ДЖИЙН М. ОЕЛ

ПЕЩЕРНИЯТ ЛЪВ

Превод: Кънчо Кожухаров

chitanka.info

Това е една незабравима одисея в свят на внушаващи страхопочитание мистерии, в далечното минало, което е представено реалистично ярко. Романът ни връща назад в екзотичния праисторически свят, който открихме в „Кланът на пещерната мечка“, и при красивата Айла, смелата жена, която ни пленява с бушуващата си смелост и търсещото си сърце. Жестоко изхвърлена от древния Клан, осиновил я като дете, сега Айла пътува сама из земите на ледниковия студ и ужасяващите зверове. Тя търси Другите — хора също тъй високи, руси и синеоки като нея. Но Айла намира само една скрита долина, където броди стадо здрави степни коне. Тук тя развива уникална взаимна връзка с животните, която й дава възможност да научи тайните на огъня и на оцеляването. И въпреки това нуждата й от човешко общуване и любов остава незадоволена.

Тогава съдбата й довежда един чужденец — красивия Джондалар — и Айла започва да се разкъсва между страха и надеждата, докато у нея не се пробужда желание, което ще определи съдбата на човечеството.

„Блестящо напрегната…

Изключително разказваческо умение държи читателя като омагьосан.“

„Пъблишърс Уикли“

ЗА АВТОРА

Джейн М. Оел понастоящем има твърдо установено литературно присъствие, като първия й роман, „Клана на пещерната мечка“ бе провъзгласен от „Ню Йорк Таймс Бук Ривю“ като „вълнуващ, с много въображение и интуитивно стабилен.“ Тя продължава задълбочените си проучвания, започнати през 1977 година, за забележителната си поредица „Децата на земята“. В добавка към превъзходните й познания за обработката на кремъка, построяването на снежни пещери, обработката на кожа и събирането и приготвянето на диворастяща храна, лечебни растения и билки, госпожа Оел наскоро се върна от Европа, където е изследвала праисторически селища, за да подготви следващите романи от поредицата си. Сега тя работи над третия си роман в Орегон, където живее със съпруга си.

БЛАГОДАРНОСТИ

В добавка към хората, споменати в „Кланът на пещерната мечка“, които продължиха да ми помагат и за тази книга от серията „Децата на земята“ и на които аз също продължавам да съм им благодарна, сега съм задължена и на: директора, д-р Дензил Фъргъсън, и персонала на опитната станция в Мальор във високите пустинни степи на Централен Орегон и особено на Джим Ригз. Освен другите неща той ме научи как се пали огън, как се използва копиеметът, как се правят спални рогозки от папур, как се оформя с натиск инструмент от кремък и как се пасира еленов мозък — кой би помислил, че кожата на елена може да стане мека като кадифе?

Дорийн Ганди, за внимателния прочит и забележките, благодарение на които се уверих, че тази книга е напълно самостоятелна.

Рей Оел, за поддръжката, окуражаването, помощта и загдето миеше чиниите.

15

Прекрасно се справяш, Джондалар! Някой ден ще те направим речен мъж! — каза Карлоно. — При големите лодки няма голямо значение, ако пропуснеш едно загребване. Най-лошото, което можеш да направиш, е да излезнеш от ритъм, защото не си единственият гребец. При малките лодки, както е тази, контролът е важен. Да не загребеш може да се окаже опасно, дори фатално. Винаги внимавай с реката — не забравяй никога колко непредвидима може да бъде. Тук е дълбока и изглежда спокойна. Но само потопи греблото и ще усетиш силата на течението й. Не е лесно да се пребориш с него, трябва доста да поработиш.

Карлоно продължи коментара си, докато двамата с Джондалар управляваха малката еднодръвка за двама близо до пристана на Рамудои. Джондалар го слушаше с едно ухо, защото се бе концентрирал преди всичко върху правилното гребане, така че управляваната от него лодка да плава, накъдето той иска, ала на равнището на мускулите си разбираше значението на думите.

— Може да си мислиш, че е по-лесно да плаваш надолу, защото не се бориш с течението, но точно там е проблемът. Когато гребеш срещу потока, трябва да внимаваш едновременно и за лодката, и за реката. Знаеш, че ако се отпуснеш, ще загубиш спечеленото досега. И можеш да видиш достатъчно рано всичко, което се задава, за да го избегнеш.

Като се спускаш надолу, е прекалено лесно да се размекнеш, да се умислиш за нещо и реката да те повлече. Насред реката има скали, чиито корени отиват по-дълбоко от нея. Течението може да те запокити върху тях, преди да си разбрал, или пък някой подгизнал от вода дървен труп да те удари. „Никога не обръщай гръб на Майката.“ Това е правилото, което никога не трябва да забравяш. Тя е пълна с изненади. Точно си мислиш, че знаеш какво да очакваш и си я изучил като петте си пръста и тя ще направи нещо неочаквано.

По-възрастният седна и извади греблото си от водата. Огледа внимателно Джондалар и забеляза концентрацията му. Русата му коса бе сресана назад и завързана с ремък в основата на врата — една добра предпазна мярка. Беше облечен в дрехи на Рамудои, а те бяха пригодени за живота в близост до реката.

— Защо не се върнеш да ме оставиш на пристана, Джондалар? Мисля, че е време да опиташ сам. Има разлика, когато си насаме с реката.

— Мислиш ли, че съм готов?

— За човек, който не е роден край реката, се учиш бързо.

На Джондалар му се искаше да се изпробва самичък на реката. Момчетата Рамудои обикновено имаха собствени еднодръвки, преди да са станали мъже. Той самият много отдавна се бе изявил сред Зеландонии. Когато не бе много по-голям от Дарво и нито бе изучил занаята си, нито бе израснал напълно, бе убил първата си сърна. Сега хвърляше копието по-силно и по-далеч от повечето мъже, но макар и да можеше да ловува в равнините, тук не се усещаше съвсем равностоен. Никой речен мъж не можеше да се назове мъж, докато не убиеше с харпун някоя от огромните есетри, както и никой Шамудои, преди да улови в планините първата си дива антилопа.

Бе решил, че няма да се свърже със Серенио, преди да си докаже, че може да бъде и Шамудои, и Рамудои. Доландо се бе опитал да го убеди, че не е необходимо да прави, което и да било от двете преди обвързването, никой не го подлагаше на съмнение. Ако някой имаше нужда от доказателства, стигаше и ловът на носорога. Джондалар бе научил, че никой друг преди това не е убивал носорог. Шарамудои обикновено не ловуваха в равнините.

Джондалар не се опитваше да си обясни защо чувства, че трябва да бъде по-добър от всеки друг, въпреки че никога по-рано не се бе усещал задължен да надмине по ловно умение останалите мъже. Големият му интерес и единственото умение, в което винаги бе искал да блести, беше обработката на кремъка. Пък и настройката му не беше състезателна.

Получаваше задоволство от усъвършенстването на техниките си. По-късно Шамуд говори с Доландо и му каза, че високият Зеландонии трябва да приема нещата по свой собствен начин.

Двамата със Серенио живееха заедно от толкова отдавна, че той чувстваше, че трябва да узакони връзката си. Тя му беше почти като стопанка. Повечето хора мислеха за тях като за обвързани. Джондалар се отнасяше към нея с разбиране и привързаност, а за Дарво той беше мъжът на огнището. Но след вечерта, когато Толи и Шамио бяха попарени, все се случваше нещо да попречи и никога нямаше точно нужното настроение. С нея бе лесно да влезе в същия ритъм. Има ли някакво значение, питаше се той.

Серенио не го ръчкаше — тя все още не предявяваше никакви изисквания към него — и поддържаше своята защитна дистанция. Напоследък обаче бе забелязал, че тя го следи с особено напрегнат поглед, който идваше от дълбините на душата й. Той винаги се смущаваше и се извръщаше пръв. Реши да си постави целта да докаже, че може да бъде истински Шарамудои и остави намеренията му да станат известни. Някои го възприеха като обявяване на Обещание, макар че не бе устроен празник на Обещанието.

— Този път не отивай много далеч — рече Карлоно на излизане от малкия съд. — Остави си време да привикнеш да я управляващ сам.

— Все пак ще взема харпуна. Нищо няма да ми стане, ако се поупражнявам да го хвърлям — каза Джондалар и се протегна към оръжието, което лежеше на пристана. Постави дългия прът на дъното на кануто между седалките, нави въжето близо до него, постави костения връх в прикрепения отстрани държач и го завърза. Работното острие на харпуна с неговия остър връх и насочени назад шипове не бе инструмент, дето да го оставиш ей така в лодката. Ако се случеше нещо лошо, щеше да бъде също тъй трудно да се извади от човек, както и да се извади от риба — без да се взема предвид колко трудно се обработваше костта с каменни инструменти. Преобърнатите еднодръвки рядко потъваха, но това не се отнасяше за незакрепените оръжия.

Докато Карлоно държеше лодката, Джондалар се настани на задната седалка. Щом привърза харпуна, той вдигна двойното гребло и се оттласна. Без тежестта на втори човек отпред малкият съд газеше по-малко във водата и бе по-труден за управляване. След известен период на нагаждане към промяната на плаваемостта той се плъзна бързо надолу по течението, пуснал греблото като рул от едната страна близо до кърмата. Сетне реши да гребе нагоре. Щеше да му е по-лесно да се бори с течението, докато е още свеж, а после щеше да се остави то да го отнесе обратно.

Бе отишъл по-надолу, отколкото си мислеше. Когато най-накрая видя пристана отпред, едва не обърна към него, но промени решението си и го отмина. Искаше да усъвършенства всички умения, които си бе поставил като цел, а те бяха многобройни, но така, че никой, най-малко пък той самият, да не може да го обвини, че отлага обвързването, на което се бе решил. Усмихна се на махащия Карлоно, но не се отказа.

Нагоре реката се разширяваше и силата на течението намаляваше, затова се гребеше по-лесно. Той видя бреговата линия на отсрещната страна на реката и загреба към нея. Брегът бе малък и закътан, с надвиснали върби. Приближи го, като без усилие се плъзгаше над наносите с леката си лодка, и малко си почина, като я остави да се носи надолу, докато я управляваше с греблото. Гледаше разсеяно водата, но изведнъж вниманието му се спря на една голяма тиха сянка под повърхността.

Беше още рано за есетри. Обикновено те тръгваха нагоре в началото на лятото, но пролетта се бе случила топла и ранна, а водите бяха високи. Взря се по-добре и видя, че край него минават и други огромни риби. Мигрираха! Не трябваше да изпуска шанса си. Можеше да донесе първата есетра за сезона!

