * *

На екрана стрелецът в бъгито представляваше ярко очертан силует на фона на пустинята. Той се прицели, тялото му се напрегна — беше готов да стреля…

Еди стисна ръце и се хвърли към Кротала, забивайки юмруци в слабините му. Преди някой да успее да реагира, Еди изрита с коляно стрелеца в главата и го събори от стола му. Завъртя се и натисна ръчката със завързаните си ръце — след което отново се завъртя и заби чело в поредицата бутони.

А с тях се управляваха оръдията АК-630 Гатлинг.

Когато натисна ръчката, той измести мерника от ленд ровъра към бъгито — и сега двете оръдейни кули, наподобяващи оръжие на извънземни, послушно се насочиха към новата си цел.

И стреляха.

* * *

Дори в стаята без прозорци звукът от изстрелите на двете шестцевни оръдия, изстрелващи над осемдесет трийсетмилиметрови експлозивни снаряди в секунда, прозвуча болезнено силно. Металната буря не просто повреди бъгито — тя направо го помля, заедно с хората в него; а АК-630 продължи да стреля в очакване на потвърждение, че целта е унищожена.

Получи го едва след няколко секунди, през които Еди продължаваше да рита и да се бори, опитвайки се да поддържа хаоса в стаята колкото се може по-дълго. Най-накрая Кротала го блъсна върху конзолата, удряйки главата му в метала. Пронизителното боботене на оръжията спря в мига, в който замаяният стрелец удари с ръка бутона.

Кротала издърпа Еди и опря револвера си под брадата му — но само след миг го свали, защото Шабан заби няколко бързи удара в лицето на беззащитния англичанин, крещейки от безсилна ярост. Последния удар нанесе в корема му, след което го блъсна към вратата и Еди се стовари на пода на мостика.

Египтянинът профуча покрай него и го ритна в гърдите, преди да посочи с пръст през прозореца.

— След тях!

* * *

Мейси гледаше невярващо пушещите останки на бъгито.

— Какво беше това, по дяволите?

— Еди! — Нина погледна към ховъркрафта с надежда. Той беше още жив!

Очевидно Шабан не искаше да повреди канопа. Доказателство за това беше, че стрелбата спря, вместо оръдията просто да бъдат насочени към ленд ровъра. Което й даваше шанс да спаси съпруга си.

Малък шанс, но Нина щеше да се възползва от него.

— Завий назад — каза тя. Мейси я погледна неразбиращо. — Обърни и подкарай към ховъркрафта!

— Да не си се побъркала? — ахна Мейси. — Не видя ли какво се случи с бъгито? Прашките ми са по-големи и от най-голямото парче, което остана от него!

— Няма да стрелят по нас. — Надявам се, помисли си на ум. — Хайде, обръщай!

Мейси неохотно направи широк завой.

— Нали ти казах, че те смятам за много умна? Дано не съм бъркала.

Нина не й обърна никакво внимание, опитвайки се да сглоби плана за действие. Погледна гранатата, ножа — след което отключи закопчалките на куфарчето.

— А сега какво смяташ да правиш? — поиска да знае Мейси.

Нина отвори куфарчето и показа гърнето, което спокойно си лежеше вътре. След повдигането на капака вече нямаше какво да го притиска надолу и то бавно се надигна нагоре, като дунапренът постепенно прие първоначалната си форма. Тя извади ножа и отряза част от него — неравен куб със страна около десетина сантиметра — и отново затвори куфарчето.

— Изравнявам шансовете.

* * *

— Връщат се към нас! — докладва пилотът на ховъркрафта.

— Какво? — Шабан погледна пред прозореца на мостика. Ленд ровърът наистина се движеше право срещу ховъркрафта. — Тя смята да ни атакува!

— С какво? — попита Халил.

— С гранатата, която взе от Хашим!

Пилотът изсумтя саркастично.

— Гранатата няма да ни нарани. Корпусът е брониран — най-много да разкъса въздушната възглавница, а тя е разделена на отделения. Ще пробие само едно от тях, а не всичките.

— Тогава какво смята да прави?

Хамди се подаде през вратата.

— Може да се е осъзнала и да иска да се предаде? — предположи той с надежда в гласа.

Шабан погледна към Еди, който се беше свил на пода между двама войници, повикани от Халил.

— Ако поне малко прилича на съпруга си, силно се съмнявам. Изправете го.

Кротала вдигна Еди на крака и го блъсна назад към кърмата.

Халил погледна към приближаващия се джип.

— Можем да простреляме двигателя и да ги принудим да спрат.

Шабан поклати глава.

— Може да повредим гърнето. Щом доброволно идва насам, нека видим какво е намислила. Ако е номер, ще плати за него с живота си. — Той погледна злобно към Еди. — И с неговия.

* * *

Ховъркрафтът представляваше гигантска тъмна маса, командната му кула се издигаше над плоската главна палуба като команден пункт на подводница. И ставаше все по-голям.

— О, господи, какво правим? — проплака Мейси, забелязвайки оръдията му.

Нина пъхна ръце под ремъците и метна куфарчето на гръб като раница.

— Като ти кажа, просто завий. — Тя се сви на пасажерската седалка. — Приготви се…

— Това нещо е огромно! — възрази Мейси. — Ами ако ни прегази?

— Разчитам на теб да не го позволиш.

— О, не ме притискай! — Ховъркрафтът се приближи и вече повече приличаше на сграда, която по някакъв начин се е откъснала от основите си, отколкото на превозно средство. Ревът на турбините му цепеше въздуха.

Нина извади ножа. Ховъркрафтът се движеше право към тях, изпод въздушната му възглавница се заформяха малки пясъчни бури.

— Готови, готови… сега!

Мейси рязко завъртя волана и ленд ровърът се плъзна покрай дясната страна на грамадната машина. Нина запази равновесие, очаквайки подходящия момент.

Шабан видя как джипът се отклонява от самоубийствения си курс.

— Завийте след нея! — извика той, когато ленд ровърът се изгуби в облака пясък от дясната му страна.

* * *

През счупените прозорци нахлу пясък, ситните му зрънца боднаха кожата на Нина. Тя остана на мястото си, присвила очи, за да ги предпази от вихъра.

Ховъркрафтът завиваше, за да ги последва.

— Не спирай да завиваш! — извика тя. — Не изоставай от него!

Макар донякъде загубила видимост от пясъчните вихри, Мейси не изпускаше волана, придържайки ленд ровъра плътно до ховъркрафта. Джипът трябваше да направи далеч по-малък кръг от гигантския транспортьор и успяваше да не изостава от него.

Шумът беше оглушителен, пясъчната буря им причиняваше физическа болка. Но Нина трябваше да се приближи още повече. Над главите им надвисна краят на въздушната възглавница, нагъната черна стена от подсилена гума. Нина рязко отвори вратата и въздушната струя я блъсна силно.

Тя вдигна ножа…

* * *

Макар и с притиснато към преградата лице, Еди не можа да не се усмихне, усещайки засилващото се чувство на безсилие у Шабан.

— Къде са? — извика водачът на култа, притичвайки от едната към другата стена на мостика в търсене на враговете си.

* * *

Ленд ровърът продължаваше да се движи редом с ховъркарфта, а грохотът беше по-силен от всякога. Нина виждаше ясно черната гума само на метър и половина от себе си, на метър и двайсет…

Тя скочи.

Затича към машината, блъсна се във въздушната възглавница — и заби ножа си в нея.

Навън бликна въздух, но ножът остана в гумата. Нина увисна на дръжката му, сухожилията на ръката й се издуха. Тя задрапа с крака по въздушната възглавница и успя да се повдигне достатъчно, за да се хване за ножа с двете си ръце.

Погледна назад. Въпреки че беше възразила срещу плана на Нина, Мейси правеше каквото й бе наредено, и се оттегляше в облак прах, за да успее да се отдалечи колкото се може повече от ховъркрафта.

Земята се движеше стремително под краката й. Дори завивайки, ховъркрафтът се носеше с почти петдесет километра в час. А единственото, което можеше да направи Нина, за да не падне, беше да се държи здраво за ножа.

Тя се опита да се изтегли нагоре, усещайки как пластовете гума и тъкан се гънат под тежестта й. Корпусът се намираше само на шейсет сантиметра над главата й. Почти толкова оставаше и до трите палуби на мостика над него. На около два метра вдясно метална стълба водеше към тясната странична палуба.

Стиснала здраво ножа с лявата си ръка, Нина протегна дясната и се опита да достигне ръба на корпуса. Не й достигнаха двайсет сантиметра. Тя заби крака в нагънатата гума за по-добра опора, Хвана с две ръце дръжката на ножа и се изтласка нагоре. Ножът се размърда и острието му се заби още по-дълбоко във въздушната възглавница.

— По дяволите! — простена тя, когато свистенето на излизащия въздух се засили. Ако дупката се разширеше още, ножът нямаше да успее да се задържи в нея и тя щеше да падне.

Отчаяно се опита да се добере до корпуса, но отново не й достигнаха няколко сантиметра.

* * *

— Ето! — извика пилотът и посочи с пръст.

Шабан забеляза ленд ровъра да се появява от пясъчния облак и да поема на изток през пустинята.

— След тях! — заповяда той.

Пилотът промени курса и подкара грамадната машина след джипа.

Когато ховъркрафтът промени курса си, въздушната възглавница се нагъна под краката на Нина. Ножът отново се размърда, разширявайки процепа. Тя усети, че той започва да се изплъзва.

Нина се стегна, оттласна се нагоре и протегна дясната си ръка към корпуса…

Пръстите й докоснаха твърдия метал и тя се вкопчи в него. Пусна дръжката на ножа и се хвана и с двете ръце. Ножът се измъкна от разширения процеп и падна на земята. Нина започна да се придвижва настрани към стълбата. Последно протягане — и ръката й се вкопчи в най-долното стъпало.

* * *

Вторият пилот забеляза примигващата червена светлина.

— Сър! Има пробив във възглавницата!

— Къде? — попита пилотът.

— В централната секция на дясната страна.

Халил погледна надолу през страничния парапет и забеляза Нина, която се изкачваше по стълбата.

— Уайлд е на борда! — извика той и извади пистолета си.

Шабан изтича до него.

— Не стреляй! — Халил го погледна изненадано. — Куфарчето е на гърба й — ако падне, може да счупи гърнето. Изпрати хората си да я заловят.

* * *

Нина стигна до върха на стълбата и изчезна от погледите им, изкачвайки се на главната палуба. Халил изруга, след което отиде да даде нарежданията си по вътрешната комуникационна система.

Шабан се обърна към Еди.

— Тя наистина вярва, че може да те спаси.

— Голяма е умница — отвърна Еди.

— Не е чак толкова умна — изсумтя Кротала. — Да се качи тук, без да има как да слезе? Не е много мъдро от нейна страна.

— Ами не се е изправила срещу членове на МЕНСА, все пак — рече Еди, което му докара поредния удар в бъбреците. Но макар и външно да изглеждаше самоуверен, той беше ужасно разтревожен: Нина не беше въоръжена и беше сама. Какво ли бе намислила?

* * *

Нина стъпи на палубата и се огледа. Тясната пътека минаваше по цялата дължина на ховъркрафта; няколко люка водеха към вътрешността му, най-близкият се намираше точно до нея. Друга стълба водеше към огромната главна палуба, но тя не можеше да й предложи никакво прикритие, а Нина искаше да остане незабелязана колкото се може по-дълго…

Една от вратите на кърмата се отвори и двама мъже излязоха от машинното отделение. Те хукнаха към нея.

Дотук с мечтите да остане незабелязана.

Тя се метна към най-близкия люк, затръшна го зад себе си и се озова в тесен, но много шумен коридор. От вътрешната страна на люка имаше заключващ механизъм. Върху боядисания метал се мъдреха инструкции на кирилица, под които беше залепен стикер с превод на арабски и английски — NBC печат. Еди й беше обяснил, че този акроним не означава американската телевизионна мрежа, а е абревиатура на ядрен, биологичен, химичен[1] — вътрешността на машината беше запечатана, за да предпази екипажа от оръжията за масово поразяване. Тя дръпна един лост, на негово място се плъзна тежко резе и една малка, боядисана дръжка, с която да го заключи.

Гръмотевичният тътен откъм задната преграда й подсказа, че се намира точно зад едната от турбините. Тя бързо се придвижи към другия край на коридора. Отвори вратата в дъното и се озова в стая, претъпкана с легла, разположени едно над друго — спалните на екипажа. Предвид оглушителния шум, това не беше най-удобното място за спане, но това бе най-малката й грижа в момента. Забеляза друг люк, който водеше към страничната палуба.

От коридора се разнесе тропане — войниците бяха стигнали до вратата, през която току-що беше влязла, и се опитваха да я отворят. Скоро щяха да осъзнаят, че е заключена и щяха да изтичат до следващата…

Нина прекоси на бегом спалнята и дръпна резето на вратата точно когато някой отвън се опита да я отвори.

Най-близкият отключен люк водеше към машинното. Щеше да й осигури нужното време.

Тя разкопча ремъците на куфарчето, постави го на леглото и го отвори.

* * *

Халил изслуша доклада по интеркома.

— Намира се в една от каютите край десния борд — каза той на Шабан. — Заключила е външните люкове, но няма много места, където може да отиде.

Шабан кимна.

— Хамди, веднага щом си върнем куфарчето, искам да провериш гърнето за повреди.

Хамди влезе в стаята.

— Ще имам нужда от повече място.

Зад станциите на двамата пилоти имаше малка метална маса, затрупана с карти. Шабан ги насмете на пода.

— Ето ти пространство. — Той се обърна към Кротала. — Иди ми я доведи. Не прави нищо, което би повредило гърнето — просто ми я доведи. — Кротала не изглеждаше особено доволен от изричната заповед да не я застрелва, но кимна с глава, предаде Еди на един от войниците и напусна мостика.

Водачът на култа взе микрофона на интеркома.

— Доктор Уайлд!

* * *

С куфарчето на гръб, Нина отвори предпазливо люка и надникна в трюма. Точно пред нея стоеше друго бъги, невъоръжен граждански модел, привързано за палубата между две мръсни земекопни машини.

Тъкмо се накани да продължи, когато гласът на Шабан се разнесе от колоните.

— Доктор Уайлд! Знам, че ме чувате. Предайте се и ми донесете гърнето. В противен случай ще убия съпруга ви!

Последва приглушен шум, след което се разнесе гласът на Еди.

— Здрасти, скъпа.

Въпреки напрегнатата ситуация Нина не можа да се сдържи и се усмихна, щом чу гласа му. Надеждата й се беше оправдала; Шабан наистина го беше оставил жив, за да може да я изнудва с него.

Колко дълго щяха да останат живи — той и тя — зависеше изцяло от гнева на арабина. Ако решеше да си разчисти сметките, преди да получи наградата си…

— Забрави за мен — бързо продължи Еди. — Просто размажи проклетото гърне и… — Чу се тъп удар, последван от болезнено изпъшкване.

— Донесете ми гърнето, доктор Уайлд — каза Шабан. — Веднага. — Интеркомът изпука и млъкна.

Нина се стегна, влезе в трюма, изстъпи се пред машините и вдигна ръце пред войниците, които влизаха през един страничен люк. Те изтичаха към нея и грубо я хванаха за ръцете.

По стълбата, която се спускаше в средата на огромното помещение, затракаха каубойски ботуши. Кротала.

— О, по дяволите — каза той, докато се приближаваше към нея, — все пак се надявах, че ще се бориш. Винаги ми е харесвало да поставям кучките на мястото им. — Той се ухили злобно, след което махна с револвера си към стълбата. — Размърдай се.

Двама войници застанаха от двете й страни и я поведоха към стълбата. Кротала тръгна нагоре и й махна с ръка да го последва. Тя започна да се изкачва към следващата палуба. Стръмни метални стълби се виеха още по-нагоре. На върха един къс коридор водеше към мостика.

Там чакаше Шабан — както и Еди; един войник го пазеше до задната стена, близо до люка към страничния коридор.

— Нина! Ти… О, по дяволите! — каза той. Радостта при вида й беше заменена от ужас, когато видя, че тя носи със себе си куфарчето с канопа. — Нали ти казах да разбиеш това нещо!

— Опитвам се да ти спася живота, Еди — каза тя. — Точно както ти ме спаси на кораба на Джак Мичъл. — Той я погледна объркано. — Когато се появи в трюма? — продължи тя, опитвайки се да говори завоалирано, за да не могат враговете й да се досетят какво има предвид.

Явно беше твърде завоалирано. Еди продължаваше да я гледа недоумяващо. Шабан обаче я гледаше алчно.

— Оставете куфарчето, доктор Уайлд. — Той посочи металната маса. — Бъдете много внимателен, доктор Хамди.

Хамди пристъпи напред, изпълнен със самодоволство, и застана зад масата с лице към останалите, докато Нина сваляше куфарчето от гърба си.

— Не ми изглежда повредено — обяви той, когато тя го остави на масата.

— Дръпнете я назад — заповяда Шабан. Кротала я блъсна към стената. Тя забеляза Бъркли в оръжейната стая и впери поглед в него; той извърна глава смутен. — А сега отворете куфарчето.

Изключително внимателно Хамди отвори първо едната ключалка, после и другата. Публиката му се приближи към него. Нина погледна към Еди с надеждата да срещне погледа му и да му даде знак, но войникът й пречеше.

Хамди хвана капака с театрален жест и го повдигна.

Чу се металическо изщракване. От куфарчето изскочи парче дунапрен, последвано от заоблено парче метал, което се завъртя на масата и спря до ръба й.