Остави греблото в лодката и се пресегна да сглоби прътовете на харпуна. Оставена без управление, малката лодка се извъртя и се понесе по течението, обърната косо към него. Докато Джондалар закрепи въжето за носа, лодката се бе извъртяла настрани, но беше стабилна, а той изгаряше от нетърпение. Вгледа се за следващата риба. Не остана разочарован. Към него се виеше огромно тъмно туловище — сега вече знаеше откъде бе дошла рибата „Хадума“, ала там имаше още много със същата големина.

От риболова заедно с Рамудои знаеше, че водата променя истинското място на рибата. Тя не беше там, където изглеждаше — по този начин Майката прикривала Своите създания, докато Нейната тайна не била разкрита. Щом рибата наближи, той нагласи мерника си, за да компенсира рефракцията на водата. Наклони се, изчака и хвърли харпуна от носа.

Малката лодка се стрелна със същата сила в противоположна посока по косия си курс към средата на реката, ала мерникът му бе точен. Върхът на харпуна се заби дълбоко в гигантската есетра, но ефектът бе малък. Рибата далеч не бе извадена от строя. Тя се насочи към средата на ръкава, към по-дълбокото, и потегли срещу течението. Въжето бързо се заразвива и накрая луфтът изчезна с тласък.

Лодката се извъртя и почти изхвърли Джондалар от борда. Той посегна да се хване, греблото подскочи, заклати се и падна в реката. Пусна се, за да го улови, и силно се наведе. Лодката се наклони. Той се вкопчи в борда й. В този миг есетрата намери течението и запори нагоре, като сякаш по чудо изправи лодката и го събори обратно вътре в нея. Той седна, потърка натъртения си пищял, а малкият съд бе повлечен срещу течението по-бързо, отколкото когато той гребеше.

Хвана се за борда и, щом видя как бреговете на реката се носят край него, се придвижи напред с разтворени от страх и удивление очи. Посегна за опънатото към водата въже и дръпна, мислейки, че ще успее да извади харпуна. Вместо това носът климна толкова, че лодката загреба вода. Есетрата свърна, накланяйки малкото кану напред-назад. Джондалар държеше въжето, като залиташе от единия борд към другия.

Изобщо не забеляза, кога мина покрай лодкостроителницата, нито пък видя зяпачите от почуда хора на брега, които гледаха как огромната риба тегли лодката срещу течението, а Джондалар се люшка, хванал въжето с две ръце, и се бори да измъкне харпуна.

— Видяхте ли? — попита Тонолан. — Този моят брат е хванал една избягала риба! Сега вече мисля, че съм видял всичко — ухилването му премина в хълцавици от смях. — Видяхте ли го как виси на това въже и се опитва да накара тая риба да го пусне? — плесна се по бедрото и зарева от смях. — Той не е хванал риба, рибата го е хванала!

— Тонолан, не е смешно — каза Маркено, като с труд се сдържаше да остане сериозен, — брат ти е в опасност.

— Знам, знам. Само че не го ли видя? Влачен от риба нагоре по реката? Кажи ми, че не е смешно!

Тонолан пак се разсмя, но помогна на Маркено и Бароно да пуснат една лодка във водата. Доландо и Карлоно също се каниха. Отблъснаха се и загребаха с все сили нагоре, Джондалар можеше да изпадне в наистина критично положение.

Есетрата губеше сили. Животът й се изцеждаше през раната, а влаченето на лодката и мъжа ускоряваха процеса. Устремното препускане се забавяше. Това даде на Джондалар време да размисли — той все още не можеше да контролира посоката, в която отиваше. Беше далеч нагоре по реката. Струваше му се, че не е отивал толкова далеч от онова първо пътуване с лодка сред падащия сняг и виещия вятър. Изведнъж му дойде наум да пререже въжето. Нямаше смисъл да го завлече още по-нагоре.

Пусна борда и посегна за ножа си. Но както изваждаше каменното острие с рогова дръжка от ножницата, есетрата в последна предсмъртна схватка се опита да се освободи от болезнения връх. Тя се замята и заблъска с такава сила, че носът се потапяше при всяко нейно гмуркане. Едно преобърнато кану би могло да продължи да плава, но ако се напълнеше с вода в нормалното си положение би потънало на дъното. Опита се да пререже въжето, а лодката подскачаше, гмуркаше се и се мяташе ту в едната посока, ту в другата. Не забеляза подгизналия от вода полупотънал труп, който се насочи към него със скоростта на течението, докато той не се блъсна в кануто и не изби ножа от ръката му.

Джондалар бързо се съвзе и се опита да придърпа въжето, за да остави малък провес, та кануто да не потапя тъй опасно нос. С последно отчаяно усилие да се освободи, есетрата се метна към края на реката и най-подир успя да откъсне харпуна от плътта си. Беше твърде късно. Остатъкът от живота й изтече от зеещата в страната й рана. Огромното морско създание се гмурна към речното дъно, после изплава с корема нагоре и застина на повърхността на реката с последно пошавване, което свидетелстваше за изумителната борба, водена от праисторическата риба.

На мястото, което рибата избра да умре, реката правеше лека извивка и минаващото покрай нея течение образуваше водовъртеж. Последният плонж на есетрата я закара до завихреното обратно течение близо до брега. Влачейки отпуснатото въже, лодката заподскача и се заклати, като се блъскаше ту в подгизналия ствол, ту в рибата, която намери покой в браздата между прииждащата вода и обратното течение.

Затишието даде на Джондалар възможност да проумее какъв късмет е имал, като не е прерязал въжето. Без греблото той не би могъл да контролира лодката, ако тя заплаваше надолу. Брегът бе наблизо: тесен, каменист и стръмен като отрязан с нож, той бе така обрасъл с дървета, че оголените им клони стърчаха, сякаш диреха опора във въздуха. Може би щеше да намери тук нещо, което да му послужи като гребло. Пое си дълбоко въздух, за да се приготви за скока и се претъркули през борда.

Реката бе по-дълбока, отколкото очакваше. Водата дойде над главата му. Разместената от скока лодка си проби път към течението на реката, рибата пък се придвижи по-близо до брега. Джондалар заплува след лодката, опитвайки се да хване въжето, ала лекото кану, което едва докосваше повърхността, се извъртя и отплава по-бързо, отколкото той можеше да го последва.

Ледената вода го вцепеняваше. Той заплува към брега. Есетрата се удряше в камънаците. Насочи се към нея, хвана я за отворената уста и я повлече след себе си. Нямаше смисъл сега да изгуби рибата. Затътрузи я донякъде, но тя бе тежка. Надяваше се, че водата няма да я отвлече. Сега както нямам лодка, няма защо да търся гребло, помисли си, но може би ще успея да намеря малко дърва за огън. Бе премръзнал и мокър до кости.

Посегна за ножа и напипа празната кания. Бе забравил, че го е загубил, а нямаше друг. Имаше навика да носи резервно острие в торбичката, която връзваше на кръста си, но това бе по времето, когато се обличаше в дрехи на Зеландонии. Щом подноси дрехи на Рамудои, бе зарязал торбичката. Може би щеше да намери материали за подложка и пръчка за въртене, за да добие огън. Но без нож не можеш да отрежеш дърво, Джондалар, рече си той, нито пък да настържеш прахан или тресчици за подпалки. Потрепери. Ако не друго, поне мога да събера малко дърва.

Озърна се и долови шумолене в храстите. Земята бе покрита с влажни гниещи дърва, листа и мъх. Никъде суха пръчка. Можеш да събереш сухи клони, помисли си и се огледа за мъртви долни клони, каквито имаха иглолистните дървета. Но той не се намираше в иглолистната гора от родния му край. Климатът в този район бе по-мек, тук той не се влияеше толкова от северния ледник. Беше студено, можеше да стане съвсем студено, но бе влажно. Гората бе типична не за северния, а за умерения климат. Дърветата бяха от тези, от които се правеха лодките — широколистни.

Гората около него беше смесена — главно дъб и бук, тук-там по някой габър или върба. Имаше дървета с дебели кафяви напукани стволове и с по-гладка сивкава кора, но нийде нямаше изсъхнали клони. Бе пролет и дори малките гранки бяха напъпили и пълни с мъзга. Той вече знаеше как се секат тези широколистни дървета. Не бе лесно дори с хубава каменна брадва. Пак се разтрепери. Зъбите му тракаха. За да се затопли, затърка длани, заудря ръце, затича се на място. Чу нов шум от гъсталака и помисли, че е разтревожил някое животно.

Осъзна цялата сериозност на положението си. Сигурно ще усетят липсата му и ще тръгнат да го търсят. Тонолан навярно ще забележи, че го няма. А може би се лъжеше? Пътищата им се пресичаха все по-рядко и по-рядко, особено откакто той прие начина на живот на Рамудои, докато брат му ставаше все повече и повече Шамудои. Джондалар дори не знаеше къде е днес брат му, може би преследваше диви антилопи.

Е, тогава Карлоно. Няма ли да дойде да ме потърси? Видя ме, че отивам нагоре с лодката. И Джондалар замръзна по друга причина. Лодката! Тя отплава. Ако намерят празната лодка, ще си помислят, че съм се удавил. Защо да ме търсят, ако си мислят, че съм се удавил? Високият мъж пак се развъртя. Той подскачаше, удряше ръцете си, бягаше на място, но не преставаше да трепери, а вече започваше да се уморява. Студът му пречеше да мисли, но бе ясно, че не можеше да продължава така да подскача.

Той се строполи задъхан на земята и се сви на топка, опитвайки се да запази топлината на тялото си, но зъбите му тракаха и цялото му тяло се тресеше. Пак чу шума, този път по-близо, но не си даде труд да види от какво е. Сетне нещо се изпречи пред погледа му: два крака — два боси, мръсни човешки крака.

Погледна стреснато нагоре и от изненада почти спря да трепери. На една ръка разстояние пред него стоеше едно дете с две големи кафяви очи, които го гледаха изпод надвисналите надомни дъги. Плоскоглавец, помисли Джондалар. Млад плоскоглавец.

Изпадна в трескаво удивление и почти очакваше младото животно да се хвърли към храсталака, след като вече бе забелязано. Младокът не помръдна. Той стоеше спокойно и след няколко мига на взаимно изучаване, направи подканващи жестове. Или поне, колкото и невероятно да изглеждаше, Джондалар остана с впечатлението, че жестовете са подканващи. Плоскоглавецът направи пак същото движение и внимателно отстъпи назад.

Какво ли може да иска? Дали иска да тръгна с него? Когато младокът направи пак същото движение, Джондалар пристъпи към него, сигурен, че създанието ще побегне. Но детето отстъпи само една крачка и пак му махна. Джондалар започна да го следва — отначало бавно, после с по-бърза крачка, все още треперейки, но заинтригуван.

След малко младокът се промуши през завесата от храсти, зад която се показа горска поляна. Насред поляната гореше малък, почти бездимен огън. Една женска погледна стреснато и уплашено се дръпна встрани, когато Джондалар се насочи към игривата топлинка. Той с благодарност клекна пред нея. С някаква отдалечена част от съзнанието си долавяше, че младият плоскоглавец и женската размахват ръце и издават гърлени звуци. Имаше впечатлението, че разговарят, но бе много по-загрижен как да се стопли и му се искаше да има кожа или наметало.

Не обърна внимание, че жената изчезна някъде зад него и бе напълно изненадан, когато усети върху раменете му да пада една кожа. За миг, преди тя да склони глава и да се измъкне встрани, мярна едни тъмнокафяви очи и усети, че тя се страхува от него.

Макар и мокра, меката дреха от кожа на дива антилопа, която носеше, запазваше донякъде своята способност да задържа топлината и заедно с огъня и кожената наметка успя накрая да затопли Джондалар достатъчно, та да престане да трепери. Едва тогава той разбра къде се намира. Велика Майко! Това беше бивак на плоскоглавци. Бе протегнал ръцете си към огъня, ала щом осъзна какво означава това, ги дръпна като опарени. Огън! Те използват огън? Протегна колебливо ръка към пламъка, сякаш не можеше да повярва на очите си и трябваше да получи потвърждение от другите си сетива. Сетне забеляза кожата, с която бе наметнат. Попипа края й и го разтърка между палеца и показалеца. Вълк, прецени, и то добре обработен. Мека е, вътрешната страна е изумително мека. Съмнявам се, че Шарамудои могат да я обработят много по-добре. Кожата не изглеждаше изрязана в някаква определена форма. Беше просто цяла кожа, одрана от голям вълк. Топлината най-после се просмука дълбоко в него и той се изправи и обърна гръб на огъня. Видя, че младият мъжкар го наблюдава. Не бе сигурен откъде знае, че младият е мъжкар. С тази кожа, която бе усукана около него и завързана с дълъг ремък, това не личеше. Макар и предпазлив, неговият прям поглед не издаваше страха на женската. Джондалар си спомни, че Лосадунаи бяха казали, че женските плоскоглавци не се бият. Те просто се подчиняват, така че няма никакво удоволствие. Защо някой ще иска женски плоскоглавец?

Като продължи да оглежда мъжкия плоскоглавец, Джондалар реши, че той не е толкова млад и вече не е дете. Ниският ръст лъжеше, но мускулестото му тяло показваше сила и като се вгледа по-внимателно, видя кафеникавия мъх на поникваща брада.

Младият мъжкар изръмжа и женската бързо изприпка към малка купчинка дърва и донесе няколко до огъня. Досега Джондалар не бе виждал женски плоскоглавец толкова отблизо. Обърна глава към нея. По-стара е, може би е майка на младия, помисли. Изглеждаше, че се чувства неудобно и не желае да я гледат. Отстъпи заднешком с наведена глава и щом стигна края на малката поляна, продължи да се отмества от погледа му. Не личеше това да е нарочно, но преди да се усети, беше извил главата си почти право назад. Само за миг отмести очи и щом пак погледна обратно, тя се бе скрила толкоз добре, че отначало не можа да я различи. Ако не знаеше, че е там, изобщо не би я видял.

Тя е изплашена. Учуден съм, че не избяга, а донесе дърва, щом той й каза.

Той й каза! Как би могъл да й каже? Плоскоглавците не говорят, той не би могъл да й каже да донесе дърва. Студът трябва да ми е замаял главата. Не мога да мисля ясно.

При всичките си уговорки Джондалар не успя да преодолее чувството, че младият мъжкар наистина е казал на женската да донесе дърва. По някакъв начин той й го бе наредил. Насочи вниманието си към мъжкия и доби отчетливото усещане за враждебност. Не знаеше какво се е променило, но усети, че младият не харесва това, че той бе наблюдавал женската. Беше убеден, че би попаднал в голяма беда, ако само тръгнеше към нея. Не е твърде разумно да обръщаш много внимание на женски плоскоглавци, реши той, поне не когато наблизо има мъжкари, независимо дали са възрастни.

Когато Джондалар остана неподвижен и престана да гледа женската, напрежението спадна. Но стоейки лице в лице с плоскоглавеца, той усети, че и двамата се преценяват един друг, и, което бе по-смущаващо, че един срещу друг стоят двама мъже. Да, наистина този мъж не приличаше на никой друг. Хората, които бе срещал при всичките си пътешествия, бяха определено човеци. Говореха различни езици, имаха различни обичаи, живееха в различни убежища, но бяха човеци.

Тоя тук се различаваше, но дали беше животно? Бе много по-нисък и по-набит, но босите му стъпала не се различаваха от Джондаларовите. Бе малко кривокрак, но вървеше изправен като всеки мъж. Имаше повече косми от обикновено, особено по ръцете и раменете, но не би могъл да ги нарече козина. Познаваше някои също тъй космати мъже. Гръдният кош на плоскоглавеца беше дълбок и мускулест, така че бе по-добре да не се залавяш с него, колкото и да бе млад. Само че дори възрастните мъжкари, които бе видял, въпреки ужасяващата им мускулатура, все пак имаха човешка стойка. Лицето и главата бяха различни. Но колко различни? Веждите му са надвиснали, челото му не се вдига нагоре, а е по-скосено назад, но главата му е голяма. Къс врат, няма брадичка, а по-скоро издадена челюст, и голям гърбав нос. Това лице е човешко, не като някое от тези, които познавам, но изглежда човешко. И те използват огън.

Но те не говорят, а всички хора говорят. Чудя се… дали общуват по някакъв начин? Велика Дони! Че той общува дори с мен! Откъде знаеше, че имам нужда от огън? И защо един плоскоглавец ще помага на човек? Джондалар бе объркан, ала младият плоскоглавец вероятно бе спасил живота му.

Младият мъжкар изглежда стигна до някакво решение. Той рязко направи същото движение, с което бе привикал Джондалар до огъня, а после излезе от поляната натам, откъдето бяха дошли. Изглежда очакваше човекът да го последва и Джондалар наистина тръгна след него, доволен, че макар и да напуска огъня с все още влажните си дрехи, вълчата кожа е на раменете му. Като наближиха реката, плоскоглавецът хукна напред, издавайки пронизителни силни звуци и размахвайки ръце. Някакво малко животинче офейка, но част от есетрата беше изядена. Явно бе, че колкото и да е голяма, ако се остави без надзор, есетрата няма да оцелее за дълго.

Гневът на младия мъжкар към хищника даде на Джондалар внезапно прозрение. Дали пък плоскоглавецът не му бе помогнал заради рибата? Дали не искаше малко риба?

Плоскоглавецът бръкна в гънката на увитата около него кожа, извади една кремъчна пластина с остър ръб и махна към есетрата, сякаш я разрязва.

После направи няколко жеста, показващи, че част от рибата е за него и част за високия мъж, и зачака. Беше толкова явно. Джондалар не се съмняваше, че младокът иска дял от рибата. В мозъка му се завихри поток от въпроси.

Откъде плоскоглавецът е взел инструмента? Добре би било да може да го погледне по-отблизо, ала и така знаеше, че той не е фин като неговите собствени — беше направен от по-дебел отломък, а не от тънка люспа — но въпреки това беше съвсем работоспособен остър нож. Беше направен от някого, измайсторен нарочно. Освен оръдието го безпокояха и други въпроси. Младокът не бе проговорил, но със сигурност бе изразил желанията си. Джондалар се зачуди дали би могъл да изрази своите собствени желания толкова открито и с такава лекота.

Плоскоглавецът изчакваше да му отговорят и Джондалар кимна, без да е сигурен, че движението ще бъде разбрано. Но неговото намерение бе предадено не само с жест. Без да се колебае, младият мъжкар се залови с рибата.

Докато Зеландонии го наблюдаваше, в него изригна вихрушка, която разтърси дълбоко вкоренените му убеждения. Какво означава животно? Едно животно би изтичало, за да отхапе от рибата. Друго, по-интелигентно, би схванало мъжа като опасност и би изчакало той да се махне или да умре. Едно животно не би разбрало, че премръзналият човек се нуждае от топлина, не би имало огън и не би го повело към този огън, не би помолило за дял от храната му. Това бе човешко, нещо повече, човечно поведение.

Неговата структура от убеждения — поета с майчиното мляко и проникнала и в мозъка на костите му — се разклащаше. Плоскоглавците бяха животни. Всички казваха, че плоскоглавците са животни. Не беше ли очевидно? Те не могат да говорят. Това ли е всичко? Това ли е разликата?

Джондалар не би имал нищо против, другия да вземе и цялата риба, но любопитството го глождеше. Колко ли щеше да си вземе плоскоглавецът? Рибата и без друго трябваше да се нареже, бе прекалено тежка, за да се помръдне. Четирима мъже с мъка биха я повдигнали.

Изведнъж плоскоглавецът престана да го интересува. Сърцето му затуптя по-бързо. Счуваше ли му се?

— Джондалар! Джондалар!

Плоскоглавецът погледна стреснато, а Джондалар се промуши между дърветата на брега, за да вижда по-ясно реката.

— Насам! Тука съм, Тонолан!

Брат му бе тръгнал да го търси. Видя пълната с хора лодка насред реката и пак им се обади. Те го съзряха, махнаха му и загребаха към него.

Тежко пъшкане привлече отново вниманието му към плоскоглавеца. Той видя, че на брега есетрата бе разделена по дължината — от гръбнака до корема — и че младият мъжкар е преместил половината от огромната риба върху голяма издъбена кожа, която бе разстлал до нея. Докато високият мъж го наблюдаваше, младият плоскоглавец събра краищата на кожата и заметна целия товар на гърба си така, че половината от главата и опашката щръкнаха над огромния чувал. После изчезна в гората.

— Чакай! — викна Джондалар и се затича след него. Стигна го точно на поляната. Щом наближи, женската се плъзна в сенките с голяма кошница на гърба. Нямаше никакъв белег, че поляната е била използвана, нямаше дори следа от огъня. Ако не бе усетил топлината му, щеше да се усъмни, че някога го е имало.

Свали вълчата кожа от раменете си и я подаде. Мъжкарят изръмжа, пое я, двамата тихо се мушнаха между дърветата и изчезнаха.