Всички се ококориха, щом разпознаха метала: предпазител на ръчна граната. Парчето дунапрен го беше задържало на мястото му, когато Нина внимателно бе издърпала халката, преди да затвори куфарчето — а сега, след освобождаване на налягането, пружината се беше освободила.

Активирайки петсекундното отброяване.

Четири секунди.

На мостика настъпи хаос. Шабан, който се намираше най-близо, се завъртя истерично, търсейки изхода. Кротала го блъсна в оръжейната стая и се хвърли върху него. Халил се пъхна под малката метална маса, запушвайки ушите си с ръце. Единият войник се втурна към стълбите, а другият, който пазеше Еди, го заряза и се хвърли на пода.

Три.

Нина и Еди се спогледаха за миг от двата края на стаята — и се хвърлиха през два различни люка към страничните коридори.

Две.

Шокираният мозък на Хамди най-после регистрира същността на тъмнозеления яйцевиден предмет, който видя на мястото на гърнето. Той изскимтя, обърна се да побегне, но откри, че пътя му е блокиран от паникьосаните пилоти, които се опитваха да станат от столовете си.

Едно…

Еди се блъсна в парапета на коридора, забелязвайки големия кръгъл отвор и въртящите се перки на турбината, които се намираха точно под него. Мястото не беше подходящо за скачане. Той се обърна и се претърколи към кърмата. Ръцете му все още бяха завързани за гърба, затова нямаше как да омекоти падането си по стълбите.

От другата страна на мостика Нина прескочи перилата…

Гранатата избухна.

[1] На английски — nuclear, biological, chemical. — Б.пр. ↑

28.

Подсиленото куфарче насочи взривната вълна нагоре и навън, на височината на гърдите. Двамата пилоти бяха убити на място, разкъсани от острите парчета метал. Хамди беше отхвърлен назад, излетя през прозореца и се стовари върху главната палуба под мостика.

Войникът, който побягна към стълбата, стигна само до вратата, улучен в гърба от шрапнел. Останалите в стаята избегнаха прекия удар от взрива, но бяха оглушени и дезориентирани от детонацията.

Люкът към коридора беше откъснат от пантите и изхвърлен навън. Силната струя въздух на витлото го засмука. Перките му се натрошиха на парчета и се разлетяха на всички страни. Еди се претърколи по лице и се притисна към палубата, докато отломките се забиваха в командната кула. Разкъсаният люк премина през вихрушката и попадна във вертикалната шахта — след което с ужасяващ трясък се стовари върху задвижващия вал на витлото, разкъса го и оборотите на машината за миг спаднаха от четирийсет хиляди до нула.

Въпреки това витлото не спря да се върти.

Разбитият вал беше директно свързан с една от газовите турбини в машинното отделение. Отломките му полетяха надолу. Турбината се взриви, огненото кълбо изкърти люковете навън.

Ховъркрафтът се наклони на една страна, носът му бавно се завъртя наляво и машината промени курса си. И тъй като и двамата й пилоти бяха мъртви, а уредите за управление повредени, нищо не можеше да я спре.

Еди се опита да се изправи; цялото му тяло го болеше. Той вече не беше пленник, но ръцете му все още бяха завързани на гърба. Трябваше да се освободи…

Наблизо се въргаляше едно силно нажежено парче метал, откъснато от изолацията. Той протегна към него лявата си ръка. Щом го хвана, усети как ръката му пламва. С изкривено лице, борейки се с болката, той го натисна към полиетиленовата „свинска опашка“.

В оръжейното помещение Кротала се отмести от шефа си. Бъркли клечеше в ъгъла, притиснал ръце към ушите си. Оръжейникът се беше отпуснал върху конзолата си, от раната на врата му стърчеше парче метал.

Кротала откри револвера си и помогна на шефа си да се изправи.

— Добре ли сте?

— Така мисля — отвърна замаяно Шабан и лицето му се изкриви от гняв. — Тази кучка се опита да ме убие! Намери я, убий я!

— Ами гърнето? Сигурно го е…

— Убий я! — изкрещя Шабан.

Кротала примига, след което се обърна и забърза към мостика.

Стаята беше изпълнена с дим, конзолите горяха. Халил се измъкна изпод масата, давейки се от кашлица. Масата беше изкорубена, но се оказа достатъчно здрава, за да успее да го защити. Войникът, който лежеше до люка, едва дишаше, от многобройните му рани се лееше кръв. Халил отиде да погледне нараняванията му, но Кротала му посочи изхода.

— Тръгвай след Чейс, аз ще намеря жената.

— Но той има нужда…

Шабан се появи на вратата.

— Тарик, ще ти дам два пъти повече пари. Просто ги убий!

Халил се поколеба, след което тръгна към люка, а Кротала изтича към десния коридор и се огледа.

Нина се намираше на палубата под витлото. Щом Кротала извади револвера си, тя го забеляза и побягна. Куршумът му улучи вентилационната шахта.

Палубата представляваше голо метално пространство, единственото нещо върху което бе кулата на едното оръдие „Гатлинг“, издигаща се близо до носа — и Нина нямаше да успее да стигне до нея, преди Кротала да стреля отново.

Единствената й възможност беше…

Тя се хвърли към парапета точно когато Кротала стреля отново. Куршумът му се заби в пода в мига, в който тя се претърколи под парапета и падна върху тясното мостче отдолу. Покрай нея изсвистя друг куршум; тя се дръпна назад в търсене на прикритие.

Кротала я изгуби от погледа си.

— Проклятие! — изсъска той и хукна към стълбите.

От другата страна Халил погледна надолу в зеещата дупка на мястото на разбитото витло. Той забеляза Еди, измъкна пистолета от кобура си…

Еди притисна метала по-силно към полиетиленовата връв. Усети я как поддава, найлонът се размекна, след което се скъса. Той скочи — и засече движението с периферното си зрение. Някой се целеше в него от горния етаж.

Инстинктите му заработиха. Той хвърли металното парче нагоре и побягна към кърмата, а викът отгоре му подсказа, че е улучил. Ако успееше да заобиколи надпалубното съоръжение преди Халил да се възстанови, щеше временно да е в безопасност…

Изстрели!

Куршумите отскочиха от палубата, отрязвайки пътя му за бягство. Той се хвърли на пода зад витлото в отчаян опит да намери прикритие. Но то бе твърде ниско, за да му свърши работа. Халил се прицели в полускритата фигура и натисна спусъка.

Куршумът полетя към Еди, но изведнъж смени курса си, всмукан от огромната перка. Еди надигна глава, усещайки могъщата смукателна сила на механизма. Докато се намираше край нея, Халил нямаше никакъв шанс да го улучи.

Генералът разбра това почти едновременно с него. Той скочи на главната палуба. Еди пропълзя встрани с намерението да побегне към другата страна на командната кула, но Халил вече се беше отправил натам с пистолет в ръка.

Еди се намираше в капан.

* * *

Като стенеше от болката в резултат на тежкото падане, Нина се изправи и видя, че се намира близо до люка, през който беше влязла в ховъркрафта. Някой го беше отключил и тежката врата лениво се поклащаше.

Тя провери дали коридорът е празен и влезе вътре. Спалнята на екипажа също беше празна; тя отиде до леглото, където беше скрила канопа, след като бе заредила гранатата в куфарчето. След като Еди се беше освободил, тя държеше в ръце всички козове — щом двамата се измъкнеха от ховъркрафта, тя щеше да унищожи съдържанието на канопа и да сложи край на всички надежди на Шабан да осъществи налудничавия си план.

Оставаше й само да намери Еди.

* * *

Продължавайки да кара с пълна газ към каньона, Мейси се обърна назад към преследващия я ховъркарфт — и установи с изненада, че той вече не е зад нея. Беше завил настрани. Изглежда нещо здраво се беше объркало — над грамадната машина се издигаше пушек, а близо до кърмата се забелязваха пламъци.

Знаеше си — Нина и Еди. Този хаос беше тяхна работа.

Но нямаше никакви признаци, че са успели да слязат от движещия се гигант. Освен това, осъзна тя, ако ховъркрафтът продължи да се движи по настоящия си курс, той щеше да пропусне каньона и да продължи по равнината.

Към стръмните скали в далечината.

— О, по дяволите! — изпъшка Мейси.

* * *

Бъркли влезе със залитане в кабината на мостика и се взря ужасено в разкъсаните от шрапнели тела на пилотите.

— Господи! Какво се е случило тук?

— Няма значение — отвърна Шабан. — Трябва да намерим Уайлд — и канопа! — Той вече се беше досетил, че тя едва ли е заредила гранатата преди да се качи на борда — рискът от преждевременното падане на предпазителя докато се изкачваше по корпуса беше твърде голям. Което означаваше… — Сигурно го е скрила. Да вървим.

— Ъ-ъ-ъ… аз… — Археологът не можеше да откъсне поглед от труповете. — Не се чувствам много добре.

Шабан го притисна към стената.

— Ако искаш да останеш жив, ще правиш каквото ти казвам — изръмжа той и го блъсна към стълбите.

* * *

Все още сгушен зад витлото, Еди надникна от палубата, търсейки път за бягство. Никакъв късмет. От люка, който се намираше под него, изригваха пламъците от горящото машинно отделение; горещината и токсичният пушек отрязваха достъпа до останалата част от ховъркрафта.

Халил побягна към него с насочен автомат. Само след няколко секунди щеше да попадне в обсега му. Еди нямаше голям избор от действия — но всяко едно беше по-добро от това просто да стои и да чака да го застрелят.

Той хукна към кърмата. Трите гигантски турбини се издигаха над него, перките им бръмчаха оглушително. Можеше да намери прикритие зад пилоните, подкрепящи гондолата на двигателя, или дори начин да влезе обратно в ховъркрафта и да потърси Нина…

Твърде късно. Халил бе достигнал витлото и се прицелваше…

Откъм командната кула се разнесе пронизителен вой на сирена. Най-накрая някой беше решил, че взривът в машинното отделение е излязъл от контрол и беше подал тревога за напускане на ховъркрафта. Резкият звук накара Халил да потръпне. Куршумът профуча достатъчно близо до Еди, за да може той да усети топлината му.

Автоматът изщрака на празно. Патроните му бяха свършили. Египтянинът извади нов пълнител, но Еди вече тичаше към него. Нямаше достатъчно време да презареди…

Вместо това извади друго оръжие.

Еди рязко спря, когато Халил се опита да го мушне с ножа. Войникът замахна отново, този път към лицето му. Еди се опита да го сграбчи за китката, но онзи извъртя острието и поряза ранената му ръка.

Англичанинът се отдръпна назад и отнесе злобен ритник в корема. Превит на две, той залитна и се блъсна в нещо.

Основата на турбината.

Олюля се, гигантската перка едва не засмука главата му. Той се отдръпна встрани, а Халил се хвърли с ножа напред към сърцето му…

Еди сграбчи ръката на египтянина, спирайки атаката секунди преди острието да се забие в гърдите му, и го блъсна назад към витлото. Завихреният въздух накара и двамата да примижат, без да свалят очи от ножа.

Халил го натисна към гърлото на противника си; раните на Еди отслабваха захвата му. Той се опита да отблъсне ръката на египтянина, но успя само леко да я отмести. Острието закачи якето му и успя да проникне по-навътре, когато Халил натисна с всичка сила.

Еди извика, когато ножът опря до ключицата му. Халил се ухили и натисна отново, навеждайки се към него…

В този миг Еди нанесе удар с глава. Ъгълът не беше подходящ за хубав удар, затова той просто захапа носа на Халил.

Генералът изкрещя, изваждайки ножа, докато се опитваше да се отдръпне, но Еди не пускаше. Дори стисна още по-здраво; чу се ужасяващ звук от чупене на хрущял. Със запушени ноздри, единственото място, откъдето кръвта можеше да изтича, беше гърлото на Халил. Той се задави и я изплю върху гърдите на Еди, напълно забравил за ножа в отчаяния си опит да избяга от болката.

Еди отказваше да го пусне, захапал като териер. Разнесе се нов противен джвакащ звук и Халил залитна назад; на мястото на носа му сега имаше окървавена дупка. Еди изплю парчето хрущял в очите му и със силен рев дръпна ръката на египтянина през рамото си.

Право в перката.

Ножът изтрополи на пода, избит от ръката на войника. Последва изхрущяване и показалецът му беше отрязан до ставата, оставяйки само една оголена кост. Халид изкрещя. Еди нанесе два силни удара в корема му, последвани от ъперкът, който накара египтянина да се завърти.

Намираха се точно до страничния парапет. Най-бързият начин да приключи с всичко беше да блъсне египтянина…

Той хвана Халил — и без малко да остане без око, когато мъжът неочаквано нанесе удар, забивайки осакатения си пръст в окото на Еди. Той отметна глава назад и костта успя само да одраска веждата му.

Ново замахване — костта поряза бузата му, а другата ръка на Халил се вкопчи в гърлото му. Той отново изплю кръв и изруга на арабски. Еди се нуждаеше от две ръце, за да отблъсне атаката, а раните му позволиха на египтянина да го блъсне отново назад към витлото.

— Ще те убия! — изръмжа Халил с изпъкнали от ярост очи. — Ще те убия и ще нахраня кучетата ми с топките ти, а после ще изчукам жена ти, преди да я…

Еди отпусна здравата си ръка и когато Халил замахна с острата кост към слепоочието му, той го стисна здраво за чатала. Очите на египтянина изскочиха от орбитите си, а Еди събра всичките си сили и го подхвърли нагоре.

Вихърът го пое и витлото го засмука. Черепът на Халил се озова между въртящите се перки и вътрешността на турбината почервеня от кръвта. Обезглавеното тяло се плъзна назад към Еди и се строполи на пода.

Англичанинът се наведе, прикривайки се от вятъра.

— Пази си главата приятел… о-па, твърде късно — изхриптя той, оглеждайки трупа. Египтянинът беше прибрал пистолета в кобура си; Еди го взе, извади резервния пълнител и зареди.

Избърса кръвта от лицето си и се огледа. Няколко души от екипажа се намираха на палубата, но никой не се заинтересува от него или от мъртвия им командир; те се опитваха да слязат от подпаления ховъркрафт. Единият беше прескочил перилата и се опитваше да се плъзне по въздушната възглавница, но вместо да отскочи от нея, беше повлечен от пясъчните вихри и си счупи врата. Другарите му решиха, че се нуждаят от друг план и побягнаха към вътрешността на машината.

Еди взе пистолета и също влезе вътре.

* * *

Мейси почти бе настигнала ховъркрафта, но през маранята в далечината вече ясно се виждаше характерната линия, която пресичаше терена.

Урва.

Ховъркрафтът се движеше към унищожението си.

Тя видя хора по палубата, но никой от тях не беше Еди или Нина.

— Хайде де! — каза тя, приближавайки още повече ленд ровъра до машината, — слизайте от това чудо!

* * *

Стиснала здраво канопа, Нина погледна в трюма и за свой огромен ужас установи, че пожарът се е разпространил и в него през вратата в дъното. В огромната зала имаше няколко мъже, които се опитваха да стоят далеч от пламъците, докато един от тях се занимаваше с панела за управление. Двете рампи се спуснаха, нахлулият вятър разнесе пушека от кърмата, но подхрани и пламъците.

Единият мъж изтича към задната част на трюма. Скокът от кърмата даваше по-големи шансове за оцеляване. Рампата беше по-тясна от трюма и бушуващите пламъци бяха започнали да се спускат по нея. Мъжът закри лицето си с ръце и побягна към късчето дневна светлина.

Моментът не беше подбран удачно. Пламъците нахлуха през люка и го подпалиха. Горящата фигура размаха ръце и изчезна в пясъчната буря.

Останалите мъже не бяха доволни от останалия им изход. Един смел — или глупав — войник хукна по рампата, опитвайки се да стигне до въздушната възглавница и да се спусне по нея. Реакцията на останалите показа, че опитът му не е бил успешен. Но изправени пред избора да скочат от ръба и да бъдат прегазени от голямата машина или да изгорят живи, те решиха да рискуват и един по един наскачаха от рампата.

След като и последният изчезна, Нина влезе в трюма и отиде до бъгито, за да огледа ремъците, с които беше завързано. Може би то щеше да е достатъчно бързо, за да мине по рампата, без да се подпали.

Тя чу нечии стъпки по стълбата. Нямаше време да се връща при люка. Пропълзя под бъгито и надникна. В трюма влизаха Шабан и Бъркли.

— Намери гърнето — заповяда Шабан, махвайки с ръка към каютите на кърмата.

— Но там има пожар — възрази Бъркли.

— Тогава гледай да го избегнеш! Провери булдозерите, виж да не се крие в някой от тях. Или под тях.

— А ти? — попита Бъркли, когато Шабан тръгна към бъгито.

— Това е изходът ни оттук. Хайде, търси!

Нина се напрегна, но за нейно голямо облекчение Бъркли отиде първо до единия багер. Тя се изтегли към задната част на машината, под която се криеше. Недалеч се виждаше друг отворен люк — ако успееше да стигне до него, без да я видят…

Огънят се разрастваше, маслото и разлятото гориво по пода веднага пламваха. Бъркли приключи огледа на първия булдозер и се прехвърли на другия.

Вратата се намираше на четири-пет метра от него. Тя се изви, за да погледне назад, и видя краката на Шабан, който освобождаваше ремъците на бъгито.

Той гледаше на другата страна. Ако тръгнеше веднага, можеше и да успее да стигне до вратата, стига Бъркли да не я забележеше.

Археологът се беше качил в кабината и стоеше с гръб към нея.

Сега беше моментът.

Тя се плъзна назад и се накани да побегне към вратата, когато Бъркли скочи от кабината и се обърна. Веднага я забеляза.

Погледите им се срещнаха. Нина замръзна. Само една дума от негова страна и водачът на култа щеше да бъде предупреден…

Но Бъркли не каза нищо. Само примига и лицето му придоби съсредоточено изражение. Той се обърна и се качи да претърси кабината на булдозера за втори път.

Нина му благодари мислено и се приготви да тича.

— Какво има? — извика Шабан.

Нина и Бъркли едновременно потрепериха. Той беше забелязал моментната нерешителност на учения.

— Не съм сигурен — заекна Бъркли, но Шабан вече се приближаваше към позицията й.

Тя скочи и вдигна канопа над главата си.

— Не мърдай! Ще го разбия!

Шабан спря и протегна ръце.

— Дайте ми го, доктор Уайлд.

— Няма да стане! — Тя отстъпи назад, поглеждайки през рамо към бушуващия пожар. — Какво ще кажете да ви опечем хляба, а?

— Не! — Той пристъпи към нея, разкъсван между желанието да си върне канопа и страха да не бъде унищожен. — Дайте ми го и ще ви подаря живота.

Нина продължи да отстъпва.

— Защо? За да го използвате и да убиете милиони хора? Няма начин. Всичко ще свърши тук, задник такъв!

Очите му се отместиха от нея към стената на трюма.

— Права сте. Ще свърши.

— Нина! — извика предупредително Бъркли, но беше твърде късно.

Кротала влетя през отворения люк и се хвърли върху Нина. Когато паднаха на пода, тя изпусна гърнето. Той едва успя да подпъхне ръка под него, за да му попречи да се разбие, но не можа да го задържи. Гърнето се търкулна към пламъците, но го спря една от халките на пода, която се използваше за завързването на товарите.

Шабан въздъхна облекчено, щом установи, че гърнето е здраво, и тръгна към него.

— Убий я — заповяда той.

— С удоволствие — отвърна Кротала. С едната си ръка хвана Нина за опашката и я изправи, а с другата бръкна в джоба на сакото си, за да извади револвера…

Всички се обърнаха, когато другата врата се отвори с трясък.

В трюма скочи Еди с пистолета на Халил в ръка. Той веднага го насочи към най-голямата опасност, Кротала, но американецът дръпна още по-силно Нина за косата, карайки я да изпищи от болка, и я изправи пред себе си като човешки щит. Шабан побърза да се прикрие зад най-близкия булдозер. Бъркли направи същото в другия край на трюма, свивайки се под едно от спуснатите гребла.

— Еди! — простена Нина, ужасена от количеството кръв по дрехите и лицето му. — О, господи…

— Здрасти, скъпа — каза той, преди да погледне Кротала. — Ти. Да си я пуснал докато преброя до три.

Кротала опря револвера си в главата на Нина.

— А ти до две да си пуснал патлака.

— Еди, простреляй гърнето! — извика Нина. Той погледна настрани и забеляза канопа. — Ако го унищожиш, нищо няма да им остане!

— Направиш ли го, тя умира, Чейс! — извика Шабан, давайки знак на бодигарда си да не стреля — засега. В отговор Кротала блъсна Нина на колене и продължавайки да се крие зад нея, я принуди да се отдалечи от Еди.

Без да сваля пистолета си, той бавно ги последва. Намираха се патова ситуация; Кротала знаеше, че ако убие Нина, щеше да е мъртъв секунда след това, но Еди не можеше да стреля, без да рискува да я нарани. Можеше само да ги наблюдава как се оттеглят, докато не стигнаха до отворената врата.

— Себак! — извика американецът. — Ключовете в булдозера ли са?

Шабан веднага се досети какво си е наумил и се придвижи към кабината на булдозера, като продължаваше да се движи снижен, за да стои далеч от мушката на Еди. Качи се в кабината. Стартерът изтрака и дизеловият двигател забръмча.

— Каквото и да си намислил, откажи се — предупреди го Еди, но всъщност не можеше да направи нищо, за да ги спре. Без да сваля револвера си от главата на Нина, Кротала бръкна в джоба си и измъкна една „свинска опашка“. Промуши я през халката на пода, направи клуп, пъхна ръката на Нина в него и го затегна колкото можа.

Нина изпъшка от болка, когато полиетиленът се впи в китката й. Тя беше здраво завързана за халката, ръката й пулсираше болезнено.

— Няма да мръднеш оттук — изсъска Кротала в ухото й.

Междувременно Шабан беше разгадал управлението на булдозера. Той дръпна един лост, за да вдигне греблото му високо във въздуха, след което заклещи педала за газта с гаечен ключ. Двигателят изрева, от ауспуха блъвна черен пушек, но машината не помръдна. Не беше на скорост.

Все още.

Той погледна нагоре и видя нещо през отвора на спуснатата предна рампа. Ръба на урвата. На по-малко от два километра пред тях.

Ховъркрафтът щеше да я достигне за по-малко от две минути.

Еди погледна Кротала и Шабан и постепенно осъзна ужасния им план. Водачът на култа беше в обсега му — но ако се извъртеше да го простреля, щеше да даде възможност на Кротала да стреля по него.

Канопът…

Той беше изтракал в халката на същото разстояние като Нина.

Шабан забеляза погледа му.

— Кое ще избереш, Чейс? Да ме спреш или да спасиш жена си? Можеш да направиш само едното!

Той превключи лоста на най-ниската задна скорост и отскочи встрани, когато булдозерът бавно тръгна назад.

Машината измина около трийсетина сантиметра, преди ремъците да я спрат. Но те бяха направени единствено да я удържат, докато ховъркрафтът е в движение, а не да удържат мощта на няколкостотин конски сили. Металните вериги изскърцаха по пода, булдозерът започна постепенно да се откъсва, халките скърцаха от усилието.

Кротала продължаваше да стои зад Нина, хвърляйки по някое око към ръмжащата машина, която се намираше на три-четири метра от него.

— Хайде, действай! — извика той на Еди. — Ти си наред!

Еди погледна към канопа. Дали щеше да успее да го ритне в огъня, преди булдозерът да се освободи?

Но ако трябваше да избира, той знаеше, че за него изборът е само един…

Халката изпука. Допълнителното натоварване върху ремъците беше твърде голямо и миг по-късно те се скъсаха. Булдозерът тръгна назад.

Към Нина.

Кротала отскочи от нея и се хвърли зад булдозера. Еди стреля, но двата куршума отскочиха от корпуса на машината.

Той хукна към Нина, която отчаяно се опитваше да освободи ръката си.

Булдозерът продължаваше безмилостно да се приближава към нея. Оставаше метър и половина, метър… Еди знаеше, че няма начин тя да успее да се освободи навреме — за това насочи пистолета към халката.

Дръпна спусъка. Куршумът преряза връзката, рикошира в халката и изби пистолета от ръката му. Пламъкът от дулото опърли ръката на Нина. Тя изпищя, но Еди я дръпна назад малко преди булдозерът да мине през нащърбената халка.

Те се търкулнаха на пода, докато грамадната машина премина с боботене покрай тях, но знаеха, че опасността не е отминала. Шабан тичаше към канопа. Кротала го следваше на няколко стъпки с вдигнат пистолет. Еди се огледа за оръжието си…

То изчезна под веригите на булдозера с хрущене на сплескан метал.

Еди повлече Нина след себе си и двамата се скриха зад бавно движещата се машина. Кротала стреля, куршумът обели парче от жълтата боя. Американецът се накани да ги последва, но се досети, че има по-пряк път и скочи в кабината…

Еди вече беше там.

Той се хвърли към Кротала и двамата мъже се стовариха върху палубата. Револверът изтрака на пода.

Шабан стигна до гърнето и го грабна, изпитвайки за момент пълно облекчение, щом забеляза, че е здраво и все още запечатано. После се обърна и хукна към бъгито. Бъркли надникна от скривалището си; водачът на култа го изгледа навъсено, което го накара да се скрие обратно.

Еди блъсна Кротала с наранената си ръка, което го накара да изпита почти толкова силна болка, колкото и противникът му. Американецът осъзна, че нещо не е наред и сграбчи ръката му, забивайки пръсти в раната. Еди изкрещя и се дръпна назад, давайки шанс на Кротала да го ритне. Покрай тях премина булдозерът.

Нина се качи в кабината на голямата машина. Тя изрита гаечния ключ от педала за газта и превключи на неутрална позиция. Булдозерът спря на сантиметри от разпространяващия се пожар. Тя видя как Кротала забива лакът в гърдите на Еди, как зад тях Шабан се качва в бъгито, а през зейналия отвор на рампата…

Урвата!

Кротала отново удари Еди в ребрата, след което отскочи назад, за да намери револвера. Той беше точно пред булдозера. Кротала го грабна и се обърна, за да застреля Еди…

И застина, когато бъгито се отлепи от мястото си със свистене на гуми. Зад волана седеше Шабан, притиснал гърнето към гърдите си.

— Себак! — извика американецът, но гласът му се изгуби в рева на вятъра и машините. — Чакай!

Еди се изправи. Кротала се отърси от шока, че е изоставен и се прицели…

Нина рязко превключи на скорост.

Булдозерът скочи напред и греблото му удари силно американеца в гърба. Револверът излетя от ръката му и падна в стоманената кофа. Кротала се обърна към Еди и залитна назад, след като получи юмрук в лицето.

Еди не спираше да го удря. Кротала изплю кръв. Еди замахна и заби един ъперкът в брадичката му. Американецът залитна, падна върху греблото на булдозера и зъбците му се забиха в сакото от змийска кожа.

Но Кротала не беше приключил. Той забеляза оръжието си, протегна се да го вземе…

И полетя във въздуха, щом Нина рязко вдигна греблото.

Зъбците на греблото се забиха още по-здраво в сакото и Кротала остана да виси безпомощно. Той се опита да се изплъзне от дрехата, но не успя да освободи ръцете си.

Когато булдозерът спря, Еди заби още един юмрук в корема му и погледна към предната част на трюма.

Шабан засили бъгито от рампата.

Офроудърът се удари силно в земята, разтърсвайки египтянина. Той едва успя да запази контрол върху колата, шофирайки с едната ръка, а с другата притиснал канопа към гърдите си. За миг ховъркрафтът се приближи към него и поклащащият се край на рампата се накани като огромна лопата да загребе бъгито… но Шабан успя да направи остър завой встрани. Ховъркрафтът профуча край него.

И пое директно към пропастта.

* * *

Мейси забеляза бъгито да се отдалечава и разпозна кой седи зад волана.

Щом Шабан беше избягал, къде се намираха Нина и Еди? Да не би да бяха…

Не. Тя отказваше да приеме тази възможност. Те не я бяха изоставили; тя също нямаше да ги изостави.

Мейси стисна зъби, превключи скоростите и натисна докрай педала за газта. Индикаторът за температурата светеше червено, старият ленд ровър прегряваше, но въпреки това започна да настига ховъркрафта.

* * *

Нина изтича при Еди.

— Добре ли си? — попита тя, преглеждайки многобройните му наранявания.

— Няма нищо, което един месец на Малдивите да не може да оправи — изпъшка той, стиснал ръката си, за да спре кървенето. Пренебрегвайки безпомощно ритащия и ругаещ Кротал, той огледа трюма и забеляза люка, който водеше към машинното отделение. — Трябва да спрем това нещо. Може да успеем да повредим двигателя…

— Няма време за това! — извика Нина, сочейки към предната рампа. — Ще паднем в пропастта!

— Какво? Мамка му! — Започна да се оглежда трескаво. Пожарът на задната рампа се беше превърнал в огнен ад, а ако се опитаха да скочат от предната, ховъркрафтът щеше да ги размаже.

Нямаше никакъв изход…

Трясък на метал ги накара да се обърнат — и да видят как очукания ленд ровър се изкачва заднишком по предната рампа. Мейси беше спряла точно пред ховъркрафта, бе дръпнала ръчната спирачка и беше изчакала рампата да я загребе и да я погълне както кит поглъща лещанка. Джипът поднесе, когато тя скочи рязко върху спирачката, и се завъртя с предницата към тях.

Мейси се надигна, замаяна, но по стреснатата й физиономия бързо се разля усмивка, щом забеляза Нина и Еди.

— Качвайте се! — извика тя! — По-бързо!

Те хукнаха към очукания джип.

— Лоугън! — извика Нина. — Размърдай си задника! — Бъркли изскочи от скривалището си и хукна към ленд ровъра. Всички се натовариха в него.

Еди забеляза за пръв път урвата, към която се приближаваха. Разстоянието беше твърде малко, за да успее ленд ровърът да се отдалечи от ховъркрафта.

— Тръгвай към задната рампа! — изкрещя той.

— Тя гори! — възрази Бъркли.

— Тръгвай!

Мейси превключи на скорост и подкара джипа между двете редици тежко оборудване. Тя видя бушуващите пламъци.

— Господи!

— Минавай през тях! — изкрещя Еди. Кротала продължаваше да виси от греблото, но успя да се извърти достатъчно, за да достигне пистолета си. — Давай!

Когато джипът се насочи към него, Кротала се прицели в шофьора му…

Но показалецът му се парализира от страх. Толкова се беше вживял в опитите да си върне револвера, че не беше забелязал приближаващата се пропаст… до сега.

Той преодоля шока си и стреля, но беше закъснял. Куршумът прониза покрива на ленд ровъра над главата на Мейси. Джипът профуча край него.

Нина погледна назад.

— Няма да успеем! — Ленд ровърът беше проектиран да бъде издръжлив, а не бърз.

— Ще успеем — каза Еди и я сграбчи здраво. Подминаха първия булдозер и когато Мейси сви към рампата, пред тях се разтанцуваха пламъците. — Но мисля, че трябва да се наведем!

Те се снижиха колкото можаха, а ленд ровърът се гмурна в огнения ад, пламъците алчно нахълтаха през счупените прозорци.

Стъпиха на рампата…

Ховъркрафтът стигна до урвата.

Когато въздушната му възглавница се озова над пропастта, силната въздушна струя запрати пясък и камъни надолу. Останал без опора, носът на ховъркрафта клюмна надолу, масивната машина се наклони силно напред и увисна над ръба на скалата. Огромните й турбини продължаваха да я тикат напред и тя се залюля напред-назад като люлка, преди да се наклони до точката, откъдето няма връщане. Всичко, което се намираше в нея, се плъзна към носа й…

Включително булдозерът, към който беше прикован Кротала.

Той изкрещя, когато машината се плъзна по пода на трюма, изскочи през отвора на рампата и полетя в пропастта заедно с него.

Трийсет тона стомана се разбиха на дъното на пропастта, последвани от над петстотин тона метал, когато ховъркрафтът се стовари отгоре. Той се взриви с разтърсваща земята сила и нагоре се издигна огромен облак с формата на гъба.

Който се устреми към ленд ровъра.

Джипът не беше успял да се засили достатъчно, за да успее да направи по-дълъг отскок от рампата, и беше спрял на ръба на пропастта със стърчащи от ръба задни колела. Предните му колела се завъртяха безпомощно и се повдигнаха над земята, когато задницата му се наклони надолу…

Макар и леко зашеметена от твърдото приземяване, Нина осъзна опасността и се хвърли към таблото.

Промяната в баланса беше достатъчна, за да наклони джипа напред, гумите му успяха да зацепят и да се изкатери по скалата с оглушителен рев на двигателя. Зад гърба им се издигна огнена топка, която подпали едната му гума. Джипът успя да измине около десетина метра, преди горящата гума да се взриви. Мейси рязко спря.

Прахът постепенно се уталожи. Те слязоха от колата, кашляйки. Разтрепераният Бъркли се обърна към Нина.

— Благодаря ти, че ме взе. И ти благодаря, че… се опитваш да ми помогнеш.

— Няма проблем — отвърна несигурно Нина.

Той изглеждаше облекчен и протегна ръка.

— Без лоши чувства?

За голяма изненада на Мейси и Еди тя я пое и я разтърси веднъж…

След което го удари в лицето. Той падна по задник и я погледна зашеметено.

— Всъщност със! Това беше, задето ме предаде, кучи сине! — Еди я хвана и я дръпна назад, преди да успее да замахне втори път.

— По дяволите! — извика Нина, досещайки се за нещо по-важно от Бъркли. — Гърнето е у него! Как ще го настигнем?

— Не можем — отвърна Еди. — Той ни изпревари доста. Освен това се обзалагам, че е извикал някой да го вземе с хеликоптер. В бъгито има сателитен телефон.

— Значи той печели? — попита ужасено Мейси. — И на края ще му се размине?

— Не — отвърна Нина. — В никакъв случай. Няма да позволя това да се случи. — Тя се втренчи в отдалечаващия се египтянин замислена. — Трябва да се върнем в Абидос. — Еди и Мейси я погледнаха така, сякаш се канеха да направят саркастични коментари относно очебийността на плана й. — Дори не си го помисляйте. Казах, че трябва да се свържем с властите. Това все още е необходимо.

— В такъв случай — Еди посочи пушещата задна гума на ленд ровъра — по-добре да я сменим. Тъй като пеша пътят е адски дълъг.

* * *

Египетският хеликоптер се появи от запад, силуетът му се очерта на фона на червеното слънце. Вдигна облак пясък и кацна близо до Озириона в Абидос.

Нина, Еди и Мейси стояха до очукания ленд ровър, Бъркли седеше мълчаливо на задната седалка, закрил очите си с ръце заради пясъчната вихрушка. Люковете се отвориха и от хеликоптера слязоха шестима мъже. Петима от тях бяха войници, но не със стандартните униформи на египетската армия: това бяха тъмните камуфлажни облекла на спецчастите.

Шестият мъж беше цивилен — доктор Исмаил Асад, генерален секретар на Висшия съвет за антики.

— Доктор Уайлд — кимна той, щом стигна до ленд ровъра.