На връщане към реката Джондалар усети, че е премръзнал с тези влажни дрехи. Стигна точно когато издърпваха лодката и се усмихна, като видя брат си да се изкатерва на брега. В знак на братска привързаност те обвиха ръце един около друг в мечешка прегръдка.

— Тонолан! Така съм щастлив да те видя! Боях се, че като намерят тази празна лодка, ще ме сметнат за загубен.

— Големи братко, малко ли реки сме пресекли заедно? Мислиш ли, че не зная, че можеш да плуваш? Щом намерихме лодката, разбрахме, че си нейде по-нагоре и то не много далеч.

— Кой взе половината от тази риба? — попита Доландо.

— Дадох я.

— Даде я?! На кого си я дал? — попита Маркено.

— На кого би могъл да я дадеш? — добави Каролио.

— На един плоскоглавец.

— Плоскоглавец?! — като ехо повториха няколко гласа.

— Защо ще дадеш половината от такава голяма риба на един плоскоглавец? — попита Доландо.

— Той ми помогна и после ме помоли.

— Какви са тия глупости? Как би могъл един плоскоглавец да моли за нещо? — рече Доландо. Той беше ядосан, което учуди Джондалар. Водачът на Шарамудои рядко показваше гнева си. — Къде е?

— Вече си е отишъл в гората. Бях целият мокър и треперех толкова силно, че мислех, че никога няма да мога да се стопля. Сетне се появи този млад плоскоглавец и ме заведе при огъня си…

— Огъня? Откога те използват огън? — попита Тонолан.

— Виждал съм плоскоглавци с огън — рече Бароно.

— Аз също съм ги виждала по-рано от тази страна на реката… от разстояние — забеляза Каролио.

— Не знаех, че са се върнали. Колко бяха? — попита Доландо.

— Само младият и една по-стара женска. Може би майка му — отвърна Джондалар.

— Ако женските са с тях, значи са повече — едрият водач огледа гората. — Може би ще успеем да съберем един ловен отряд и ще изтребим тази паплач.

В тона на Доландо имаше грозна закана, която накара Джондалар да го погледне отново, И по-рано бе долавял отсянката на това чувство в забележките на водача, но никога в тях не бе имало такава отрова.

При Шарамудои водачеството зависеше от компетентността и способността да убеждаваш. Доландо бе мълчаливо признатият водач, не защото бе най-добрият във всичко, а защото бе компетентен, умееше да привлича хората и да решава възникналите проблеми. Той не командваше, той подлъгваше, придумваше, убеждаваше и правеше компромиси, и, като цяло, осигуряваше тази смазка, която заглаждаше неизбежните при хора, които живеят заедно, търкания. Беше политически проницателен, ефективен и обикновено решенията му се приемаха, макар от никого да не се изискваше да се придържа към тях. Споровете можеха да бъдат доста гръмогласни.

Той притежаваше достатъчно увереност да налага собственото си мнение, когато чувства, че е правилно, а когато станеше нужда, да се съобрази с някой човек, който има повече знания или опит по конкретен въпрос. Избягваше да се вмесва в лични разправии, освен ако те не станеха неконтролируеми и някой не го помолеше да се намеси. Макар обикновено да бе безстрастен, гневът му се разгаряше от жестокостта, глупостта или безгрижието, които заплашваха или причиняваха вреда на Пещерата като цяло или на някой, който е неспособен сам да се защити, И от плоскоглавците. Той ги мразеше. За него те не бяха просто животни, те бяха опасни, коварни животни, които трябва да бъдат изтребени.

— Аз мръзнех — възрази Джондалар — и този млад плоскоглавец ми помогна. Той ме заведе до огъня си и ми даде да се завия с една кожа. Ако зависеше от мен, можеше да вземе и цялата риба, но той взе само половината. Няма да участвам в никакъв лов на плоскоглавци.

— Те обикновено не причиняват много бели — каза Бароно. Само че ако са наблизо, се радвам, че го знам. Те са хитри. Идеята някоя глутница да ме спипа неочаквано, не ми харесва…

— Те са кръвожадни зверове… — рече Доландо.

Бароно пренебрегна забележката му.

— Сигурно си имал късмет, че са били само един младок и женска. Женските не се бият.

Тонолан не хареса посоката, която пое разговорът.

— Как ще откараме у дома тази прекрасна полуплячка, дето я е хванал брат ми? — той се сети как рибата бе теглила Джондалар и се захили. — След като се боричкахте толкова, съм учуден, че си се съгласил половината да отплува.

Другите също се разсмяха с нервно облекчение.

— Това дали значи, че сега той е наполовина Рамудои? — каза Маркено.

— Може би трябва да го заведем на лов, за да хване половин антилопа — рече Тонолан, — така другата му половина ще бъде Шамудои.

— Коя ли половина ще иска Серенио? — намигна Бароно.

— Неговата половина струва повече от повечето цели мъже — пошегува се Каролио, а изражението й не остави никакво съмнение, че тя няма предвид височината му. В слепените обиталища на Пещерата неговият майсторлък в завивките не бе останал незабелязан. Джондалар се изчерви, но грубият смях донесе окончателно освобождаване от напрежението — както от загрижеността за самия него, така и от Доландовата реакция спрямо плоскоглавците.

Донесоха една мрежа от влакно, което държеше добре, когато се намокреше, проснаха го до кървищата половина от есетрата и с доста пъшкане и напъване я преместиха върху мрежата. Бутнаха я във водата и я привързаха за кърмата на лодката.

Докато другите се бореха с рибата, Каролио се обърна към Джондалар и тихо рече:

— Синът на Рошарио бе убит от плоскоглавци. Беше още необещан младеж, шегобиец и смелчак, и беше гордостта на Доландо. Никой не знае как е станало, но Доландо изкара цялата Пещера да ги преследва. Няколко бяха убити и те изчезнаха. Отначало той не им обръщаше много внимание, но оттогава…

Джондалар кимна разбиращо.

— Как тоя плоскоглавец отмъкна половината риба? — попита Тонолан, докато се качваха в лодката.

— Вдигна я и я отнесе — каза Джондалар.

— Той? Той я вдигна и я отнесе?

— Сам-самичък. А даже не беше съвсем пораснал.

* * *

Тонолан наближи дървената конструкция, обитавана от брат му, Серенио и Дарво. Тя бе изградена от подирени на централната покривна греда дъски, а самата греда пък бе под наклон спрямо земята. Жилището наподобяваше направена от дърва палатка, чиято триъгълна предна стена беше по-висока и по-широка от задната, а страничните стени имаха трапецовидна форма. Дъските бяха привързани подобно на стрингерите на бордовете на лодките, като малко по-дебелият край лягаше върху по-тънкия и двата се зашиваха един за друг.

Това бяха уютни, здрави и достатъчно уплътнени структури, така че само през цепнатините на изсъхналото и изметнато дърво на най-старите можеше да се провиди светлина. Тъй като пясъчниковият навес ги пазеше от най-лошите прищевки на времето, жилищата не се поддържаха, нито се запушваха с кълчища като лодките. Осветяваха се главно от ограденото с камъни огнище отвътре или като се отвореше предната страна.

Младият мъж надзърна да види дали брат му още спи.

— Влизай — размърда се Джондалар. Бе седнал на покрития с кожи спален одър, затрупан с други кожи и с вдигаща пара чаша в ръцете си.

— Как ти е настинката? — попита Тонолан и приседна на края на одъра.

— Настинката е по-зле, аз съм по-добре.

— Никой не се сети, че дрехите ти са мокри, а пък тоя вятър наистина здравата духаше по клисурата, докато се върнем обратно.

— Радвам се, че ме намерихте.

— Е, аз пък се радвам, че се чувстваш по-добре — на Тонолан като че ли му се губеха думи. Той се помота, стана и отиде до отвора, сетне се върна при брат си. — Мога ли да ти донеса нещо?

Джондалар поклати глава и зачака. Нещо измъчваше брат му и той се опитваше да го извади наяве. Трябваше му малко време.

— Джондалар… — започна Тонолан и пак млъкна. — Ти вече отдавна живееш със Серенио и сина й.

За момент Джондалар си помисли, че брат му се кани да направи някакъв намек за неофициалния статус на връзката им, но сбърка.

— Как се чувства човек, като е мъж на своето огнище?

— Ти си обвързан мъж, мъж на своето огнище.

— Знам, но дали има някаква разлика, ако имаш дете в огнището си? Джетамио тъй много иска да има бебе, а сега… тя загуби още едно, Джондалар.

— Съжалявам…

— Не ме интересува дали изобщо ще има бебе. Просто не искам да я загубя — извика Тонолан с променен глас. — Иска ми се да престане да опитва.

— Не мисля, че зависи от нея. Майката дава…

— Тогава защо Майката не я остави да има поне едно! — викна Тонолан и се шмугна покрай Серенио, за да избяга навън.

— Той ти каза за Джетамио? — попита Серенио. Джондалар кимна. — Тя задържа това бебе по-дълго, но пък и беше по-трудно, когато го загуби. Радвам се, че е тъй щастлива с Тонолан. Тя си го заслужава.

— Ще се оправи ли?

— Джондалар, това не е първият път, когато някоя жена загубва бебето си. Не се безпокой за нея, тя ще се оправи. Виждам, че си намерил чая. За в случай че се опитваш да отгатнеш, в него има мента, пореч и лавандула. Шамуд каза, че ще ти помогне да се справиш с настинката. Как се чувстваш? Аз просто дойдох да видя дали си се събудил.

— Чудесно съм — каза той. Усмихна се и се опита да изглежда здрав.

— Тогава май ще се върна и ще поседя с Джетамио.

Щом тя излезе, той остави чашата настрани и пак легна.

Носът му бе запушен, а главата го болеше. Не можеше да разбере защо, но отговорът на Серенио с нещо го разтревожи. Не искаше да мисли повече за това, защото от мисълта започваше да усеща нова болка нейде вътре в стомаха си. Помисли си, че трябва да е от настинката.

16

Пролетта узря в лято, а с нея и плодовете на земята. Щом се налееха, младата жена ги събираше — повече по навик, отколкото от нужда. Би могла да си спести усилията. Бе се запасила преизобилно, беше й останала храна от предишната година. Но Айла не се нуждаеше от свободно време. Нямаше с какво да го запълни.

Даже и с допълнителния зимен лов тя не можеше да си намери достатъчно работа, макар да обработваше кожите на почти всички убити животни, като понякога ги оставяше с козината, а понякога ги обезкосмяваше. Бе продължила да прави кошници, рогозки и гравирани купи и бе натрупала достатъчно инструменти, сечива и необходими за пещерата предмети да задоволи нуждите на цял Клан. Бе очаквала с нетърпение лятната работа по събирането на храна.