— Доктор Асад — отвърна Нина. Тя погледна към пустинята, откъдето се бе появил хеликоптерът. — Предполагам, че сте проверили координатите, които ви издиктувах по телефона, преди да дойдете тук.

— Така е. Беше… невероятно. — Той поклати изумено глава. — А имах време само да разгледам входната зала. Колко още има вътре?

— Много — отвърна Мейси. — По целия път надолу до гробницата на Озирис.

— Невероятно — повтори Асад. — Оставих там отряд от специалните сили към Висшия съвет — кимна той към войниците, — за да обезопасят терена. Ще изпратим пълна експедиция колкото се може по-скоро.

— Шабан няма да се върне там — предупреди го Еди. — Той взе онова, от което се нуждаеше.

— Да, канопа, за който ми споменахте — обърна се Асад към Нина. — Сериозно ли говорите? Вярвате, че Шабан ще го използва, за да създаде биологично оръжие?

— Той със сигурност го вярва — отвърна Нина. — Освен това разполага с ресурсите на Храма на Озирис — е, всъщност най-вероятно вече е прекръстен на Храма на Сет. От онова, което видях в Швейцария, съдя, че е напълно способен да го направи.

Асад се намръщи.

— Може би, но оръжията за масово поразяване не влизат в моята сфера на дейност. А без доказателство не мога да убедя властите да предприемат някакви действия срещу него.

— Но има нещо, което е във вашата сфера — каза Нина. — Зодиакът от Сфинкса. Сигурна съм, че той е при Шабан — Озир го изпрати обратно в Швейцария. Дори му беше избрал място в залата, където държи озирисовата си колекция.

— Ако зодиакът е при Шабан — рече замислено Асад, — това определено ще е достатъчно за предприемане на действие. Все пак той е египетски гражданин, а нашето правителство има много отрицателно отношение към крадците на археологически ценности.

Еди погледна войниците.

— Ще изпратите няколко от тях да го върнат обратно?

— Боя се, че не мога да коментирам мисиите на спецчастите извън страната — отвърна египтянинът с лека, но многозначителна усмивка.

— А ако междувременно успеете да намерите доказателство, че той произвежда биологични оръжия — обади се Нина, — тогава ще направите нещо по въпроса, нали?

— Със сигурност. Но първо ще ми трябва доказателство, че зодиакът е у него.

Нина погледна към Еди.

— Което означава, че трябва да се върнем обратно в щаба на Храма на Озирис.

— И как ще го направите? — попита Мейси. — Та ние го видяхме — мястото прилича на крепост. Защото всъщност е било крепост! Този път няма да ви пуснат вътре просто ей така.

— Може би не — рече замислено Еди, — но има един човек, когото биха пуснали…

29.

Швейцария

Мека светлина обливаше високите стени на замъка — последните лъчи на слънцето се скриваха зад високите алпийски върхове. Пирамидата във вътрешния двор придоби съвсем различен вид, когато неоновите светлини по ръбовете й се включиха и наситеният лъч на върха на черната стъклена постройка се стрелна нагоре към Полярната звезда: намек за древните египетски богове.

Покрай езерото се появиха други светлини, които свиха по краткия път към замъка и спряха пред портите. Лъскав черен мерцедес със затъмнени стъкла, почти толкова тъмни, колкото боята му. Но в отговор на запитването по интеркома не се показа шофьорът; вместо това стъклото на задния прозорец плавно се спусна, разкривайки единствения пътник на задната седалка.

— Здравейте — произнесе Грант Торн и блестящата му усмивка на филмова звезда проблесна към камерите. — Халид Озир ме покани да посетя Храма на Озирис. И ето че дойдох!

* * *

— Какво ви води тук, господин Торн? — попита Шабан с вяла усмивка, която едва успяваше да прикрие презрението и подозрителността му.

Грант се намести удобно на кожения диван в приемната на Озир.

— Дойдох в Швейцария, за да се срещна с някои от спонсорите на следващия ми филм — хората с пари трябва да се ухажват, нали? — ухили се той. — И тъй като съм тук, си помислих, че мога да приема поканата на господин Озир да гледаме заедно някои от неговите филми. Той тук ли е?

— Брат ми е… извън страната — отвърна Шабан.

— О-о-о, жалко! Кога ще се върне?

Шабан го изгледа с крива усмивка.

— Няма да е скоро. Но може би не сте дошли напразно. Тази вечер Храмът ще проведе специална церемония — можете да присъствате. Ако докажете вярата и лоялността си, ще бъдете възнаградени.

— Супер — рече Грант. — Но след като господин Озир не е тук, кой ще проведе церемонията?

— Аз. — Усмивката на Шабан се разшири и се изпълни със самодоволство.

Някой почука по вратата. Влезе едър мъж с посивяла коса: Лоренц, чието лице все още носеше белезите от борбата в Залата на летописите.

— Първият автобус пристигна.

Шабан кимна и се обърна към Грант.

— Трябва да се подготвя за церемонията. Изчакайте тук — някой ще дойде да ви вземе.

— Очаквам го с нетърпение — отвърна Грант, докато двамата мъже излизаха от стаята. Той изчака няколко секунди, след което извади от джоба си телефон, който беше на линия. — Чухте ли го?

* * *

— Да — отвърна Нина.

На няколко километра нагоре в долината бяха паркирани два джипа мицубиши шогун и един микробус. Задницата му беше достатъчно голяма, за да побере зодиака, но в момента служеше като импровизиран команден център за отряда от десетимата командоси от специалните части на Висшия съвет за антики.

— Каква е тази церемония? — попита Асад, който ръководеше отряда. Нина само сви рамене, Мейси също не можеше да му помогне. Мъжът се намръщи и се обърна към един от хората си. — Той спомена някакъв автобус. Провери дали нещо се приближава към замъка.

Облеченият в черно войник кимна и скочи от микробуса.

— Нашите спецчасти са оборудвани само за внезапни акции. Ако се окаже, че вътре има повече хора, отколкото очакваме…

— Какво искате да направя? — попита Грант. — Онзи зодиак се намира в една стая, която е пълна с египетски неща — видях го, докато идвах насам.

Асад поклати глава.

— Не можем да направим нищо, докато не получим визуално доказателство, че зодиака е при Шабан. Министърът се изрази съвсем ясно — от дипломатическа гледна точка тази операция е достатъчно рискована.

— Трябваше да дадем фотоапарат на Грант — рече Мейси.

— Мисля, че това щеше да е доста подозрително — възрази Нина. — Грант, за сега е най-добре да не правиш нищо. Не прекъсвай линията; ако се появят някакви проблеми, ще те уведомим, за да можеш да се измъкнеш оттам.

— Да избягам от замъка? Хей, това вече съм го правил в „Екстремни обстоятелства“ — отвърна невъзмутимо Грант.

— Добре, но тук няма да имаш втори дубъл, така че внимавай.

— Добре — отвърна Грант и прибра телефона в джоба си.

Войникът се върна в микробуса.

— Току-що пристигна един автобус — спускат моста, за да влезе — каза той на Асад. — Проверих пътя покрай езерото и видях да идват още.

— Тази церемония се очертава като доста голяма — обади се загрижено Нина. — Какво ще правим?

Асад се намръщи и се замисли.

— Дойдохме, за да проверим дали зодиакът наистина е в ръцете на Шабан. Нека първо се доберем до доказателството.

Нина кимна.

— Еди?

Мерцедесът на Грант беше паркиран до пирамидата, близо до стената, ограждаща двора. Когато един от служителите на Храма отведе Грант при Шабан, шофьорът му остана в колата със затъмнени стъкла.

Този шофьор беше Еди Чейс.

— Тук съм — обади се той по малкия микрофон, свързан със слушалки, напомнящи блутут — с малка камера отстрани. — Какво е положението?

Нина му предаде каквото й беше казал Грант. Еди погледна към портата на замъка и видя, че двете половини на моста се спускат. Когато се срещнаха се чу глух тропот и дрънчене на вериги, след което оттам премина бавно един автобус. Съдейки по лицата, които надничаха през прозорците, той беше претъпкан до максимум. Автобусът спря в другия край на паркинга.

— Боже — рече Нина, наблюдавайки на екрана пътниците, които се изсипаха в двора. — Много са — а идват още автобуси. Как ще успееш да се вмъкнеш вътре при толкова народ наоколо?

— Фасулска работа — отвърна Еди. Той беше наблюдавал пазачите, които патрулираха по кулите — вниманието им беше фокусирано върху тълпата, която се изсипваше от автобуса. Прехвърли се на пасажерската седалка, отвори внимателно вратата и се измъкна навън. Умишлено беше паркирал мерцедеса зад един голям джип; сега просто се шмугна в сенките и остана неподвижен, докато не се убеди, че никой не го е забелязал да излиза. Удовлетворен, той се придвижи напред, докато пред очите му не се разкри целият двор.

Пред него се намираше черната пирамида, от лявата й страна беше спрял автобусът. Вдясно имаше малка декоративна градина — би могъл да използва храстите и дърветата като прикритие, за да достигне до страничния вход на централната сграда.

— Добре, мисля, че мога да вляза, без да ме забележат. На кой етаж се намира зодиакът?

— На третия — отвърна Нина.

— Американският трети или британския трети етаж?

Той се усмихна, когато чу леката й въздишка; различията в терминологията бяха сигурен начин да я подразни.

— Американският, разбира се.

— Значи говорим за втория етаж. Добре. — Той притича до близката кола и се скри зад нея, оглеждайки бойниците, двора…

Изведнъж замръзна на място.

Шабан.

Водачът на култа се появи на входа на централната сграда и се отправи към пирамидата в компанията на трима мъже. Еди разпозна двама от тях: Брома и Лоренц очевидно бяха заели мястото на Кротала като лични бодигардове на Шабан. Третият, който носеше цилиндричен метален контейнер, не му беше познат.

Нина, обаче, го познаваше.

— Еди, виж мъжа с очилата, той е един от учените, които видях в лабораторията.

Еди беше по-заинтригуван от предмета, който носеше мъжът. Върху неръждаемата стомана беше отпечатан някакъв символ. Той присви очи, опитвайки се да го разгадае, докато четиримата мъже се приближаваха към пирамидата.

Изгуби ги от поглед, когато се скриха зад светещия й ъгъл. Но той вече беше видял каквото го интересуваше. Беше разпознал символа: същия, който беше виждал много пъти по време на обучението си в SAS.

Три чифта извити рога, подредени в кръг. Биологична опасност. Цилиндърът представляваше херметичен резервоар.

За биологични агенти.

Той потисна неволното си потръпване. Съдържанието на резервоара не представляваше непосредствена опасност: ако случаят беше такъв, Шабан и последователите му щяха да носят защитни костюми. Но предвид онова, което египтянинът беше казал в гробницата, то имаше потенциала за нанасяне на огромна вреда — а доколкото Еди беше наясно, четиримата мъже вече се бяха имунизирали срещу нея.

Четири години по-рано той беше спрял една биологична атака. Сега трябваше да спре друга.

— Ъ-ъ-ъ… Еди, къде отиваш? — попита Нина, когато той се върна обратно зад джипа.

— Ще взривя лабораторията. На върха на пирамидата се намираше, нали?

— Това… Не сме дошли за това, господин Чейс! — заекна Асад. — Основната ни задача е да намерим зодиака.

— Моят приоритет е да се погрижа един психопат, който се мисли за египетски бог, да не започне да разпространява спори-убийци по света. — Еди проследи култистите, които се отправиха към входа, през който току-що беше влязъл Шабан. Той се зачуди защо не използват най-близката врата на пирамидата, която се намираше срещу подвижния мост, но реши, че няма значение. Онова, което имаше значение беше, че те му осигуряваха начин да влезе вътре.

Асад и Нина продължиха да протестират, но той не им обърна внимание и се вгледа в новопристигналите култисти. За разлика от различните по възраст и пол посетители на сбирките в Ню Йорк и Париж, тук преобладаваха младите мъже, макар и от различни националности. Това ли бяха личните последователи на Шабан от цял свят?

Еди се наведе и притича към колата, която се намираше най-близко до пирамидата, след което хвана микрофона си.

— Така, ще трябва да сваля системата. Не мога да нахълтам вътре с камера на главата.

— Еди, недей! — каза Нина, но той вече беше свалил всичко и го беше напъхал в джоба на якето си.

Тълпата, която наброяваше около петдесетина души, премина покрай него, предвождана от охранители със зелени сака. Всички говореха: тонът беше възбуден, изпълнен с очакване, но Еди като че ли долавяше и тайно злорадство. Каквото и да представляваше тази церемония, тук вече се усещаше атмосферата на победно шествие.

Той хвърли поглед към бойниците, после към пазачите отзад, изчака полезрението им да бъде отчасти закрито от тълпата — после се изправи и спокойно се присъедини към групата, сякаш току-що беше слязъл от колата.

Напрегна се, готов да се сбие или да побегне. Тъй като вече се намираше във вътрешността на замъка, той се съмняваше, че култистите ще се усъмнят в правото му да бъде там, но съпровождащите ги горили можеха да решат, че не му е там мястото…

Никой не вдигна тревога. Младите мъже го изгледаха с любопитство, но продължиха разговорите си. Успокоен, но все още нащрек, Еди пое с групата към пирамидата.

Нямаше следа от Шабан или мъжете, които го бяха придружавали, но във фоайето се виждаше още охрана.

— Всички да чакат тук. Храмът ще отвори скоро — извика един от пазачите, докато фоайето се пълнеше все повече. Друг от охраната повтори предупреждението на френски, след това на арабски. Еди стоеше в края, оглеждайки изходите. В единия ъгъл се издигаше стъклен асансьор, имаше две големи стъклени врати, които най-вероятно водеха към храма, с по две по-малки врати от всяка страна. Едва ли асансьорът беше единственият начин да се стигне до горните етажи — не можеше наблизо да няма и стълбище.

Няколко минути по-късно влезе още една група култисти. После още една. Фоайето бързо се напълни до пръсване. Еди застана до една от страничните врати, докато групата, с която беше влязъл, се придвижи напред, за да направи място за новодошлите. Наблизо стоеше един пазач, но на Еди му стигаше мъжът да се разсее за миг…

Което стана, когато вратите на храма се отвориха. Всички инстинктивно се обърнаха натам — и Еди се измъкна незабелязано през страничната врата.

Както се беше надявал, тя водеше към стълбище със странна ешерова форма, наложена от полегатите стени на пирамидата. Тръгна нагоре по нея и отново включи микрофона.

— Еди! — извика Нина, когато на екрана на монитора се появи нещо различно от дънките на съпруга й. — Време беше! Какво става?

— Съдейки по всичко, Шабан събира вярващите.

— Да, видяхме — три претъпкани автобуса. Имах пред вид какво става с теб? Къде отиваш, по дяволите?

— Нали ти казах — отивам да взривя лабораторията.

— С какво? Нямаш никакви експлозиви — нямаш дори оръжие!

— Мисля, че ще се справя.

Единият от войниците, който стоеше до Асад, примига при равнодушния тон на Еди.

— Какво има? — попита Асад.

Войникът отиде до един от куфарите с оборудване, наблъскани в микробуса и изруга на арабски.

— Господине, липсват два пакета C-4.

— C-4 ли? — попита Мейси, като видя как Асад зяпва изненадано.

— Експлозиви — обясни Нина.

Мейси се дръпна по-далеч от куфарчето.

— Да, взех ги назаем, докато се подготвяхте — обяви Еди така спокойно, сякаш беше взел просто някакъв молив без да пита.

— Чейс! — извика Асад. — Веднага излизай оттам! Не можеш да използваш експлозиви вътре — това ще бъде дипломатическа катастрофа!

— Защо тогава сте ги донесли? — попита Нина в защита на Еди, макар самата тя да споделяше чувствата на египтянина.

Асад я погледна смутено.

— Ами… ако се случи нещо непредвидено.

— Смятайте, че се е случило — каза Еди. — Дипломацията ще е последното нещо, за което да се притесняваме, ако Шабан е превърнал онзи боклук в биооръжие. Ако го унищожа сега, проблемът е решен. Така че се качвам горе, залагам три заряда, грабвам Грант и взривявам къщата, преди въобще някой да се усети, че съм бил тук…

На екрана се видя как той стига до площадката на горния етаж с офиси, пред него се отваря една врата и един пазач го зяпва изненадано.

* * *

— Или пък не — рече Еди, докато двамата с пазача се гледаха един друг.

Мъжът се отърси от шока и се опита да го сграбчи, но Еди го удари с юмрук в гърлото и онзи залитна назад. После се хвърли с протегнати ръце към очите на англичанина, но Еди отметна назад глава и срита култиста в чатала, след което го удари в лицето толкова силно, че главата на мъжа се блъсна във вратата. Пазачът се свлече на пода в безсъзнание.

Еди го завлече зад вратата. Осветлението беше слабо, през стъклените стени проблясваше по някой скрийнсейвър. Служителите на „Озирис инвестмънт груп“ и Храма на Озирис или бяха приключили работния си ден, или бяха слезли в храма.

— Еди? Добре ли си? — попита Нина.

— Да, страхотно. — Той издърпа припадналия встрани и го претърси. Пазачът имаше неговата фигура, беше само малко по-висок…

* * *

— Нина наясно ли е за тази твоя страна, Еди? — попита го Мейси, когато камерата на Еди показа как той сваля сакото и панталоните на пазача.

— Веселячка — отвърна той. Картината рязко се смени, камерата показа тавана.

— Какво правиш? — попита Нина.

— Не ща да плаша Мейси с онова, което крия в гащите си.

Мейси вече беше свикнала с намеците му и само завъртя очи с въздишка. Нина се усмихна.

— Според мен няма от какво да се страхува.