С нетърпение бе очаквала и лятното ловуване и бе открила, че разработеният начин на лов с Бебчо — с известно приспособяване, за да се пригоди към липсата на коня — все още бе ефективен. Цялата разлика идваше от нарастващото умение на лъва. Стига да поискаше, Айла можеше съвсем да престане да ловува. Тя не само имаше още останало сушено месо, но и когато Бебчо сам успееше да убие нещо, а това се случваше по-често от обратното, не се колебаеше да вземе дял от неговата плячка. Между жената и лъва имаше уникална връзка. Тя бе майка и затова бе водещата фигура, беше и ловен партньор и затова равна и той бе всичко, което тя имаше да обича.

Наблюдавайки дивите лъвове, Айла бе направила някои проницателни заключения за ловните им навици, които Бебчо потвърждаваше. През топлия сезон пещерните лъвове бяха нощни хищници, а през зимата се превръщаха в дневни.

Въпреки че през пролетта излиня, козината на Бебчо все пак бе плътна и жегата на летния ден за него бе твърде голяма, за да ловува. Бебчо не искаше да прави нищо друго, освен да спи, за предпочитане в хладната тъмна ниша в дъното на пещерата. През зимата, щом ветровете завиеха откъм северния ледник, нощните температури падаха толкова, че можеха да бъдат смъртоносни, независимо от новата тежка козина. Тогава пещерните лъвове се чувстваха щастливи сгушени в някоя закътана пещера. Те бяха месоядни и приспособими. Плътността и оцветяването на козината можеха да се пригодят към климата, а ловните им навици — към съответните условия, стига да имаше достатъчно дивеч.

Сутринта, след като Уини си тръгна, тя се събуди, намери Бебчо да спи край нея с тялото на едно петнисто еленче-годиначе и взе решение. Щеше да напусне, нямаше никакви колебания, но не това лято. Младият лъв щеше да има нужда от нея. Бе твърде млад, за да бъде оставен сам. Нито едно диво стадо не би го приело. Водачът на стадото щеше да го убие. Докато не станеше достатъчно голям, за да се съеши и да образува свое собствено стадо, щеше да се нуждае от сигурността на нейната пещера не по-малко от самата нея.

Иза й бе казала да потърси своите, да си намери стопанин и тя някой ден ще продължи издирванията си. Сега обаче се почувства облекчена, че все още не се налага да се откаже от свободата си заради компанията на хора с непознати навици. Макар да не искаше да си го признае, тя имаше и по-дълбоко скрита причина. Не искаше да тръгне, докато не се увери, че Уини няма да се върне. Конят отчаяно й липсваше. Уини беше с нея от самото начало и Айла я обичаше.

* * *

— Ставай, мързел такъв — каза Айла. — Хайде да се поразходим и да видим дали ще намерим нещо за хващане. Миналата нощ не си излизал — тя подбутна лъва, излезе от пещерата и му даде знак да я последва. Той вдигна глава и отвори уста в мощна прозявка, която изложи на показ острите му зъби, сетне стана и затъпа с нежелание след Айла. Бебчо не беше по-гладен от нея и би предпочел да подремне.

Предния ден бе събирала лечебни растения — работа, която й доставяше удоволствие и я изпълваше с приятни асоциации. През ранните й години с Клана събирането на лекарства с Иза й даваше възможност да се измъкне от вечно следящите я очи, които тъй бързо изразяваха неодобрението си от неподходящите й действия. То й даваше възможност да си поеме дъх и да следва естествените си склонности. По-късно бе събирала растенията заради радостта от изучаването на уменията, нужни на една знахарка, и знанието вече бе станало част от собствената й натура.

За нея лечебните свойства се асоциираха така тясно със съответните растения, че тя различаваше билките както по употребата, така и по външния вид. Стиските камшиче, които висяха надолу с цветовете в топлата тъмна пещера, бяха хем настойка от сушени цветове и листа за лекуване на натъртвания и увреждания на вътрешните органи, хем високи стройни многогодишни растения с назъбени листа и малки жълти цветчета, растящи на заострените бодли.

Проснатите на плетените стойки за сушене листа на подбела или бялото копито, които отговаряха на името си, носеха облекчение на астмата, когато се вдишаше пушекът на горящите сушени листа, лекарство за кашлица — заедно с други съставки в чая, и прекрасна подправка за храната. Когато видеше големите мъхести листа на зарасличето, които заедно с корените се сушаха отвън на слънце, на ум й идваше зарастването на кости и рани, а ярките невени бяха лек за открити рани, язви и напукване на кожата. Лайката помагаше на храносмилането и беше нежна промивка за рани, а листенцата на цветовете на дива роза, плаващи на слънце в една купа вода, представляваха ароматно кръвоспиращо за външна употреба.

Тя ги събираше, за да подмени с нов материал билките, които не бе използвала. Макар да имаше много малка нужда от цялата аптека, която поддържаше, това й доставяше удоволствие и пазеше уменията й свежи. Но при пръснатите навсякъде листа, цветове, корени и кори в различен стадий на приготовление нямаше смисъл да събира повече — за тях просто нямаше място. Сега нямаше какво да прави и изпитваше досада.

Слезе на брега и тръгна край издадената стена и храсталака, който ограждаше потока, а огромният пещерен лъв меко стъпваше до нея, като поръмжаваше бнга, бнга. Както Айла бе научила, това бе нормалният му глас, с който той разговаряше. Другите лъвове също издаваха подобни звуци, но всеки се различаваше от останалите и тя можеше да различи гласа на Бебчо отдалеч, също както можеше да различи рева му. Той започваше дълбоко в гърдите му с поредица изръмжавания и после нарастваше до звучна басова гръмотевица, от която, ако се случеше да бъде твърде наблизо, ушите й звънваха.

Когато стигна големия валчест камък, който бе обичайното й място за почивка, тя спря. В този момент не бе истински заинтересувана от лова, но не знаеше какво й се иска да прави. Бебчо се потърка в нея, опитвайки се да привлече вниманието й. Тя го зачеса край ушите и дълбоко в гривата. Козината му беше мъничко по-тъмна, отколкото през зимата, макар че все пак оставаше бежова, докато гривата му бе израсла с риж, тъмен ръждивокафяв цвят, твърде близък до цвета на червената охра. Той повдигна глава, за да може тя да стигне под брадичката му, издавайки ниско вибриращо ръмжене от задоволство. Тя се протегна да го почеше от другата страна и се взря в него с подновено внимание. Гърбът му стигаше точно до под рамото й. Беше висок вече почти колкото Уини, но много по-масивен. Не беше забелязала колко едър е станал.

Пещерните лъвове, които бродеха из степите на тази набраздена от ледниците земя, живееха в среда, идеална за начина на ловуване, към който бяха най-добре пригодени. Това бе един тревист континент, препълнен с изобилна и разнообразна плячка. Много от животните бяха огромни: бизонът и говедото — един път и половина по-големи от по-късните си роднини, гигантският елен с триметровите рога, косматите мамути и носорози. Имаше подходящи условия поне едно месоядно да се развие до такава големина, че да бъде в състояние да убива тези огромни животни. Пещерният лъв бе запълнил тази ниша и то превъзходно. В сравнение с него лъвовете от по-късните поколения бяха наполовина и миниатюрни. Пещерният лъв бе най-голямата съществувала някога котка.

Бебчо бе превъзходен екземпляр от този съвършен хищник — огромен, мощен, с лъщяща от младежко здраве и сила кожа — и съвършено отстъпчив към приятното почесване на младата жена. Ако решеше да я атакува, тя би била беззащитна, но въпреки това тя не мислеше за него като за опасен. Той не бе по-заплашителен от едно твърде порасло коте и точно това бе нейната защита.

Контролът й над него бе несъзнателен и той го бе приел при тези условия. Като повдигаше и въртеше настрани глава, за да й покаже къде да го почеше, Бебчо се подчиняваше на чувствения екстаз от чесането, а тя му се наслаждаваше заради самия него. Стъпи върху камъка, за да достигне другата му страна и тъкмо се приведе над гърба му, когато я споходи една мисъл. Тя даже не спря да я обмисли, просто го обкрачи и го яхна както по-рано често бе правила с Уини.

Беше неочаквано, но ръцете около врата му бяха познати, а теглото й беше пренебрежимо. За известно време никой от двамата не помръдна. При съвместния им лов Айла бе преработила сигнала си от хвърлянето на камък с прашката до едно движение на ръката и изречената на глас дума за „Тръгвай!“. Щом си помисли за това, тя без колебание направи сигнала и извика думата.

Той подскочи напред и тя се залови за гривата му, чувствайки как мускулите му се свиват под нея. С жилавата си котешка грация той се понесе по долината с жената на гърба си. Тя примижа от вятъра, който биеше в лицето й. Зад нея кръжаха измъкналите се от плитките й коси. Бе загубила контрола. Не можеше да направлява Бебчо, както бе направлявала Уини — отиваше там, където той я отвеждаше, и отиваше с готовност, чувствайки се по-жива, отколкото когато и да било.

Бързият изблик на скорост бе краткотраен — какъвто бе даже и при атака. Той забави ход, направи широк кръг и тръгна с големи крачки към пещерата. Все още с жената на гърба си изкачи стръмната пътека и спря пред нейното място в пещерата. Тя се плъзна долу и, като не знаеше друг начин да изрази дълбоките си безименни емоции, които изпитваше, го прегърна. Когато го пусна, той махна с опашка и се насочи към дъното на пещерата. Намери любимото си място, протегна се и много бързо заспа.

Тя го наблюдаваше с усмивка. Даде ми да пояздя и приключи за деня, така ли? Бебчо, след това можеш да спиш колкото си искаш.

* * *

Към края на лятото ловните отсъствия на Бебчо се удължиха. Първия път, когато той изчезна за повече от един ден, Айла не бе на себе си от тревога и така се изтормози, че втората нощ не можа да заспи. Когато най-подир на следващата сутрин той се появи, тя бе също тъй уморена и мърлява като него. Той не донесе плячка и когато тя му даде сушено месо от натрупаните запаси, впи зъби в него, макар обикновено да си играеше с крехките ивици. Колкото и да бе уморена, тя излезе с прашката и се върна с два заека. Той се пробуди, въпреки изтощението си, изтича до входа, за да я приветства, и отмъкна единия заек в дъното на пещерата. Тя занесе другия до огъня и отиде до спалното си място.