— Пфу!

— Ти си човекът, който трябва да се страхува — продължи остро тя. — Ако те хванат, ще те ликвидират.

Камерата отново се насочи напред. Ръката на Еди — стиснала пистолет — изпълни екрана.

— Могат да опитат.

— Ще опитат, Еди! Не поемай никакви глупави рискове.

— Нали ме познаваш, скъпа.

— Да, и бих искала да продължа да те опознавам! Внимавай, чуваш ли?

— Ще внимавам. Господин Асад?

— Да? — обади се Асад.

— Пригответе момчетата си. Каквото и да се случи, ще има вълнения — и ще им е нужно нещо повече от сълзотворен газ, за да се справят с тях.

— Разбирам — отвърна не особено доволен Асад. После кимна на войниците и те започнаха да отварят другите куфари и да вадят компактни картечни пистолети FN-P90. — За друг непредвиден случай — обясни той на Нина и Мейси. — Надявам се, че няма да се наложи да ги използват, господин Чейс.

— Това зависи от Шабан, нали? — Камерата се наведе надолу и показа как Еди пъха пистолета под новото си зелено сако, после взема двата пакета C-4 и радиодетонатора им и ги натиква в джобовете си. — Така, готов съм.

— Успех — прошепна Нина.

* * *

Еди се върна на стълбището. Отникъде не се чуваха звуци. Той не знаеше колко време ще мине, преди отсъствието на пазача да бъде забелязано, затова побърза да се изкачи на горния етаж.

Имаше само един път, който го отведе до асансьора. Пред вратата му чакаше един мъж; той погледна към Еди, който влезе през вратата към стълбището, и леко се изненада. Еди прикри тревогата си — мъжът не изглеждаше уплашен, а по-скоро учуден от появата му — и му кимна учтиво, държейки главата си леко извита настрани, за да прикрие слушалката. Асансьорът пристигна точно когато го подминаваше; мъжът се качи, без да се обръща назад.

Когато влезе в следващата зала, в носа го удари остра миризма на мая.

— Тук мирише като подмишница на пекар — каза той. Отсрещната стена беше от стъкло, което му даваше възможност да види какво има от другата страна. Лабораторията се намираше точно под върха на пирамидата, стените се срещаха в една точка, над която се намираше прожекторът, който изпращаше лъча си към Полярната звезда.

В залата имаше само един човек, който седеше с гръб към Еди и разглеждаше някакъв предмет на работната си маса.

Един от многото еднакви предмети. Контейнери от неръждаема стомана, всички носещи знака за биологична опасност.

— Мамка му! — изсъска Еди. — Виждате ли това? Тук има поне петдесет от тези гадости!

— О, боже! — прошепна Нина. — Голямото събитие на Шабан не е просто церемония — това е началото. Събрал е всичките си последователи от цял свят… и смята да им даде от спорите, които да отнесат със себе си!

— Толкова бързо? — попита Асад недоверчиво. — Та той напусна гробницата само преди четири дни!

Еди огледа лабораторията, забелязвайки големите казани за култивиране на маята и пещите, в които тя се изсушаваше, за да се извлекат спорите й. Отвореният каноп се намираше в един стъклен шкаф.

— Психопатите милиардери никога не се навъртат край тези неща, нали? — Той забеляза, че пещите се захранват от грамадни резервоари със сгъстен газ. Идеално място за експлозия…

Ако успееше да стигне до тях. Вътрешната врата на лабораторията се отваряше с карта, а прозорците бяха специално направени, за да удържат на биологична опасност — куршум от пистолет щеше само да ги одраска.

— Как ще влезе вътре? — чу той гласа на Мейси, но вече се беше отправил към вратата. Протегна ръка…

И почука.

Тройно подсиленият прозорец абсорбира звука. Той почука по-силно и най-накрая успя да привлече вниманието на учения.

— Отвори вратата — направи му знак Еди да се приближи.

Ученият се намръщи, но се приближи до вратата. Каза нещо, но гласът му почти не се чуваше през стъклото. Еди умееше да чете по устните донякъде, но не можа да разбере нищо и предположи, че ученият говори на чужд език. Въпреки това се усмихна и кимна с глава.

Мъжът отново се намръщи, озадачен, и прокара картата си през ключалката. Вратата се отвори.

— Здрасти — кимна му Еди.

Щом чу гласа му, ученият веднага премина на английски. Акцентът му беше немски.

— Какво казахте?

— Казах, че си прецакан. — Преди онзи да успее да направи каквото и да било, Еди го блъсна силно и удари главата му в дръжката на вратата. Немецът припадна.

— Ъ-ъ-ъ… там ли смяташ да го оставиш? — попита Нина, когато Еди захвърли припадналия мъж под лабораторната маса. — Нали смяташ да взривиш лабораторията?

— Той правеше биологично оръжие, така че да върви по дяволите. — Представяйки си неодобрителното изражение на жена си, което придружаваше леденото й мълчание, той омекна. — Добре де, ще го завлека до стълбите като си тръгвам. Доволна ли си?

— Не, докато не излезеш цял оттам.

Той се ухили, след което се обърна към резервоарите с газ. Между тях имаше празно пространство; той активира детонатора на единия пакет C-4 и плъзна експлозива в цепнатината.

— Хм-м.

— Какво? — попита Нина.

— Вижда се. Чакай малко. — Големите стоманени пещи зад резервоарите бяха отворени. Отиде зад една от тях и напипа под нея газовата тръба. Тя беше мазна и покрита със сажди, но като че ли имаше достатъчно място. Активира детонатора на втория пакет и го напъха отдолу. — Ето така.

— И сега какво?

— Сега — отвърна той, хващайки учения под мишниците, — излизам от пирамидата, натискам бутона и взривявам това проклето място.

— А хората в храма? — попита Мейси. — Няма ли да бъдат смазани?

— Изкушавам се да кажа майната им и на тях, но по средата има два етажа — отвърна той, докато теглеше мъжа към вратата. — Двата пакета C-4 не са достатъчно мощни, за да срутят цялата сграда, освен ако не е направена от кашкавал и лунни лъчи. Но пък върхът й вече няма да е приятно заострен.

— Само гледай да не си вътре — каза Нина. — И не забравяй Грант.

— Хей, технически погледнато, той все още ми е клиент — отвърна Еди, използвайки картата на учения, за да отвори вратата, след което го извлече навън. — Служебната ми автобиография няма да изглежда добре, ако го изгубя, нали? — Той излезе заднишком във фоайето.

Чу се звън.

Асансьорът.

Еди пусна учения и се завъртя, изваждайки пистолета си… Твърде късно.

Откъм стълбите се появиха двама охранители, насочили пистолетите си към него, а от асансьора изскочиха още двама. Брома и Лоренц.

Еди знаеше много добре, че няма никакъв шанс да оцелее в престрелка с четирима, затова замръзна на място и пусна пистолета на пода.

— По дяволите.

— Чейс — каза Шабан, пристъпвайки напред между двамата си бодигардове. Белязаното му лице се изкриви от гняв и садистично удоволствие. — Тъкмо навреме за нашата церемония…

30.

Нина се втренчи ужасено в екрана. Ръката на Шабан се приближи застрашително — и екранът почерня.

— По дяволите! — изпъшка тя. — Трябва да го измъкнем оттам!

— Не можем — отвърна разтревожено Асад. — Спецчастите ни нямат разрешение да действат, докато не получим доказателство, че зодиакът е вътре.

— Грант каза, че е там — възрази Мейси. — Това не е ли достатъчно?

— Не, трябва ни визуално доказателство — което трябваше да ни осигури съпругът ви! — рече той рязко на Нина.

— По дяволите! — Тя изтича към отворената задна врата на микробуса и погледна безпомощно към замъка, но си спомни нещо и се включи към канала на телефона. — Грант! Чуваш ли ме, Грант?

Разнесе се шумолене на плат, последвано от глас:

— Да, тук съм.

— Грант, хванаха Еди! Трябва да се махнеш оттам… — В този миг й хрумна една идея. — Телефонът ти! Ако направиш снимка на зодиака, египтяните ще могат да нападнат!

— Чакай малко — хванали са Еди? По дяволите! — В обикновено спокойния глас на актьора се промъкна паника.

— Грант, Грант, просто ме чуй! — извика Нина. — Върви в залата с реликвите и снимай зодиака! Така ще можем да спасим и теб, и Еди! — Тя се обърна към Асад и го попита дали снимка от телефон ще е достатъчна. Той кимна утвърдително.

— Хубаво. Спасяване. Добра идея. — Тя чу стъпките му, докато прекосяваше стаята, след което се чу шумолене на плат, когато пусна телефона в джоба си. — По дяволите, някой идва!

Вратата се отвори и се разнесе глас:

— Господин Торн?

— Д-да?

— Церемонията ще започне скоро. Елате с нас.

— Да дойда с вас тримата? — попита Грант. — Разбира се. Личният ми ескорт, а? Яко!

Нина разбра какво иска да й каже — обграден от тримата мъже, той нямаше да успее да снима зодиака.

А без снимка… двамата с Еди трябваше да разчитат единствено на себе си.

* * *

Единият от охранителите изскочи от лабораторията.

— Намерихме това! — извика той, показваше пакета C-4.

Шабан погледна към радиодетонатора, който хората му бяха взели от Еди.

— Експлозиви? Не особено умен ход. Но човек може да го очаква от теб.

— Спазвам принципите си — каза Еди, избягвайки да поглежда към пещта. Вторият пакет нямаше да бъде открит лесно, а тъй като в джоба му имаше само един детонатор, логично беше Шабан да предположи, че и взривът е само един.

Но дори и да не намереха втората бомба, това нямаше никакво значение: C-4 беше изключително стабилен експлозив, който можеше да се взриви само при наличието на голяма горещина и физически удар — а те се осигуряваха от взривната капсула в пакета. За да взриви лабораторията, му трябваше радиодетонаторът. А Шабан едва ли щеше да му го върне.

— Как разбра, че съм тук? — попита той, опитвайки се да отвлече вниманието на египтянина от детонатора. Докато не го унищожеше, все пак съществуваше някакъв шанс…

Шабан посочи несъразмерното му сако.

— Лоша кройка. Винаги съм държал силите за сигурност на Храма да имат прилепнали униформи. На Халид му харесваше, защото така всички изглеждаха добре, но това имаше и друго предимство — лесно може да се разбере кога се е вмъкнал външен човек.

— Много умно, Двулики.

Шабан стисна зъби, но се въздържа да му отговори лично, а кимна на Брома, който удари Еди с дръжката на пистолета си и го запрати на колене на пода.

— Оу! Задник!

— Трябваше да му наредя да те застреля, но имам една по-добра идея.

Еди въобще не хареса тона на гласа му, но си замълча, докато мъжете го изправяха на крака. От лабораторията излезе още един мъж.

— Не намерих нищо друго — докладва той.

Шабан погледна блокчето C-4.

— Това е достатъчно. — Той погледна към детонатора, извади батерията му и го смаза с тока на обувката си.

— Мамка му! — промърмори Еди. Сега скритият заряд можеше да бъде взривен единствено саморъчно — отнасяйки го със себе си. Пакетът нямаше таймер.

Египтянинът разчете изражението на лицето му.

— Нямаш резервен план? Лошо. — Той се усмихна студено. — Дошъл си чак дотук заради церемонията ми. Сега… ще бъдеш част от нея.

С вързани зад гърба ръце, Еди беше поведен към храма.

Той беше много по-голям от аудиторията в Париж. Вратите, през които влизаха култистите, водеха към стълбище от стъкло и стомана, което се спускаше към огромна арена, изпълнена от стотици хора.

Централната пътека беше празна, покрай нея, като почетна стража, бяха наредени мъже със зелени сака. В края й имаше друго, по-тясно стълбище, което стигаше до тесен подиум, водещ към черна мраморна сцена. В ъглите й се издигаха четири блестящи хромирани статуи на египетски богове. Стените представляваха матирани стъклени панели, покрити с йероглифи. Целият храм приличаше на някаква извратена смесица от рок арена и магазин на „Епъл“.

Шабан, Лоренц и Брома бяха тръгнали по друг маршрут в пирамидата, оставяйки пазачите да водят Еди към арената, по пътеката и нагоре по стълбите без парапет към сцената. Виждайки завързаните му ръце, култистите започнаха да го освиркват и да искат кръвта му. При вида на стъкления блок на сцената, наподобяващ олтар за жертвоприношения, Еди се изпълни с гадното усещане, че може и да я получат.

Пазачите му го отведоха настрани и зачакаха, което му позволи да се огледа в търсене на път за бягство. Възможностите му бяха да се върне през арената, изходите от двете страни на подиума — и двойната врата в центъра на черната стена. От двете й страни имаше две още по-големи статуи. Телата бяха на Озирис, приличаха на статуите пред гробницата на царя бог, но главите им бяха различни, заменени от някакъв странен звяр, ужасяваща, удължена кръстоска от чакал и кон.

Лицето на Сет.

Шабан беше побързал да сложи отпечатъка си върху храма. Освен това Еди осъзна защо култистите бяха карани да влизат от по-далечния вход. Двойните врати водеха на север, посока, която древните египтяни бяха запазили за царските особи. Озир беше замислил тази подробност за постигането на повече ефект… но брат му вярваше в нея.

Минутите минаваха, нетърпението на тълпата нарастваше. Изведнъж грейнаха светлини.

— Сет! Сет! Сет! — започнаха да скандират култистите и да размахват юмруци във въздуха. — Сет! Сет! Сет!

Вратите се отвориха.

Шабан пристъпи на сцената, облян от светлина. Когато беше зарязал Еди, той носеше скъп, но сравнително невзрачен костюм — сега одеждите му със сигурност не можеха да се нарекат скромни. Беше се издокарал с роба в зелено и черно, модерна интерпретация на традиционното кралско облекло, със сложна корона на главата, стилизирана версия на носените от фараоните. Брома и Лоренц стояха в сянката зад него.

Култистите направо полудяха и започнаха да крещят непрекъснато „Сет! Сет!“, тропайки толкова силно с крака, че подът на сцената затрепери. Шабан прие хвалебствията по същия начин, както брат му преди това, после вдигна ръце. Глъчката бързо утихна.

— Служители на Сет! — каза той и гласът му прогърмя от говорителите: в короната му се криеше микрофон. — Добре дошли! Денят ни най-после настъпи. Изтърканите фрази на Озирис са унищожени. Него вече го няма. Най-после аз съм истинският водач! Аз съм прероденият Сет! И ще покажа на света истинската сила на един Бог!

Реакцията на тълпата беше по-истерична и отпреди. Дори пазачите на Еди й се поддадоха за миг — но не достатъчно, за да забравят за какво са тук, както бързо разбра Еди, когато се опита да провери здравината на въжетата си. Единият заби пистолет в гърба му, а Шабан отново призова за тишина.

Ученият, който беше дошъл по-рано с него, излезе на подиума, носейки в ръка контейнера. Той се поклони и го подаде на Шабан, след което се оттегли назад.

— Това — заяви Шабан с нисък глас, — е семето на нашата мощ. Така Храмът на Сет ще разнесе волята ми по света. Този контейнер — гласът му ставаше все по-силен, докато вдигаше контейнера над главата си, — съдържа смърт. Смърт, за онези, които ни се противопоставят. Смърт за неверниците. Смърт за онези, които отказват да се преклонят пред могъществото на Сет!

Тълпата отново започна да припява и да тропа с крака — макар и по-слабо от преди, осъзна Еди. Може би не всички от тях подкрепяха идеята за глобален геноцид…

Шабан свали контейнера.

— И този контейнер е само началото. Щом напуснете това място, вие ще отнесете много други със себе си. Бавно и невидимо ще разпръснете съдържанието им по света. Когато враговете ни осъзнаят какво сме направили, вече ще бъде твърде късно — те ще са погълнали смъртта. Има само един начин да оцелеят — като заявят тоталното си подчинение и преклонение пред Храма на Сет! Вие, моите последователи, ще бъдете в безопасност — хлябът на Сет ще ви пази! — Гласът му отново се извиси почти до вик. — Но ще го получат само онези, които сметна за достойни — останалите ще умрат! Настъпи царството на Сет!

От арената се разнесе нов одобрителен рев, но този път се забелязваха групички, които далеч не бяха толкова ентусиазирани. Водачът на култа върна контейнера на учения, след което отново се обърна към тълпата… но Еди забеляза познатото изражение на лицето му, египтянинът едва сдържаше гнева си.

— Знам, че някои от вас са разколебани — каза той с копринен, успокояващ глас. Макар и да нямаше ораторските умения на брат си, Шабан определено се учеше бързо. — Ако таите някакви съмнения, сега е времето да ги изразите. — Той махна с ръка към стълбите, които водеха към сцената. — Хайде. Пристъпете напред. Аз ще сложа край на страховете ви.

Той се усмихна, но очите му бяха студени като на змия.

— Не го правете! — изкрещя Еди, забелязвайки как неколцина от култистите тръгват по пътеката, но пазачите го удариха с пистолетите си по коленете. Гласът му се изгуби в ропота на тълпата. Онези, които бяха приели предложението на Шабан, се приемаха с подозрение, дори враждебно от останалите.

На пътеката се събраха дванайсетина мъже.

— Това ли са всички? — попита Шабан меко и с усмивка, прикривайки истинските си чувства. Той огледа тълпата за други признаци на недоволство. След като не видя такива, изкриви устни злобно. — Доведете ми ги! — нареди.

Пазачите покрай пътеката бяха подготвени за този момент. Внезапно се спуснаха напред, сблъсквайки се като две зелени вълни. С юмруци и крака те започнаха да налагат недоволните. След това вдигнаха от пода окървавените мъже и ги повлякоха по стълбите. Тълпата нададе ужасяващ вой, който ставаше все по-силен и по-животински, когато стенещите жертви бяха изправени на олтара.

Шабан изгледа презрително колебаещите се и се обърна към последователите си.

— Вие ме приехте за свой водач — за свой бог! Тук няма място за съмнение, няма място за страх — аз ще ви дам вечен живот, а в замяна искам вечно подчинение! Аз съм вашият бог, аз съм Сет!

— Сет! Сет! Сет! — закрещя тълпата.

Той мина зад олтара и взе дълъг, странно изглеждащ нож. Кимна към най-близката група охранители и пленникът им беше довлечен до стъкления блок. Писъците му за помощ останаха нечути от крясъците на тълпата.

Вдигнал ножа над главата си, Шабан започна да реди зловещата си молитва, а гласът му отекна през говорителите.

— Отдавам почитта си на теб, Ра, господарю на небесата. Аз съм твоят защитник, който налага волята ти на този свят. Светлината ти се сипе върху великата майка Нут, чиито ръце държат небето над нас, и великия баща Теб, чието тяло обгръща земята под краката ни. Аз съм твой син, твой слуга… твой воин!

Той издигна острието още по-нагоре.

— С кръв доказвам цената си — обяви той. — В кръв потапям враговете ти. В кръв заемам полагаемото ми се място като владетел на този свят и следващия, до края на вечността! Онези, които не вярват, ще страдат! Онези, които ми се противопоставят, ще умрат! Аз съм Сет, господарят на пустинята, владетелят на мрака, богът на смъртта! Аз съм Сет!

Тълпата отново подхвана зловещите си напеви, юмруците им се стрелнаха в унисон нагоре. Еди забеляза Грант, който гледаше ужасено, постепенно осъзнавайки какъв ще бъде неизбежният край на този ритуал, но беше твърде уплашен да се бори или да избяга.

— Аз съм Сет! — повтори Шабан. — Аз посякох страхливия Озирис и сега в кръв ще властвам над всички! Аз съм Сет!

Той замахна с ножа.

От гърдите на безпомощния човек бликна кръв, а Шабан не спираше да забива острието. Пазачите държаха мъжа, който се гърчеше, риташе с крака… докато накрая притихна. Еди гледаше ужасен.

Но Шабан не беше приключил. С окървавени дрехи и налудничав поглед, той се спусна към следващия пленник.

— Аз съм сеячът на смърт! — изкрещя той, прерязвайки с един удар гърлото на мъжа. Останалите мъже започнаха да се мятат и да викат, но пазачите ги държаха здраво, докато ножът пронизваше плътта им. — Такава е съдбата на онези, които се съмняват! А тези, които ме следват, ще живеят вечно!

* * *

— Исусе Христе! — ахна Нина, която слушаше речта на Шабан през телефона на Грант.

Мейси притисна ръце към устата си, очите й се разшириха.

— Той ги убива! — Тя се обърна към Асад. — Изпратете хората си!

По лицето на египтянина се стичаше пот.

— Аз… нямам такава власт — отвърна отчаяно той. — Трябва… трябва да се обадя на министъра.

— Няма време! Трябва да… о, по дяволите! — Тя се обърна и се заслуша в думите на Шабан.

* * *

— Грант Торн! — каза водачът на култа и името отекна в храма. — Грант Торн ще излезе ли напред? Господин Торн?

— Аз… тук съм — изграчи Грант с пресъхнала уста.

— Добре. — Шабан се усмихна злобно. — Сигурен съм, че всички вие познавате господин Торн. Но — усмивката му помръкна — той беше последовател на брат ми. Време е да разберем дали ще положи клетва пред новия бог.

— Ами… разбира се! — Грант се прокашля. — Естествено! Кълна се, че ще те боготворя, Сет! Абсолютно!

— Голите думи не са достатъчно доказателство — рече Шабан. — Елате при мен.

Грант се поколеба, но две горили го избутаха напред. Разтреперан, той се изкачи по стълбите. Щом се озова на подиума, той погледна към Еди, статуите, тавана — навсякъде, само за да избегне студените очи на Шабан и окървавените тела край олтара.

— Очаква ви велика чест, господин Торн — каза Шабан, пристъпвайки към него. Все още държеше ножа, от който капеше кръв; Грант отстъпи назад. — Видяхте каква е съдбата на онези, които не се подчиниха на волята ми. Сега… — Той погледна към Еди и садистичната усмивка се върна на лицето му. — Сега ще видите каква съдба чака враговете на Сет.

— Свирка от някой супермодел? — извика Еди, което му донесе силен удар по главата.

Шабан изсумтя.

— Този човек — каза той и го посочи, — се изправи срещу нас. Опита се да ни унищожи. Опита се да ви лиши от вечния живот! — Тълпата изрева. — За това има само едно наказание — смърт! — Той се обърна към Грант и вдигна ножа пред лицето на актьора. — А вие, господин Торн, ще докажете верността си към Храма на Сет, като го убиете!

Грант помръдна безмълвно с устни, преди гласът му най-накрая да се появи.

— О, не, аз, ох… това наистина е прекалена чест от ваша страна.

— Настоявам — каза Шабан с леден глас. Той подритна един от труповете с крак. — Знаете какво се случва с онези, които не се подчиняват на волята на Сет.

Той тикна ножа в омекналите ръце на актьора и бързо отстъпи назад, след което махна на пазачите, които държаха Еди.

— Доведете го до олтара!

* * *

— Те ще убият Еди! — извика Нина на Асад. — Направете нещо! — Египтянинът се колебаеше между желанието си да действа и ограничението на заповедите му. — Мамка му! — Раздразнена, ядосана и уплашена тя хукна към вратите на микробуса и погледна към замъка.

Мостът все още беше спуснат.

Когато скочи на земята, Мейси извика след нея, но тя не й обърна внимание и затича към най-близкото мицубиши. Големият джип беше напълно оборудван за офроуд, с големи гуми, повдигнато окачване, лебедка и ролбар пред радиатора. И двете предни врати бяха отворени, а на предната седалка се беше облегнал един от командосите и пушеше цигара в очакване на заповед за действие.

Нина му я даде по най-неочаквания начин.

— Хей!

Той я погледна и тя го удари, блъсвайки главата му във вратата. Той беше повече стреснат, отколкото наранен, но объркването му бе достатъчно, за да позволи на Нина да го отблъсне от колата. Останалите войници реагираха изненадано.

Тя скочи в кабината, запали двигателя и превключи на скорост.

Мейси се хвърли вътре през отворената задна врата.

— Почакай!

— Слизай, Мейси! — извика Нина, докато заобикаляше микробуса. Отвътре Асад й извика да спре.

— Идвам с теб!

— Не, не идваш! Ще те убият!

— Свикнала съм! Освен това… — Нина примига при вида на грамадното оръжие, което се промуши между двете седалки. — Това може да свърши работа.

— Това дори не е истински автомат! — Странно изглеждащото оръжие беше „Арвен 37“, газова гранатохвъргачка с пет гранати със сълзотворен газ.

Мейси издърпа оръжието обратно.

— Ако искаш нещо по-различно, ще трябва да се върнем!

— Няма да стане. — Мицубишито се спусна по пътя край езерото. През слушалките си Нина чуваше какво става в храма. Еди беше все още жив, това се разбираше от ругатните му.

Но един друг глас я накара да се смрази до кости. Шабан.

— Отдавам почитта си на теб, Ра…

Тя натисна до дъно педала за газта.

* * *

Погледът на Грант прескачаше отчаяно между Еди и Шабан, докато водачът на култа продължаваше убийствената си молитва. Докато говореше, последователите му скандираха името на мрачния бог в нетърпеливо очакване на смъртоносната кулминация.

Повечето от пазачите се бяха върнали на арената, но четирима все още държаха Еди до олтара за жертвоприношения.

— Ой! Жертвоприношение! — изкрещя той. — Наистина ли всичко това може да компенсира отрязаната ти патка?

Единственият отговор на Шабан беше бърз вбесен поглед, но единият от пазачите удари Еди в корема. Англичанинът изпъшка сподавено от болка.

— С кръв доказвам цената си…

* * *

Мицубишито стигна до разклонението и Нина взе завоя сред дъжд от камъчета. Мейси извика, когато се плъзна по задната седалка.

— Ох! — каза Нина. Пред тях се издигаше порталът… а подвижният мост беше започнал да се вдига. Приближаването й беше забелязано.

Мейси се надигна.

— Няма да успеем!

— Трябва да успеем — отвърна мрачно Нина. Тя не сваляше крак от педала. Двете половини на моста се разделиха, повдигнаха се на трийсет сантиметра, на шейсет…

През рева на двигателя и паническите викове на Мейси тя чуваше молитвата на Шабан в слушалката.

— Аз съм Сет, господарят на пустинята, владетелят на мрака, богът на смъртта!

* * *

Ръцете на Грант трепереха, когато вдигна ножа над Еди. Той се опита да отстъпи назад и усети дулото на пистолета, който един от пазачите беше опрял в гърба му.

Шабан го гледаше злобно.

— Аз посякох страхливия Озирис и сега в кръв ще властвам на всички!

* * *

— Ще се разбием! — изпищя Мейси.

Нина стисна здраво волана, без да сваля поглед от моста. По-близката му половина се беше вдигнала под ъгъл от двайсет и пет градуса и продължаваше да се движи.

Нина не намали скоростта.

Мицубишито се удари в моста с разтърсващ трясък, но продължи да се изкачва нагоре. Излетя с бясна скорост от ръба му и се стовари от другата страна. Мейси изкрещя.

Предните въздушни възглавници изскочиха от отделенията си, отблъсквайки болезнено Нина назад към облегалката, но тя видя пирамидата и подкара към нея.

Гласът на Шабан звучеше в ушите й.

— Аз съм Сет! Сет! Сет!

— И ще си намериш майстора! — изкрещя Нина.

Джипът се заби в стъклената стена на пирамидата.

31.

Еди не сваляше поглед от Грант. По очите му можеше да разбере, че актьорът няма да забие ножа в гърдите му. Което беше добре.

Но беше и зле, защото означаваше, че последователите на Шабан ще убият и двамата.

А прикован за масата, със завързани зад гърба ръце, той не можеше да направи нещо, за да ги спре…

Бум!

Всички на подиума се завъртяха по посока на шума — и с гръм и трясък на натрошено стъкло мицубишито влетя през двойната врата.

И се насочи право към олтара.

Лоренц дръпна Шабан от пътя на джипа. Брома се хвърли на другата страна. Пазачите, които държаха Еди, се разпръснаха.

Мицубишито се плъзна встрани, за да не се удари в олтара, но не успя да спре навреме, за да избегне сблъсъка с едната от статуите. Високата хромирана фигура се заклати, когато в нея се удари здравият ролбар на джипа и откъсна парче от краката й… след това се наклони и падна. Тежестта й потроши мраморния под — и смачка учения. Контейнерът се плъзна встрани.

Падналата статуя се претърколи и разби олтара — Еди отскочи навреме встрани, повличайки зашеметения Грант след себе си. Статуята не спря да се търкаля и размаза още един пазач. Стъпалата се срутиха под тежестта й и разпръснаха останалите мъже. Култистите крещяха и се опитваха да отскочат встрани, за да не бъдат смачкани.

Еди седна, очаквайки да види в джипа някой от египетските командоси, но с изненада установи, че зад волана седи Нина.

— Ей на това му викам влизане без покана! — извика той.

— Еди, качвай се! — изкрещя тя в отговор, но на лицето й се изписа тревога. — Внимавай!

Брома се целеше в него…

Откъм джипа се разнесе глухо пропукване, нещо прелетя над подиума и се заби с трясък в гърдите на Брома, натрошавайки гръдната му кост. Той падна назад, а предметът, който го беше ранил, отскочи, търкулна се по мрамора и от него започна да излиза пушек.

Само че това не беше пушек. Еди усети жилещо парене в очите и носа. Сълзотворен газ. Той погледна към джипа и видя Мейси да насочва един „Арвен 37“ през счупения прозорец.

— Не дишай! — предупреди Еди. — Грант, освободи ми ръцете!

Обърканият Грант се сети, че държи нож. Той разряза „свинската опашка“ с окървавеното острие. Еди разтри ръцете си и се изправи. Сълзотворният газ се разнесе по подиума, гъстите му валма му пречеха да вижда добре, но въпреки това забеляза Шабан и Лоренц да лежат на пода до една от статуите.

Той погледна към арената. Тъй като стъпалата бяха унищожени, култистите нямаха пряк достъп до подиума, но навън имаше и друг изход…

— По дяволите! — Някои от последователите на Шабан бяха стигнали до същия извод и се бяха отправили съм стъпалата в задната част на храма. Ако успееха да се измъкнат и да се доберат до тях, със сигурност щяха да ги разкъсат на парчета.

Той хукна към джипа.

— Дай ми това — рече той на Мейси, грабна оръжието и изстреля четирите останали гранати със сълзотворен газ към задните стъпала. Тълпата веднага се върна назад, кашляйки и търкайки очите си с юмруци, опитвайки се да избяга от лютата мъгла.

— Скачай вътре! — извика Нина от кабината.

— Не, ти излез! — възрази Еди. — Газът няма да ги задържи за дълго — трябва да ги затворим тук долу!

— Как?

— С джипа!

— Но той ни трябва, за да се измъкнем оттук!

— Мостът вдигнат ли е?

— Да, но…

— Значи няма да имаме време да го спуснем, преди тълпата да се втурне след нас като проклети зомбита! Хайде, размърдай се! Ти също, Мейси!

Мейси слезе от джипа откъм неговата страна, Нина от другата, а той се пресегна през пасажерското място.

— Щом Шабан успя да го направи, дано и ние успеем — промърмори той, превключи на скорост и използва празния гранатомет, за да приклещи педала за газта.

Джипът се стрелна към потрошените стълби, а Еди отскочи встрани, спъна се в отломките от олтара, плъзна се по мраморния под…

И Грант го хвана за ръката на ръба на подиума, с крака, увиснали над арената.

Култистите се разбягаха с писъци, когато мицубишито се стовари до тях и потъна в гъстия облак от сълзотворен газ.

Залата се огласи от нов трясък на счупено стъкло и стомана, когато джипът се блъсна в отсрещното стълбище и се изкачи някъде до средата, преди стъпалата да рухнат под тежестта му.

Еди се изкатери обратно на подиума.

— Благодаря, приятел — каза той на Грант. Сега, когато и двете стълбища бяха потрошени, култистите бяха хванати в капан. — Как ти се струва истинският екшън?

Все още разтърсен, Грант отговори:

— Аз… ъ-ъ-ъ… предпочитам холивудската му версия.

— Тогава да те връщаме там. Да вървим.

Те заобиколиха строшения олтар. Първата граната продължаваше да изпуска сълзотворен газ, принуждавайки Нина да се изтегли към тях. Еди се огледа разтревожено.

— Къде е Мейси?

Очите на Нина се насълзиха, когато жилещите изпарения достигнаха до лигавиците й.

— Там някъде — изпъшка тя, сочейки мъглата.

— Мейси! Чуваш ли ме? — Той дочу женска кашлица откъм облака. — Добре, ще трябва да преминем през него. Опитайте да не дишате, покрийте очите и носовете си и се дръжте за мен. — Той протегна ръце.

Грант също усети лютивите изпарения и лицето му се изкриви.

— Не го ли усещаш? — попита той Еди, когато двамата с Нина го хванаха за ръцете.

— Не, този е доста слабичък — в SAS на тренировките ни пускаха в стаи, които бяха пълни с много по-гадни неща. Накрая свикваш. Така, готови ли сте? — Двамата кимнаха и стиснаха носовете си. — Напред!

Той хукна към облака, дърпайки Нина и Грант след себе си. Очите му веднага се насълзиха, в непокритата му кожа сякаш се забиха десетки иглички — тренировките го бяха направили нечувствителен към повечето действия на сълзотворния газ, но не го бяха имунизирали срещу него, а и бяха минали няколко години, откакто за последен път беше попадал на такова нещо. Но той не спря да върви, докато не излязоха от мъглата.

Къде беше Мейси?

Границите на лютивия облак бяха неравни и той продължаваше да се стеле гъст над земята въпреки свежия вятър, който нахлуваше през разбитите врати. Отново чу кашлица и забеляза една превита фигура.

— Мейси! Насам, по-бързо! — Той се освободи от Грант и Нина и хукна към нея.

Примига, за да прочисти лютивите сълзи от очите си…

В мъглата имаше две сенки.

— Мейси!

Но беше твърде късно.

Другата фигура се оказа Шабан. Той сграбчи Мейси, притисна пистолет към главата й и я придърпа пред себе си като човешки щит, но после осъзна, че противникът му не е въоръжен…

Нина бутна Грант зад останалата статуя, а Еди се хвърли на пода, опитвайки се да се скрие в облака сълзотворен газ. Над главата му профуча куршум.

След като го изгуби от погледа си, Шабан стреля два пъти по Нина и Грант, откъртвайки парчета от статуята. После отново заби дулото на пистолета в главата на Мейси и тя изпищя.

— Лоренц! — изкрещя той. — Вземи контейнера!

Нина се престраши да надникне и видя стоманения контейнер да лежи на пода в другия край на подиума. Лоренц го вдигна и се обърна към Шабан за нови заповеди.

— Качвай се в хеликоптера! — извика египтянинът, докато се изтегляше назад, повлякъл съпротивляващата се Мейси със себе си.

Еди изскочи от мъглата и се прикри зад статуята, която се намираше най-близко до Шабан и лакея му. Шабан отново стреля, куршумът издрънча в хромираната статуя.