Когато Бебчо изчезна за три дни, тя не се разтревожи толкова, но с минаването на пустите дни на сърцето й натежа. Той се върна с рани и драскотини и тя разбра, че е влизал в схватка с други лъвове. Тя подозираше, че е достатъчно узрял да се усеща за женските. За разлика от кобилите, лъвиците нямаха специален сезон. Те можеха да се разгонят по всяко време на годината.

С настъпването на есента продължителните отсъствия на младия пещерен лъв станаха все по-чести, а когато се върнеше, то беше обикновено, за да се наспи. Айла бе сигурна, че той спи, където му падне, но не се чувства тъй сигурен, както в нейната пещера. Тя никога не знаеше кога и откъде да го очаква. Той просто се появяваше с меки стъпки по тясната пътека откъм брега или — по-драматично — с внезапен скок надолу от стените над пещерата й върху площадката пред нея.

Тя винаги се радваше да го види, а неговите приветствия винаги изразяваха привързаност — понякога дори малко прекалена. Щом подскочеше да сложи тежките си предни лапи на раменете й и да я събори на земята, тя трябваше бързо да сигнализира „Спри!“, ако той й се видеше малко прекалено ентусиазиран от срещата.

Обикновено оставаше няколко дни. Понякога ловуваха заедно и от време на време той все още донасяше по някое убито животно в пещерата. После пак ставаше неспокоен. Тя бе сигурна, че Бебчо ловува за себе си и че защищава плячката си от хиените, вълците или лешоядните птици, които се опитваха да му я отмъкнат. Знаеше, че щом започне да се разхожда напред-назад, може да е сигурна, че скоро ще напусне. Когато лъвът го нямаше, пещерата изглеждаше тъй пуста, че тя започна да се ужасява от идването на зимата. Боеше се, че ще се окаже една твърде самотна зима.

Есента беше необичайна — топла и суха. Листата пожълтяха, сетне станаха кафяви, като прескочиха ярките цветове, които можеше да донесе целувката на сланата. Висяха на дърветата на провиснали износени гроздове, които потракваха на вятъра, много след времето, когато обикновено покриваха земята. Странното време я безпокоеше — есента би трябвало да е влажна и студена, пълна със силни ветрища и внезапни проливни дъждове, Айла не можеше да избегне ужасното усещане, че лятото ще задържи смяната на сезона, докато не бъде победено от внезапното нападение на зимата.

Всяка сутрин излизаше навън, очаквайки някаква драстична промяна, и биваше почти разочарована да види топлото слънце да се вдига в забележително ясното небе. Прекарваше вечерите навън на площадката и гледаше как слънцето потъва зад ръба на земята само с малко прашно, оцветено в убито червено сияние, вместо с величествената игра на цветовете на пълните с вода облаци. Щом започнеха да примигват, звездите изпълваха тъмнината тъй, че небето изглеждаше пропукано и начупено от изобилието им.

Дни наред бе стояла близо до долината и когато и поредният ден започна с топло и ясно утро, й се стори глупаво да пропилява прекрасното време, вместо да излезе навън и да му се наслади. Зимата щеше да дойде съвсем скоро и щеше да я прикове в самотната пещера.

Много жалко, че Бебчо не е тук, помисли си. Щеше да е добър ден за лов. Може пък да ида да половувам сама. Тя вдигна едното копие. Не. Без Бебчо или Уини ще трябва да намеря нов начин за ловуване. Ще взема само прашката. Чудя се дали да взема кожата? Толкова е топло, само ще се потя в нея. Бих могла да я нося, ако взема кошницата за носене. Но аз нямам нужда от нищо — имам повече, отколкото ми трябва. Искам само една хубава дълга разходка. За това не ми трябва да нося кошница, нито пък кожа. Бързото ходене ще ме стопли достатъчно.

Айла потегли по стръмната пътека със странното усещане за необремененост. Нямаше нищо за носене, никакви животни, за които да се грижи, а пещерата бе добре заредена. Нямаше за какво да се тревожи, освен за себе си, а би желала да не е така. Пълната липса на задължения предизвика у нея смесени чувства: непривично усещане за свобода и необяснима неудовлетвореност.

Стигна ливадата и изкатери лекия наклон към източните степи, сетне закрачи яко. Нямаше наум определена посока и вървеше, накъдето я отведеше прищявката й. В степите сушавият сезон личеше повече. Тревата бе тъй изсъхнала и изгоряла, че когато взе един крехък стрък и го стисна, той се разсипа на прах. Вятърът го издуха от отворената й длан.

Земята под нозете й бе станала твърда като скала и се бе напукала шахматно. Трябваше да внимава къде стъпва, за да не се препъне в някоя туфа или да си изкълчи глезена в някоя дупка или вдлъбнатина. Никога не бе виждала степта тъй суха. Сякаш атмосферата засмукваше влагата с дъха си. Беше си взела само един малък мях с вода, като разчиташе да го допълва от познатите й потоци и изворчета, но няколко от тях се оказаха пресъхнали. Преди да мине половината сутрин, по-голямата част от мяха бе изпразнена.

Когато стигна до един поток, в който бе сигурна, че ще намери вода, а откри само тиня, реши да се върне обратно. Надявайки се да напълни мяха, тя тръгна по коритото на потока и стигна до една кална локва — всичко, което беше останало от мястото за водопой. Щом се наведе да вкуси и види дали водата е годна за пиене, забеляза пресни отпечатъци от копита. Очевидно наскоро оттам бе минало стадо коне. Нещо в единия отпечатък я накара да се вгледа по-внимателно. Тя бе опитен следотърсач и макар да не бе мислила за това, бе виждала следите на Уини твърде много пъти, за да не разпознае малките особености в очертанията и натиска, които правеха отпечатъците й неповторими.

Вгледа се и почувства увереност, че Уини е била тук и то не преди много време. Трябваше да е някъде наблизо. Сърцето на Айла заби по-бързо.

Не бе трудно да намери следата. Откъртеният ръб на една пукнатина, където едно копито се бе подхлъзнало, когато конете бяха напуснали калното място, току-що падналият и още неполепнал прах, превитата трева — всичко сочеше накъде са потеглили конете. Айла тръгна по следата, затаила дъх от вълнение. Даже и спокойният въздух сякаш сдържаше дъха си в очакване. Беше минало толкова време, дали Уини я помнеше? Щеше да й бъде достатъчно да разбере, че още е жива.

Стадото бе много по-далеч, отколкото тя се мислеше. Нещо ги бе подгонило и ги бе накарало да препускат в галоп през равнината. Чу ръмжене и боричкане, преди да се натъкне на гуляещата глутница вълци, и щеше да е по-добре да се върне обратно. Но тя трябваше да се приближи, за да се увери, че падналото животно не е Уини. Видът на червеникавокафявата кожа я успокои, но тя имаше същия необичаен цвят като на жребеца и Айла бе сигурна, че конят е от същото стадо.

Докато вървеше по следата, си мислеше за бродещите на воля коне и колко уязвими са те на атаките. Уини беше млада и здрава, но всичко можеше да се случи. Тя искаше да отведе младата кобила обратно със себе си.

Преди накрая да зърне конете, бе станало почти пладне. Те бяха още нервни от гонитбата, а Айла идваше откъм вятъра. Щом я подушиха, тръгнаха отново. Младата жена трябваше да ги заобиколи отдалеко, за да ги приближи срещу вятъра. Щом наближи достатъчно, за да може да различи отделните коне, откри Уини и сърцето и заби. Преглътна с мъка няколко мъти, опитвайки се да задържи сълзите, които напираха да бликнат.

Тя изглежда здрава, помисли Айла. Дебела. Не, не е дебела. Мисля, че е бременна! О, Уини, колко е чудесно. Айла бе тъй доволна, че трудно се сдържаше. Накрая не можа да издържи — трябваше да види дали конят я помни. Тя свирна.

Уини моментално вдигна глава и погледна към Айла. Жената свирна повторно и конят тръгна към нея. Айла не можеше да чака, затича се да срещне сламеножълтия кон. Изведнъж една бежова кобила се втурна между тях и като хапеше задницата на Уини, я подкара обратно. Сетне кобилата-водачка заобиколи стадото и го поведе надалеч от непознатата и вероятно опасна жена.

Айла бе сломена. Не можеше да продължи да следва стадото. Беше вече много по-далеч от долината, отколкото бе планирала, а конете можеха да се движат много по-бързо от нея. Ако искаше да се върне преди смрачаваме, трябваше да побърза. Подсвирна още веднъж — силно и продължително — но знаеше, че е твърде късно. Обърна се обезсърчена, придърпа кожената си наметка по-високо около раменете си и приведе глава срещу студения вятър.

Бе така потисната, че не обръщаше внимание на нищо, освен на своята мъка и разочарование. Сепна се от предупредително изръмжаваме. Бе се натъкнала на вълчата глутница — муцуни, омазани с кръв, пируващи с червеникавокафявия кон.

По-добре да внимавам къде вървя, помисли си и отстъпи назад. Грешката беше моя. Ако не бях толкова нетърпелива, може би тази кобила нямаше да отведе стадото от мен. Докато заобикаляше, пак погледна падналото животно. За кон цветът е твърде тъмен. Изглежда кафяв като жребеца от стадото на Уини. Взря се по-внимателно. Видът и очертанията на главата и окраската на коня я накараха да потръпне. Това беше червеникавокафявият жребец! Как би могъл един жребец в разцвета на силите си да стане плячка на вълците?

Прегънатият под ненормален ъгъл преден крак й даде отговора. Даже и един великолепен млад мъжкар може да си счупи крака, когато препуска по коварната почва. Една дълбока пукнатина в сухата земя бе позволила на вълците да опитат вкуса на якия жребец. Айла поклати глава. Много лошо, помисли. Пред него имаше още много хубави години. Като обърна гръб на вълците, забеляза опасността, която грозеше нея самата.

Тъй ясното сутринта небе, сега представляваше съсирена маса от зловещи облаци. Високото налягане, което бе задържало зимата, сега бе отстъпило и на негово място себе втурнал изчакващият студен фронт. Вятърът превиваше сухата трева и отвяваше парченца от нея. Температурата бързо падаше. Подушваше, че се задава сняг, а бе далеч от пещерата. Огледа се наоколо, притисна вещите си и побягна. За да се прибере, преди да се развихри бурята, се искаше бягане, което си заслужава гледането.