— Ако тръгнеш след мен, ще я убия! — предупреди той, когато стигна до страничния изход. Лоренц отвори вратата и двамата се измъкнаха навън.

Еди се разкашля.

— Господи! — разтърка той очите си. — Доста са променили формулата на това нещо от последния път, когато го дишах!

Нина се приближи бързо до него, следвана от Грант.

— Какво ще правим сега?

— Като за начало ще го отведеш на безопасно място — каза Еди и кимна към актьора. — След това ще спуснеш моста, за да могат Асад и хората му да влязат.

— А ти?

— Аз отивам да прибера Мейси. — Вятърът беше разсеял газа достатъчно, за да забележи нещо на пода: пистолет, изпуснат от някой от пазачите. Той го взе и за огромна изненада на Нина й го подаде. — Стреляй по всичко зелено.

— Защо не го вземеш ти? — попита тя.

— Защото на портала все още може да има пазачи.

— Няма да ходя при портала, идвам с теб!

— Не, трябва да се погрижиш за Грант!

Грант го погледна обидено.

— Хей, мога и сам да се грижа за себе си, човече!

— Някога стрелял ли си с истински пистолет? — попита Еди.

— Да.

— По човек?

— Не. — Той повдигна вежди. — Чакай малко, тя да не би да е стреляла?

— Твърде често — отвърна Нина. — Еди, ти…

— Сега не му е времето да спорим — сряза я Еди и хукна след Шабан. — Просто свали моста! — Той стигна до изхода и се обърна назад. — О, да, и благодаря, че ме спаси. Сега изчезвай оттук!

— Пак заповядай — отвърна Нина с усмивка. После се обърна към Грант. — Хайде да вървим. — Те излязоха тичешком през вратата.

— Наистина ли си стреляла по хора?

— Боя се, че да. Веднъж пронизах с меч един мъж.

— Господи. — Те влязоха в малкото фоайе, чийто под беше покрит с начупени стъкла, резултат от нахлуването на мицубишито. През дупката на стената се виждаше моста, все още вдигнат. — Някой проявявал ли е интерес към историята ти? От нея ще се получи страхотен филм!

— Да, но мен кой ще ме играе? — Нина надникна навън. Не се виждаше никой. — Хайде да те изкараме оттук — после тръгвам след съпруга си!

* * *

Страничният изход водеше към коридор, който минаваше по източната основа на пирамидата. Еди хукна към фоайето, през което беше влязъл в сградата.

Нямаше следа от Шабан, Лоренц или Мейси. Нито от който и да било друг. Последователите на Шабан бяха в храма, затворени в капан.

Той прекоси фоайето. Външните врати се отвориха, щом се приближи до тях, и до ушите му достигна боботенето на хеликоптер. Той достигаше скоростта, нужна за излитане. Щом се озовяха във въздуха, Мейси щеше да се превърне в излишен товар.

Един бърз поглед през вратата му разкри, че хеликоптерът, лъскав Юрокоптер ЕС 130 за шестима пътници, се намира на хеликоптерната площадка в ъгъла на двора. Лоренц седеше на предната пътническа седалка зад пилота, Шабан и Мейси бяха зад тях. Леко проблясване на метал подсказа на Еди, че Лоренц има пистолет; вратата му беше широко отворена, за да може да застреля всеки, който се приближи.

Трябваше да заобиколи откъм страната на пилота, за да блокира прицела му. Ако бягаше достатъчно бързо, щеше да ги стигне преди хеликоптерът да е излетял — стига Лоренц да не беше изключително точен стрелец.

Той си пое дълбоко дъх… и се затича.

* * *

Нина и Грант стигнаха до кабината на оператора на моста. Контролното табло за управлението му със сигурност се намираше вътре.

Нина отвори вратата и чу изстрели от другия край на двора. Инстинктивно се обърна назад. Еди…

Някой се размърда в кабината. Нина се обърна и видя пазача, който вадеше пистолет. Тя отскочи назад и се сблъска с вървящия след нея Грант. Той се дръпна встрани, но тя се спъна и падна по гръб. Пистолетът излетя от ръката й.

Пазачът хукна към нея. Тя се опита да се изправи, но той застана над нея и насочи пистолета си към главата й…

С периферното си зрение забеляза бързо движение и автоматичният пистолет излетя във въздуха — Грант се завъртя във въздуха и изрита ръката на пазача. Приземи се до Нина, сви ръка в лакътя и удари пазача в гърдите и в лицето. Мъжът залитна назад.

Грант се ухили на Нина.

— Крав мага, момиче! Научих тези хватки за един филм. — Тя не изглеждаше впечатлена.

— Това не е филм! И той не е паднал!

— А? — Грант се обърна и видя, че пазачът стои наблизо, стиснал разбития си нос, с навъсено лице. — На снимачната площадка винаги се получава!

— Защото онова са статисти, идиот такъв. А-а-ах! — Нина се претърколи настрани, а пазачът събори Грант на земята и го стисна за гушата.

* * *

Чу се нов изстрел и един от стъклените панели на пирамидата се пръста зад Еди, който тичаше с всичка сила към хеликоптера. Лоренц се беше показал навън, и тъй като хеликоптерът всеки момент щеше да излети, му оставаше възможност само за един изстрел.

Еди се хвърли на земята и се претърколи точно когато холандецът стреля. Куршумът рикошира в плочките на двора. Без да спира, Еди скочи и продължи да тича, насочвайки се към мястото на пилота…

Хеликоптерът се издигна над земята.

Еди скочи.

Едната му ръка пропусна на милиметри, но другата се вкопчи в релсата. Тежестта му накара хеликоптера да се разлюлее. Пасажерите му веднага разбраха, че имат нечакан пътник.

— Свали го на земята! — заповяда Шабан.

Еди се набра нагоре и се хвана с двете ръце. В този миг хеликоптерът рязко подскочи, опитвайки се да се отърси от него.

* * *

Пазачът удари главата на Грант в земята и стисна още по-силно гърлото му. Актьорът изкриви лице, очите му изпъкнаха.

— Филмите ти — изръмжа мъжът — са пълен боклук!

Грант се опита да каже нещо, докато замахваше към главата на пазача, но не можа да го удари силно. Мъжът заби палци в гърлото му, притискайки каротидната артерия…

— Хей!

Пазачът се обърна — и Нина го ритна в лицето. Той се строполи до Грант, плюейки кръв. Но все още не беше изваден от играта. Забеляза пистолета на Нина и запълзя към него.

Неговото собствено оръжие се въргаляше на няколко крачки от тях. Нина се хвърли, грабна го и се обърна към противника си.

Който се прицелваше…

Нина стреля първа. В зеленото му сако, на корема, цъфна кървава дупка. Той изкрещя и всякакви мисли за отвръщане на огъня се изгубиха в ужасната болка.

— Исусе! — изпъшка Грант. — Ти го застреля!

— Без майтап! Вземай пистолета! — Стреснатият Грант отиде при простреляния мъж и издърпа пистолета от треперещата му ръка, а Нина изтича при кабината.

Къде бяха лостовете за управление на моста? Ето ги — на едно табло на стената. Тя дръпна ръчката и натисна зеления бутон. Разнесе се жужене, последвано от вой на мотор. След това всичко беше заглушено от тракането на вериги и мостът започна да се спуска.

Тя изтича навън и видя хеликоптерът да се люлее във въздуха зад стъклената пирамида.

Някой висеше на единия от плазовете му.

Еди.

* * *

Пилотът отново премести рязко лоста встрани. Хеликоптерът се наклони и се понесе към една от кулите на замъка, преди отново да се върне назад. Пътниците се раздрусаха силно в седалките си, а нещо се блъсна в корпуса под мястото на пилота.

— Падна ли? — попита Шабан.

Пилотът се наведе навън, за да погледне по-добре към плаза…

Вратата се отвори рязко.

В кабината връхлетя силен вятър, а миг след това се появи и Еди. Изненаданият пилот отнесе силен удар в лицето и преди да успее да се съвземе, англичанинът протегна ръце и го стисна за гушата.

— Приземи това нещо!

— Застреляй го! — излая Шабан.

Лоренц вдигна пистолета си. Еди отново удари пилота и се прикри зад него. Холандецът изруга, опитвайки се да се прицели…

Еди хвана лоста за управление.

Носът на хеликоптера рязко се вдигна нагоре, отхвърляйки всички назад. Включи се аларма: ЕС 130 летеше надолу и се спускаше рязко, защото стръмният ъгъл не позволяваше на въртящите се перки да поддържат желаната височина.

С крайчеца на окото си Еди забеляза бързо приближаващата се пирамида…

Той пусна лоста. Пилотът го натисна напред и стовари крак върху педала за управление в отчаян опит да си върне контрола върху машината, преди да се забият в пирамидата. Хеликоптерът се завъртя. Центробежната сила отхвърли Еди встрани и само това, че се беше вкопчил в пилота, успя да го задържи в кабината.

Той се протегна и разкопча предпазните колани на пилота. Мъжът нададе уплашен вик, когато установи, че единственото, което го задържа в кабината, са лостовете за управление, които стискаше здраво. Прелетяха покрай пирамидата, опашката на хеликоптера мина на сантиметри от стъклената й стена.

— Свали го! — изръмжа Еди. — Веднага!

— Вдигни го нагоре! — изкрещя Шабан. Той разкопча колана си и се наведе напред, за да дръпне ръката на Еди от пилота…

Мейси заби лакът в лицето на египтянина. Той се строполи назад и короната падна от главата му.

Лоренц насочи пистолета си към Мейси…

Еди сграбчи лоста отново.

* * *

Ужасена, Нина наблюдаваше как хеликоптерът се люшка като пиян зад пирамидата и губи височина.

— О, господи!

Грант се изправи и разтърка гърлото си.

— Господи, никога не бих си пожелал да съм там. Къде е Еди?

Тя го погледна измъчено.

— Къде е според теб?

Микробусът се приближи и рязко спря, последван от мицубишито. Асад изскочи от джипа, докато войниците му се разгръщаха в колона, и погледна с любопитство към проснатия в безсъзнание пазач.

— Доктор Уайлд! Къде е зодиакът?

Тя посочи към замъка.

— На третия етаж. Но култистите са затворени в пирамидата! Трябва да ги задържите там, докато не пристигнат властите. Ако някой от тях се измъкне със спорите…

Асад се поколеба, но накрая кимна неохотно.

— Ще разделя командосите на два екипа, единият за зодиака, другият за… — Хеликоптерът се появи отново, без да спира да се върти. — В името на Аллах, какво е това?

— Шабан е в него — както и Еди, и Мейси! — Хеликоптерът отново се скри зад пирамидата. Нина се вгледа безпомощно нагоре, след което скочи в празния джип.

— Доктор Уайлд, почакайте — спрете! — извика Асад, а мицубишито се стрелна след хеликоптера, без Нина да си прави труда да затвори вратите. — Пак ли?

* * *

Еврокоптерът се намираше само на седем-осем метра над двора, а пилотът не можеше да увеличи мощността му, защото се беше вкопчил в лоста за управление между двете предни седалки.

Еди продължаваше да го стиска за гушата. Маневрите му бяха отказали Лоренц от намерението да застреля Мейси, но холандецът започваше да се съвзема от шеметното въртене.

Шабан също. Мейси се опита отново да го удари, но той хвана китката й и я изви зад гърба й. Рамото й изпука и тя изкрещя. Египтянинът я блъсна във вратата.

Лоренц се наведе напред и протегна ръката си, стиснала пистолета, покрай пилота, за да се прицели по-добре в Еди. Англичанинът сграбчи оръжието със свободната си ръка, опитвайки се да отклони цевта.

Ръцете и на двамата мъже трепереха, докато се мъчеха да надделеят един над друг, но Лоренц имаше преимущество. Задъхан от огромното усилие, Еди се оттласна от плаза и влезе в кабината.

Тресящото се дуло се насочи към пилота. Ако Лоренц стреляше, щеше да подпише собствената си смъртна присъда. Еди натисна по-силно…

С очи, пълни с омраза, Шабан се хвърли напред и заби юмрук в лицето му. Еди залитна назад и изпусна пистолета… и пилота.

Падна назад и се удари болезнено в плаза. Кракът му беше омотан в предпазния колан. Той увисна с главата надолу на не повече от три-четири метра над земята — а хеликоптерът не спираше да пада!

Нина зави зад ръба на пирамидата и видя пред себе си хеликоптера, който не спираше да се върти и да губи височина…

Точно над нея.

— По дяволите! — изкрещя тя, удари спирачка и изскочи навън през отворената врата, докато хеликоптерът се приближаваше застрашително към джипа…

* * *

Пъшкащият пилот се надигна и примига шокирано, щом осъзна колко близо се намира до земята. Той натисна другия управляващ педал, за да спре въртенето, и увеличи мощността.

Протегнатите ръце на Еди одраскаха земята — и хеликоптерът се стабилизира. Еди видя как Нина изскача от втория армейски джип.

Мицубишито…

Нина подскочи.

— Еди! — извика тя, когато хеликоптерът се стабилизира и увисна над двора.

— Лебедката! — извика в отговор той. — Подхвърли ми кабела!

— Какво?

Той протегна двете си ръце към мицубишито.

— Лебедката, кабела! Хвърли ми го!

Тя изтича към предницата на джипа, освободи спирачката, за да може макарата да се завърти свободно, грабна куката в едната си ръка, а с другата започна да дърпа кабела.

— Измъкни ни оттук! — заповяда Шабан.

Пилотът увеличи мощността. Хеликоптерът отново се издигна.

Нина погледна към Еди, който профуча край нея. Очите им се срещнаха.

Тя нямаше представа дали е развила достатъчно кабел, но това беше единственият й шанс да го спаси.

Той протегна ръце.

Тя хвърли куката с всичката сила, която успя да изцеди от тялото си.

Кабелът полетя нагоре и се удари в плаза. Еди се протегна, пресегна се с едната си ръка… И го хвана.

Пръстите му се вкопчиха в куката. Дръпна я и я стисна здраво с две ръце…

Кабелът, който Нина беше развила, свърши. Той се опъна, макарата изскърца и започна да се върти като полудяла, отпускайки още кабел. Нина погледна нагоре. Хеликоптерът се издигаше все по-бързо.

Еди се стегна и се прегъна в кръста. Първия път не можа да стигне до плаза. Той се напрегна още повече и с рев се опита да се хване за метала, но кабелът го теглеше назад.

Пилотът пусна за малко лоста, за да затвори вратата, но установи, че нещо му пречи. Забеляза увисналия навън предпазен колан.

— Той е още тук!

— Лоренц! — извика Шабан. — Наведи се навън и го застреляй!

Лоренц го погледна смутено.

— Навън ли?

— Той виси на един от плазовете! Стреляй под нас! — Той посочи ядосано пода. Холандецът изглеждаше още по-несигурен, но послушно се омота в предпазния колан, преди да отвори вратата.

Погледът на Нина шареше трескаво между хеликоптера и лебедката. Кабелът свършваше.

Лоренц отвори вратата и се наведе навън, изкривявайки врат, за да може да погледне под корпуса на хеликоптера. Забеляза увисналата фигура от другата страна и се наведе още повече, за да се прицели по-добре.

Еди направи още един опит, докато Лоренц се мъчеше да го хване на мушката си — и този път куката се закачи на плаза.

Секунди по-късно кабелът се разви докрай.

Нина отскочи назад при резкия подскок на мицубишито. Бързо издигащият се хеликоптер рязко спря, подхвърляйки Шабан и пилота нагоре. Мейси извика, когато предпазният колан се впи в гърдите й.

Последствията за двамата мъже, които се намираха извън кабината, бяха по-ужасни.

Еди, който миг преди това се опитваше да се добере до плаза, внезапно беше подхвърлен към него. Той инстинктивно се вкопчи в метала и го стисна здраво.

Лоренц нямаше такъв късмет. Той беше подхвърлен нагоре. Ръката му, която държеше пистолета, се удари в рамката на вратата и той го изпусна в кабината.

Главата му попадна между въртящите се перки.

Кръв оплиска предното стъкло; той падна, горната част на черепа му над очите бе отнесена. Треперещото тяло се размаза върху каменния двор на петдесет метра отдолу.

Замаяният пилот се свлече пред контролното табло и притисна лоста за управление. Хеликоптерът залитна странично към пирамидата, закачен за кабела като уловена с въдица риба.

Нина извика и отскочи от пътя на раздвижилия се джип. Еврокоптерът нямаше достатъчно мощност да повдигне тежащото два тона и половина мицубиши, но можеше да го тегли.

Еди преметна свободния си крак върху плаза. Погледна надолу: хеликоптерът се намираше над пирамидата и се приближаваше към прожектора на върха й.

Той освободи другия си крак от предпазния колан и се издърпа върху плаза. Един бърз поглед пред прозореца му показа замаяния пилот на предната седалка и Мейси на седалката зад него. Лицето й беше изкривено от болка и тя стискаше рамото си.

Шабан се беше навел напред и се опитваше да достигне нещо на пода. Първоначално Еди реши, че се опитва да вземе контейнера със спорите, но след това забеляза металния цилиндър на празната седалка до египтянина.

Разбра какво е търсил Шабан чак когато мъжът се изправи рязко и насочи пистолет към Еди…

Мейси удари ръката му точно когато той натискаше спусъка.

Страничният прозорец почервеня от кръв — куршумът бе улучил пилота в главата, отнасяйки част от черепа му. Тялото му се сгърчи и натисна единия педал. Хеликоптерът се завъртя бясно.

Вратата на пилота се отвори. Еди се вмъкна вътре, прескачайки трупа. Шабан беше тласнат в другия край на кабината. Все още стиснал пистолета, той протегна свободната си ръка към ръчката.

Ярка светлина изпълни кокпита — хеликоптерът преминаваше през лъча на прожектора. Заслепен, Еди стисна очи за миг.

Когато ги отвори, видя пистолета, насочен в лицето му…

Отдолу мицубишито се удари в стъклената стена на пирамидата и кабелът се уви в стоманения скелет на постройката. Сблъсъкът запрати Еди на празната предна седалка и отхвърли Шабан към вратата.

Която се отвори.

Страх замени гнева в очите на египтянина. Шабан се вкопчи в рамката на вратата. Изпусна пистолета, за да се хване по-здраво. Оръжието гръмна веднъж и полетя към пирамидата, а куршумът се заби някъде в задната част на хеликоптера.

По конзолата замигаха светлини, разнесе се предупредително жужене. Еди погледна натам и установи, че нивото на маслото пада застрашително. Куршумът беше повредил двигателя.

Еврокоптерът отново подскочи, дръпнат от кабела. Контейнерът се затъркаля по задните седалки. Еди и Шабан го погледнаха едновременно, след което се спогледаха.

Да го спасят или да го унищожат…

Еди прескочи седалката, докато Шабан се изтегли навътре. Водачът на култа пръв се докопа до стоманената кутия, хвана я за дръжката и нанесе силен удар върху слепоочието на Еди. Нов лъч светлина прониза кабината — хеликоптерът отново беше преминал край прожектора, неспособен да се освободи от автомобилната си котва.

Шабан притисна цилиндъра към гърдите си и ритна Еди.

— Ти си едно нищо! — изкрещя той. — Не можеш да ме победиш! Аз съм бог!

— Щом си бог — рече Еди, виждайки го как стиска рамката на вратата с побелели кокалчета, — я да видим дали можеш да летиш!

Той удари с всичка сила ръката на египтянина.

Пръстите на Шабан изтръпнаха от болка, но това беше нищо в сравнение с онова, което почувства, когато ръката му се удари в твърдия метал и най-дългата кост — на средния му пръст — се счупи. Той изкрещя и се пусна — а Еди, очаквайки точно това, запрати окървавения си юмрук в белязаното лице.

Еврокоптерът се люшна отново към заслепяващия лъч… и Шабан падна.

Без да пуска контейнера, той полетя надолу от близо двайсет метра височина, стовари се върху върха на пирамидата и гръбнакът му изхрущя.

Еди погледна надолу към отпуснатата фигура, която блокираше лъча. Върхът на пирамидата стърчеше от корема му.

— Разбра ли какво имам предвид? — извика той.

Но Шабан не беше напълно мъртъв.

Въпреки че кръвта му изтичаше през ужасната рана, той намери сили да вдигне едната си ръка и да се опита да отвори контейнера, за да разсипе смъртоносното му съдържание.

Еди вече не го гледаше — вниманието му беше привлечено от засилващия се шум откъм контролното табло. Индикаторът за маслото светеше червено — двигателят скоро щеше да издъхне.

Примижавайки от болка, той се промъкна до другия край на кабината.

— Мейси! Добре ли си?

— Той… ми изкълчи рамото — процеди тя през стиснати зъби. — Можеш ли да приземиш това нещо?

— Не.

— Какво? Но… аз си мислех, че си някакъв супер як войник! Наистина ли не можеш да управляваш хеликоптер?

— Отдавна искам да се науча — отвърна той, освобождавайки я от предпазния колан. След това се пресегна и отвори вратата.

Тя го погледна стреснато.

— Какво правиш?

— Трябва да скочим!

— Но ние сме много нависоко!

— Няма да е за дълго. — Откъм двигателя се разнесе силно стържене. — Когато ти кажа да…

Задвижващият вал се скъса. Хеликоптерът полетя надолу.

— Скачай! Скачай! — изрева Еди. Турбината продължаваше да се върти, забавяйки падането — но без мощност и без пилот, смъртоносният скок на еврокоптера щеше да продължи само няколко секунди. Той бутна пищящата Мейси навън и сам скочи след нея.

Те падаха, три метра, седем метра…

И се стовариха върху полегатата стена на пирамидата.

Подсиленото стъкло изпука, но не се счупи. Еди се плъзна надолу, а Мейси се затъркаля покрай него.

Шабан развъртя капака. Оставаше му само още едно движение, за да отвори контейнера…

Но замръзна, когато замъглените му от болката очи видяха падащия върху него хеликоптер.

Той изкрещя…

Еврокоптерът се стовари на върха на пирамидата и продължи надолу, падайки в лабораторията сред превърнато в прах стъкло и метални стърготини. Удари се в пода и избухна, изпращайки опустошителна ударна вълна.

Която достигна скрития C-4.

Експлозивът се взриви и разкъса газовия контейнер. Лабораторията бе погълната от колосална огнена вълна и цялата горна третина на пирамидата изригна като вулкан от стъкло.

Еди и Мейси бяха подминали средата. В подножието на пирамидата Еди забеляза Нина, която бягаше от взрива, видя мицубишито, забито на половина в стената…

— Скачай! — извика той.

Въпреки болката Мейси успя да запази равновесие върху стъклото, Еди направи същото. Той се плъзна вляво, тя надясно, заобикаляйки мицубишито от двете страни…

И скочиха на двора.

Еди почувства как краката му пламнаха от болка, когато се стовари върху плочите, и се претърколи встрани. Чу вика на Мейси и се хвърли към нея, защитавайки я с тялото си от дъжда от стъкло.

Шумът постепенно утихна.

Контузен и кървящ, Еди надигна глава и примига от болка. Върхът на пирамидата го нямаше, погълнат от пламъците. Смъртоносните спори бяха унищожени.

— Еди? — Той се надигна и го заля нова вълна от болка, но изпита облекчение, когато видя Нина да тича към него. — Господи! Добре ли си?

— Ще ти отговоря, когато разбера дали краката ми са все още на мястото си. Мейси, ти добре ли си?

— Не — отвърна тихо тя. Нина и Еди се спогледаха разтревожено. — Но мисля, че ще се оправя. Все някога.

Еди се опита да се засмее, но се закашля.

— Поредният взривен хеликоптер. Все едно съм в някой от филмите на Грант. Той добре ли е?

— Така изглежда — отвърна Нина, забелязвайки актьора да се появява иззад пирамидата заедно с Асад и един от командосите. Тя му махна с ръка, след което погледна към горящия връх на сградата. — Това е добър начин да се отървем от инфекция с мая. Малко беше прекалено, но явно свърши работа.

— Оставаше и да не свърши! — изръмжа Еди. — Пакет C-4 и взривен хеликоптер? Вътре всичко се е опекло.

Нина повдигна вежди.

— О!

— Какво?

— Току-що се сетих. Ти унищожи спорите на Шабан… но изпече и хляба на Озирис. Източникът на вечен живот. — Тя се замисли за миг. — Но пък кой ли ще иска да живее вечно?

Еди се изправи със залитане и я прегърна.

— Зависи с кого живееш.

ЕПИЛОГ

Ню Йорк: три седмици по-късно

Излизайки от лимузината, Нина погледна към тъмната стъклена сграда на секретариата на ООН. За разлика от последното й посещение тук, този път тя не изпитваше безпокойство. Дори напротив. Този път тя и Еди идваха, за да бъдат почетени.

Церемонията щеше да се проведе по молба на египетското правителство. Откриването на пирамидата в Западната пустиня и разкритието, че в нея се намира гробницата на самия Озирис, преобърна с главата надолу всички изследвания на древната митология — което означаваше, че през следващите няколко години египтологията щеше да бъде най-горещото поле на археологията. Ако не друго, то щяха да станат свидетели на истински разцвет на туризма.

Затова египтяните изпратиха петиция до ООН да наградят Нина и Еди за откриването на пирамидата на Озирис… и за ролята им в осуетяването плана на Шабан.

Имаше особена ирония в това, че контактите й с АСН направиха пълен кръг, помисли си Нина. Агенцията беше създадена най-вече за да запази истината за един опит за масово убийство от обществото; сега същата организация, която осем месеца по-рано я беше уволнила, беше принудена унизително да я моли за съдействие в разследването на друга геноцидна схема.

Въпреки това тя се поколеба на входа.

— Добре ли си? — попита Еди.

— Да. Просто… последните два пъти, когато идвах в ООН, бях изгонена от Морийн Ротшилд.

— Единственото, което може да направи сега, е да ти целува задника — увери я той.

— Прав си — рече Нина и се ухили. — Дали ще е проява на лоши маниери, ако изтъкна, че съм била права, а тя е грешала?

— Сигурно. Но аз бих казал, да ги вземат мътните маниерите. — Нина го целуна и двамата влязоха вътре.

Оказа се, че тя няма да има възможност да каже каквото и да било на Ротшилд. Макар че Нина разпозна няколко от ръководителите на АСН сред представителите на ООН и властите, поканени на церемонията, отсъствието на директора на агенцията се набиваше в очи.

Но тя бързо забрави за това, когато посланикът на Египет в ООН, придружаван от доктор Исмаил Асад, започна с похвалите.

— Благодарение на доктор Уайлд и нейния съпруг — завърши той, — най-невероятното археологическо откритие в Египет за последните сто години не само стана факт, но беше и защитено. — Той кимна към няколкото увеличени снимки на вътрешността на гробницата; мумията беше върната на полагаемото й се място в саркофага, а размазаното тяло на Озир беше изнесено. — За съжаление гробницата на Озирис понесе някои щети, но съдържанието й остана непокътнато. Постепенно целият свят ще може да види тези невероятни национални съкровища. Затова, отново, доктор Уайлд, господин Чейс — от името на народа на Египет, аз ви благодаря.

В залата избухнаха аплодисменти, докато посланикът се ръкуваше с Нина и Еди.

— Благодаря ви — каза Нина, изправяйки се пред микрофона. — Благодаря ви, господин посланик, доктор Асад — и на народа на Египет, разбира се! — Публиката се засмя учтиво. — Има още един човек, на когото трябва да благодарим, защото без нейната смелост и решителност никога нямаше да разберем, че пирамидата на Озирис съществува. Така че, Мейси — каза тя и я посочи, — Мейси Шариф, ще се изправиш ли, ако обичаш?

Мейси седеше на втората редица заедно с родителите си; обикновено нахаканата млада жена се изчерви от аплодисментите.

— Ако по времето, когато тя се дипломира, отделът по египтология в АСН има нужда от нови служители — продължи Нина, — тя със сигурност ще разполага с моята препоръка за работа! — След утихването на аплодисментите Мейси седна с облекчение. Нина отново се обърна към публиката. — Но цялата тази афера показва само колко внимателни трябва да бъдем като археолози и историци. Когато правим тези невероятни открития, много лесно можем да бъдем повлияни от мисълта за слава и богатство — и да, признавам, че самата аз съм минала по този път. Но причина за онова, което се случи тук, беше жаждата за пари… не, не за пари, а за награда. Някой толкова силно желаеше нещо, че премина всички граници, за да го получи. И това едва не доведе до истинско бедствие. Затова се надявам, че ще го приемете като предупреждение за това какво се случва, когато парите се поставят преди науката.

Този път аплодисментите бяха по-приглушени, а някои хора очевидно се почувстваха неудобно. Нина нямаше намерение да изнася поучителна лекция, но реши, какво пък: това трябваше да бъде казано. Тя се обърна към съпруга си.

— Искаш ли да добавиш нещо, Еди?

— Не си падам много по речите — отвърна той, свивайки рамене. — Просто се радвам, че помогнах. О, и ако някой се съгласи да ни плати пътните разходи, ще бъде чудесно! — Публиката се разсмя.

— Бих искал да добавя нещо — каза Асад. Асистентът му подаде полирана дървена кутия. — В знак на признателността ни за откриването на пирамидата на Озирис Висшият съвет за антиките реши да направи нещо като подарък на АСН. Нека го наречем заем.

Той отвори кутията и показа малка статуетка: груба човешка фигурка, изсечена от необичаен розов камък. Нина не можа да я разпознае, но Еди се досети, че я е виждал и преди — в гробницата на Озирис.

— С леко неудобство, предвид поста, който заемам — пошегува се Асад, — искам да призная, че досега не сме успели да я идентифицираме; тя не прилича на никой от останалите артефакти в гробницата на Озирис, или на който и да е друг, всъщност. Може би АСН ще имат по-голям успех в това. — Той подаде кутията на смаяната Нина, а публиката отново изръкопляска.

— О, забравихте ли, че аз вече не работя в АСН? — промълви тя.

— Но те… О!

Посланикът осъзна, че сънародникът му е направил гаф и бързо взе микрофона, за да благодари на всички присъстващи, оставяйки Нина да се пита какво е искал да каже Асад. Единият от висшите представители на ООН, англичанин на име Себастиян Пенроуз, с когото Нина се беше срещала по време на учредяването на АСН, стана от мястото си и махна на нея и на Еди да се приближат.

— Добре, какво става тук? — попита Нина с подозрение.

— Боя се, че човекът леко избърза — отвърна Пенроуз. Той даде знак на един от служителите на АСН, който взе кутията. — Смятахме да го обсъдим с вас след приключването на церемонията.

— Какво да обсъдите? — попита Еди.

— Завръщането ви в АСН.

— Какво? — попита саркастично Нина. — След като ни уволнихте?

— Технически вие сте само отстранена, обект на официално разследване — отвърна бързо Пенроуз. — Аз съм повече от уверен, че окончателните резултати ще доведат до възстановяването ви на поста с пълна заплата за времето, докато сте били отстранена, както и компенсационен пакет.

— Да, точно така. Направо мога да си представя как Морийн Ротшилд се съгласява с това…

— Професор Ротшилд вече не работи в АСН — каза Пенроуз.

Нина го погледна изненадана.

— Защо не?

— Тя напусна вчера. Отчасти заради криминалните обвинения, които египтяните повдигнаха срещу доктор Бъркли — след показанията ви те много вероятно ще бъдат свалени, но след като всички останали конспиратори са мъртви, все някой трябва да бъде изкупителна жертва. И тъй като професор Ротшилд лично го избра да води разкопките в Гиза, това може да се смята за признак на лоша преценка. Който се отрази и върху останалите й решения — като вашето отстраняване, например.

— А каква е другата част? — попита Еди.

— Другата част е, че вие, доктор Уайлд, сте й изпратили имейл, в който описвате как ще бъде извършен обирът в Залата на летописите много преди това да се случи — а тя го е пренебрегнала. Всъщност го е изтрила, но се оказа, че някой има копие.

— Напомнете ми да изпратя благодарствен подарък на Лола — каза Нина. — Значи ме искате обратно. А Еди?

— Господин Чейс също ще бъде възстановен на работа, разбира се. Освен това има още един въпрос: след като професор Ротшилд напусна, АСН остана без директор. Вие имате опит като изпълняващ длъжността…

Еди я смушка.

— Хей, не е зле. Те не само искат да се върнеш — смятат и да те повишат!

— Но всъщност искаме ли да се върнем? — попита го тя, макар погледът й да подсказваше отговора.

Той се ухили.

— Предложението ми остава — рече Пенроуз. Той подаде на Нина визитната си картичка. — Поне за известно време. Обадете ми се, когато вземете решение. — Той се ръкува с тях и си тръгна, следван от служителя с кутията.

— Ех, дявол да го вземе — рече Еди. — Просто не могат да се справят без нас, нали?

— Да, вече се оправяме много добре. Но знаеш ли кое е най-важното? Ще можем да се върнем в Манхатън!

Той завъртя очи.

— Страхотно. Безумен наем, тълпи, шум, трафик…

— С нетърпение го чакам!

— Пфу! — рече Еди, развеселен. — Но в това има поне едно хубаво нещо — ще мога да си позволя сватбения прием!

— Ние ще можем да си го позволим — поправи го Нина. — А може и да дойда с теб на няколко уроци по танци.

Те слязоха от подиума и бяха посрещнати от Мейси и родителите й.

— За какво ставаше въпрос? — попита Мейси, след като се запознаха.

— Направи ни едно предложение — отвърна Нина.

— Може би работа? — попита развълнувано Мейси. — О, боже, това е страхотно! Ще приемете ли?

— Ами-и-и-и — провлачи Еди и преувеличено небрежно сви рамене, — все още не сме решили.

— Но — добави Нина, — нали помниш, че съм ти обещала място в АСН, след като се дипломираш? — Мейси кимна. — Мисля, че спокойно мога да кажа, че е твое, стига да поискаш.

Лицето на младата жена грейна.

— Наистина ли? Оха! Тогава ще се постарая да се поинтересувам и от други неща, не само от египтологията. Дори от монголските клечки за зъби. Благодаря ти! — Тя прегърна Нина.

Еди гледаше отстрани.

— Мога ли да се включа и най-накрая да си получа тройката?

— Еди! — извикаха едновременно двете жени, а Мейси отново се изчерви и му напомни с жест, че родителите й стоят на десет метра от тях. Но тя също го прегърна.

— И така, какво смятате да правите сега? — попита Мейси, когато се пуснаха.

— Все още не съм сигурна — отвърна Нина и се усмихна. — Но мисля, че ни чака доста работа.

Издание:

Автор: Анди Макдермът

Заглавие: Операция „Озирис“

Преводач: Васил Велчев

Година на превод: 2011

Език, от който е преведено: английски (не е указано)

Издание: второ (не е указано)

Издател: Art Plus (Арт Етърнал Дистрибушън ООД)

Град на издателя: София

Година на издаване: 2016

Тип: роман (не е указано)

Националност: английска (не е указано)

Печатница: Art Eternal Print

ISBN: 978-619-191-221-6

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/12358

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Пролог

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

29

30

31

Епилог

Допълнителна информация

Заслуги