Тя обаче нямаше никакви шансове. Бе на повече от половин ден бързо ходене от долината, а зимата се бе задържала твърде много. Докато стигне сухия поток, започнаха да се сипят големи влажни снежинки. Щом вятърът пак се усили, те се превърнаха в проникващи ледени игли, а след това в по-сухи песъчинки, носени от истинска виелица. Върху стабилната основа на влажния сняг се вдигаха преспи. Кръжащите ветрове, породени от все още боричкащите се течения на изместващите се въздушни потоци, я блъскаха ту в една посока, ту в друга.

Знаеше, че единствената й надежда е да продължи да върви, но не бе сигурна, че върви, накъдето трябва. Очертанията на характерните ориентири бяха замазани. Спря и се опита да разбере къде се намира, опитвайки се да контролира надигащата се паника. Колко глупаво беше да тръгне без кожата си. Можеше да вземе в кошницата навеса си, така поне щеше да има укритие. Ушите й замръзнаха, краката й станаха безчувствени, зъбите й тракаха. Беше премръзнала. Чуваше как свири вятърът.

Ослуша се. Това май не беше вятърът? Ето пак. Събра длани около устата си, свирна с все сила и се заслуша.

Високото пискливо конско цвилене прозвуча от по-близо. Свирна още веднъж и когато контурите на жълтия кон се очертаха като призрак в бурята, Айла побягна към него със сълзи, които замръзваха на лицето й.

— Уини, Уини, о, Уини! — крещеше тя отново и отново името на коня, увила с ръце яката шия и заровила лице в рунтавата зимна козина. Сетне се качи на гърба на кобилата и се приведе към врата й, за да получи колкото може повече топлинка.

Уини последва инстинкта си и се насочи към пещерата. Беше се насочила натам. Неочакваната смърт на жребеца бе разкъсала стадото. Водещата кобила го бе задържала заедно, защото знаеше, че може да се намери друг жребец. Може би щеше да задържи и жълтия кон, ако не бе познатото подсвиркване и спомена за жената и сигурността. За една кобила, която не бе отрасла в стадо, конят-водач имаше по-малко влияние. Щом бурята се разрази, Уини си спомни, че пещерата предлагаше укритие от яростните ветрове и заслепяващия сняг, и обичта на жената.

Докато стигнат пещерата, Айла се разтрепери така, че едва успя да запали огъня. Сетне не се сви близо до него, а награби спалните си кожи, занесе ги към мястото на Уини и се сви до топлия кон.

През следващите няколко дни не можа да се нарадва на връщането на любимия си приятел. Събуждаше се в треска и с дълбока раздираща кашлица. Живееше само на горещи лечебни чайове, когато можеше да се сети да стане и да си ги приготви. Уини бе спасила живота й, но не можеше да стори нищо, за да й помогне да преодолее пневмонията.

Повечето време беше слаба и в унес, но излезе от него, когато настъпи сблъсъкът при връщането на Бебчо в пещерата. Бе скочил от степите отгоре, но се бе спрял на входа от звънтящото предизвикателство на Уини. Уплашеният и писък проникна в ступора на Айла. Тя видя, че в гнева си конят дръпна уши назад, а сетне от уплаха ги насочи напред, танцувайки нервно, а пещерният лъв се приготвя за скок с оголени зъби и ниско гърлено ръмжене. Тя изскочи от леглото и се втурна между хищника и плячката.

— Спри, Бебчо! Уини се плаши. Ти трябва да се радваш, че се е върнала — Айла се обърна към коня. — Уини! Това е просто Бебчо. Няма защо да се боиш от него. И двамата престанете веднага — смъмри ги тя. Вярваше, че няма опасност — и двете животни бяха израсли заедно в пещерата, и двете бяха свои.

Миризмите в пещерата бяха познати и на двамата, особено миризмата на жената. Бебчо се хвърли да приветства Айла и да се потърка в нея, а Уини пристъпи напред, за да извоюва с муцуната си своя дял от вниманието. После кобилата изцвили — не от страх или гняв, а по начина, който използваше за бебето лъв, за което се бе грижила, и пещерният лъв позна гувернантката си.

— Казах ти, че това е просто Бебчо — рече Айла на коня и се задави в кашлица.

Като разръчка огъня, Айла посегна за мяха с вода и откри, че е празен. Уви около себе си кожата за спане, излезе и загреба една купа сняг. Докато чакаше водата да заври, се опитваше да сдържа дълбоките спазми от гърдите, които деряха гърлото й. Накрая с помощта на настойка от корени на бял оман и кора от дива череша кашлицата й се успокои и тя се върна в леглото. Бебчо се бе настанил удобно в дъното, а Уини си почиваше на своето място до стената.

* * *

В края на краищата естествената жизненост и коравина на Айла надмогнаха болестта й, но тя още дълго време оздравяваше. Бе извън себе си от радост, че животинското й семейство отново се е върнало в пещерата, макар нещата да не бяха съвсем постарому. Двете животни се бяха променили. Уини беше бременна и бе живяла с диво стадо, което разбираше опасността от хищниците. Беше по-резервирана към лъва, с който някога си бе играла, а Бебчо вече не бе онзи забавен малчуган. Той напусна пещерата скоро след утихването на виелицата и с настъпването на зимата се връщаше все по-рядко.

Свръхизтощението често предизвикваше пристъпи на кашлица почти до края на зимата и Айла се грижеше сама за себе си. Грижеше се и за коня: хранеше го със зърното, което бе събрала и отвяла за себе си и яздеше само в близката околност. Но една студена и ясна утрин се събуди пълна с енергия и реши, че малко упражнение може да бъде от полза и за двете.

Привърза товарните кошници на коня и взе копията, прътовете за шейната, резервна храна, допълнителни мяхове с вода, кошница за носене, навес — всичко, което може да измисли за всички възможни инциденти. Не искаше отново да се вкара в клопката толкова скоро. Единствената проява на безгрижие едва не й бе коствала живота. Преди да възседне Уини, сложи на гърба й мека обезкосмена кожа — едно нововъведение, влязло в сила след завръщането й. Не бе яздила много отдавна, така че бедрата й се израняваха и я боляха, а коженото одеяло променяше нещата.

Наслаждавайки се на чувството, че е навън, и на усещането за добро здраве и при отсъствието на ужасната кашлица, щом стигнаха степта, Айла остави коня да върви с неговия ход. Яздеше спокойно и бленуваше за края на зимата, когато почувства как се свиват мускулите на Уини, Това веднага привлече вниманието й. Нещо се движеше към тях, нещо се прокрадваше като хищник. Сега Уини бе по-уязвима — наближаваше времето, когато трябваше да роди. Айла посегна за копието си, въпреки че никога досега не бе убивала пещерен лъв.

Животното наближи и тя видя ръждивокафявата грива и познатия белег на носа на лъва. Плъзна се от коня и се затича към огромния хищник.

— Бебчо! Къде беше? Не знаеш ли, че се безпокоя, когато те няма толкова дълго?

Той изглеждаше също тъй развълнуван от срещата и я приветства с влюбено потриване, което едва не я събори на земята. Тя обви ръце около врата му, почеса го зад ушите и под брадичката както обичаше, докато той не замърка с тихото ръмжене на задоволството.

Сетне тя различи някъде наблизо отчетливо грухтящия глас на друг пещерен лъв. Бебчо прекъсна доволното си ръмжене и застина в поза, в каквато тя не го бе виждала досега. Зад рамото му пристъпяше предпазливо една лъвица. Бебчо издаде някакъв звук и тя спря.

— Ти си си намерил еша! Знаех си го, знаех, че някой ден ще имаш свое собствено стадо — Айла се огледа и за други лъвици. — Засега само една, вероятно също скитник. Ще трябва да се биеш за територия, но това е само началото. Някой ден, Бебчо, ще имаш чудесно голямо стадо.

Пещерният лъв се поотпусна, наближи я пак и я побутна с глава. Тя го почеса по челото и бързо го прегърна за прощаване. Бе забелязала, че Уини е много нервна. Миризмата на Бебчо можеше и да й е позната, но не и на неизвестната лъвица. Айла я възседна и когато Бебчо пак се доближи, му направи жест „Спри!“. Той застина за миг и сетне се обърна и си тръгна, следван от лъвицата.

Вече си е отишъл и живее със своите, мислеше си тя на връщане. Може да дойде на гости, но никога няма да се върне при мен като Уини. Жената протегна ръка надолу и с обич потупа кобилата. Толкова се радвам, че се върна, помисли.

Срещата с Бебчо и неговата лъвица напомни на младата жена за собственото й несигурно бъдеще. Сега Бебчо си има еш. Ти също имаше един, Уини. Чудя се аз дали ще си намеря някога?

17

Джондалар излезе изпод надвисналия пясъчник и погледна към покритата със сняг тераса, завършваща с рязко спускане. Високите странични стени рамкираха заоблените бели очертания на ерозиралите хълмове от другата страна на реката. Дарво го очакваше и му махна с ръка. Бе застанал близо до един пън до стената, малко по-нататък от поляната, където Джондалар бе избрал място да обработва кремъка. Беше на открито заради по-доброто осветление и настрани, така че да се намали вероятността някой случайно да стъпи върху острите отломки. Той тръгна към момчето.

— Джондалар, почакай малко.

— Тонолан — усмихна се той и изчака брат му да го настигне. Двамата тръгнаха редом по утъпкания сняг. — Обещах на Дарво тази сутрин да му покажа някои специални техники… Как е Шамио?

— Добре, оправя се от настинката. Доста ни обезпокои — така кашляше, че Джетамио не можеше да заспи. Мислим да разширим малко жилището преди следващата зима.

Джондалар погледна одобрително Тонолан и се зачуди дали отговорностите на обвързания човек към увеличеното семейство тежат много на безгрижния му по-млад брат.

Тонолан обаче изглеждаше спокоен и уравновесен. Внезапно той самодоволно се ухили.

— Големи братко, имам да ти кажа нещо. Забелязал ли си, че напоследък Джетамио е позагладила косъма? Мислех, че просто е придобила по-здрав и спокоен вид. Сбъркал съм. Тя пак е благословена.

— Това е чудесно! Знам колко много искаше да има бебе.

— Знаела е отдавна, но не е искала да ми каже. Бояла се, че ще се тревожа. Шамуд каза да не се надяваме много, но ако всичко продължава добре, тя ще роди през пролетта. Тя казва, че е сигурна, че детето е от моя дух.

— Трябва да е права. Само като си помисля, че моят необвързан малък брат е мъж на собственото си огнище, а стопанката му очаква бебе…

Тонолан се ухили по-широко. Щастието му бе тъй очевидно, че Джондалар също се усмихна. Изглежда толкова доволен от себе си, като че ли той самият има бебе, помисли Джондалар.

* * *

— Тук, вляво — каза тихо Доландо и посочи една скала, която се издаваше от назъбения склон на изпълнилия небето пред тях връх.

Джондалар погледна, но бе твърде поразен, за да фокусира погледа си на нещо друго, освен на цялата гледка. Бяха на равнището, където дърветата свършваха. Отзад бе току-що изкачената гора. Долу в ниското тя започваше с дъб, а след това вземаше връх букакът. По-нависоко идваха познатите му иглолистни — планински бор, ела и смърч. Бе виждал отдалеко втвърдената земна кора, повдигната от далеч по-високи върхове, но щом оставиха гората зад себе си, дъхът му секна от неочакваната величественост. Колкото и пъти да съзираше тази гледка, тя винаги го поразяваше по един и същ начин.

Зашеметяваше го близостта на издигащата се височина, чувството, че ако протегне ръка, сякаш ще я докосне. Тя безмълвно говореше за надигането на елементите, за бременната земя, напънала се да роди оголената скала. Без булото на гората първичната кост на Великата майка лежеше оголена сред наклонения пейзаж. Зад нея небето бе неземно синьо — плоско и дълбоко — един безкраен екран от заслепяващи отражения на слънчевата светлина, пречупена в кристалите глетчеров лед, които бяха полепнали по зъберите и пукнатините на брулените от вятъра планински ливади.

— Видях го! — викна Тонолан. — Малко по-вдясно, Джондалар. Виждаш ли? Върху онази скала.

Високият мъж премести поглед и видя малка грациозна дива антилопа, застанала над бездната. Дебелата й черна зимна козина все още стоеше на фъндаци по хълбоците, но сиво-бежовата й лятна премяна се сливаше със скалата. От челото на приличната на коза антилопа право нагоре, като се закривяваха само на върха, стърчаха две рогчета.

— Сега го виждам — каза Джондалар.

— Може да не е „го“. Женските също имат рога — поправи го Доландо.

— Наистина приличат на ибекси, нали, Тонолан? По-малки са, рогата им също. Но от разстояние…

— Как Зеландонии ловят ибекси, Джондалар? — попита една млада жена, а в очите й проблеснаха любопитство, вълнение и обич.

Тя бе само няколко години по-голяма от Дарво, но се бе увлякла като възрастна жена по високия рус мъж. Беше родена Шамудои, но бе отрасла на реката, защото майка й бе повторила с един Рамудои, макар да се бе върнала обратно, когато връзката им бе завършила с гръм и трясък. Не бе привикнала към планинските зъбери като повечето малолетни Шамудои, нито пък бе показала някаква склонност към лова на антилопи, докато напоследък не бе открила, че Джондалар много одобрява ловуващите жени. За своя собствена изненада бе намерила, че ловът е вълнуващо изживяване.

— Не зная много за това, Ракарио — отвърна Джондалар и приятелски се усмихна. И по-рано бе забелязвал подобни признаци в младите жени и въпреки че нямаше как да не отговори на вниманието й, не желаеше да я окуражава. — В планините на юг от нас има ибекси, а още повече в източните масиви, но ние не ловуваме в планините. Те са много далеч. Понякога на Лятното събиране се случва някоя група да организира ловна експедиция. Само че аз отивах просто за удоволствие и просто следвах напътствията на опитните ловци. Все още се уча, Ракарио. Доландо е експертът по планинските животни.

Антилопата рипна от зъбера, на който стоеше, на един чукар и започна спокойно да наблюдава местността от новата си гледна точка.

— Как ще уловиш животно, което може да скача така? — прошепна Ракарио, шашардисана от лекотата и стабилността на грациозното създание. — Как могат да се закрепят на толкова малко място?

— Като хванем някоя, Ракарио, погледни й копитата — рече Доландо. — Твърд е само външният ръб. Вътрешната част е мека като дланта на ръката ти, затова те не се подхлъзват и не загубват опора. Меката част захваща, външният ръб задържа. При лова е най-важно да знаеш, че те винаги гледат надолу. Винаги внимават къде отиват и знаят какво има под тях. Очите им са разположени назад и встрани на главата, така че могат да виждат добре встрани, макар и да не виждат зад себе си. Тук е скрит твоят шанс. Ако ги заобиколиш, можеш да ги стигнеш откъм гърба. Ако внимаваш и не губиш търпение, можеш да ги доближиш достатъчно, за да ги пипнеш.

— Ами ако се преместят, преди да ги стигнеш?

— Виж там. Забеляза ли онуй зелено пасбище. След сухия зимен треволяк пролетната трева е истинско изкушение. Това горе е вардянинът. Всички останали — женски, мъжки, малки са се покрили там долу между скалите и храстите.

Щом пашата е добра, много-много не се местят, стига да се чувстват в безопасност.

— Защо стоим тук и само приказваме? Хайде да вървим — каза Дарво.

Той се дразнеше, че Ракарио непрекъснато се увърта около Джондалар, и не можеше да изтрае ловът да започне. Бе придружавал ловците и по-рано — Джондалар винаги го взимаше със себе си, откакто започна да ловува с Шамудои — макар и само за да търси следи, да гледа и да се учи. Този път му бяха разрешили да се опита да убие някоя антилопа. Ако успееше, това щеше да е първата му плячка и той щеше да стане обект на специално внимание. Не му бяха наложили никакви ограничения. Нямаше защо точно този път да убие животното, можеше да опита и някой друг път. Ловът на такива пъргави животни в средата, към която те се бяха пригодили отлично, бе най-малкото труден. Правото да си опита късмета щеше да получи този, който се промъкнеше достатъчно близо, а това означаваше ловко прокрадване и внимание. Ако антилопите се подплашеха и побегнеха, никой не би могъл да ги преследва от чукар на чукар и от урва на урва.

Доналдо тръгна край едно скално образувание с косо подредени пластове. По-меките слоеве на утаечните отлагания бяха ерозирали и на оголената скала бяха останали удобни, подходящи за стъпване вдлъбнатини. Стръмното изкачване, за да се озоват зад стадото антилопи щеше да бъде трудно, но не и опасно. Нямаше да стане нужда от истинско планинско катерене.

Ловците тръгнаха след водача. Джондалар изчака, за да остане последен. Когато чу Серенио да го вика, почти всички вече се катереха по скалата. Той се обърна изненадано, Серенио не бе жена, която се интересува от лов и рядко се отдалечаваше много от жилищата. Не можеше да си представи какво прави толкова далеч, но когато тя стигна до него и той видя лицето й, по гърба му плъзнаха мравучки. Беше бързала много и й трябваше известно време, за да си поеме дъх и да може да говори.

— Радвам се… че те настигнах, Тонолан трябва… Джетамио… ражда… — успя да издума тя след малко.

Той сви ръцете си на фуния пред устата и викна:

— Тонолан! Тонолан!

Една от движещите се напред фигури се обърна и Джондалар й махна да слезе.

Докато чакаха, мълчанието стана заплашително. Искаше му се да запита дали Джетамио е добре, но нещо го възпираше.

— Кога започна раждането? — попита най-накрая.

— Получила е родилни болки още през нощта, но нищо не е казала на Тонолан. Той очаквал лова и тя се бояла, че ако му каже, няма да иде. Каза, че не била сигурна дали раждането е започнало, но си мисля, че вероятно е искала да го изненада с едно бебе, като се върне — рече Серенио. — Не е искала той да се тревожи или да я чака нервно, докато тя ражда.

От Джетамио друго не може да се очаква, помисли той. Искала е да му смести тревогите. Тонолан я обича безумно. Изведнъж на Джондалар му хрумна една зловеща мисъл. Ако Джетамио е искала да изненада Тонолан, защо Серенио е хукнала по планината, за да го върне?

— Има някакъв проблем, нали?

Серенио погледна в земята, притвори очи и дълбоко си пое въздух, преди да отговори.

— Раждането е седалищно, тя е много тясна и бебето не може да мине. Шамуд мисли, че причината е в паралича, който е имала, и ми каза да доведа Тонолан… Теб също… заради него.

— О, не! Добричка Дони, не!

* * *

— Не! Не! Не! Не може така! Защо? Защо Майката ще я благослови с дете, а после ще ги вземе и двамата?

Тонолан гневно крачеше между стените на жилището, което бе обитавал с Джетамио и блъскаше с юмрук в отворената си длан. Джондалар стоеше безпомощно настрани, без да може да му помогне с нещо друго, освен със самото си присъствие. Другите не можеха да предложат и това. Полуделият от мъка Тонолан бе натирил всички да се махат.

— Защо нея, Джондалар? Защо Майката взе точно нея? Тя имаше толкова малко, беше изстрадала толкова много. Толкоз много ли искаше? Едно дете? Някой от собствената й плът и кръв?

— Не зная, Тонолан. Дори и Зеландони не би могъл да ти отговори.

— Защо по тоя начин? Защо с такива болки? — Тонолан спря пред брат си и се обърна към него. — Тя едва ме позна, като се върнах. Болеше я, Джондалар. Видях го в очите й. Защо трябваше да умре?

— Никой не знае защо Майката дава живота и после си го взима.

— Майката! Майката! Нея не я интересува. Джетамио я почиташе, аз я почитах. Какво значение е имало? Пак взе Джетамио. Мразя Майката! — и той закрачи отново.

— Джондалар — викна Рошарио от прага, защото се колебаеше дали да влезе.

Джондалар излезе навън.

— Какво има?

— Шамуд направи разрез, за да извади бебето, след като тя… — Рошарио примигна, за да прогони една сълза. — Мислеше, че може да успее да го спаси — понякога се получава. Беше твърде късно, но то беше момче. Не зная дали ще искаш да му кажеш.

— Благодаря ти, Рошарио.

Виждаше, че е страдала. Джетамио й беше като дъщеря. Рошарио я бе отгледала, бе се грижила за нея по време на парализиращата болест и бе седяла с нея от началото до агонизиращия край на тъй злочестото раждане. Изведнъж Тонолан се промъкна покрай тях, натъкми стария си самар и се насочи към пътечката около стената.

— Не мисля, че сега му е времето. Ще му кажа по-късно — рече Джондалар и се затича след брат си.

— Къде отиваш? — попита, като го настигна.

— Тръгвам си. Не трябваше изобщо да оставам. Не съм стигнал края на моето Пътешествие.

— Не можеш да си тръгнеш точно сега — каза Джондалар и сложи ръка на рамото му да го спре, Тонолан яростно я отблъсна.

— Защо да не мога? Какво може да ме задържи тук? — проплака Тонолан.

Джондалар пак го възпря, завъртя го към себе си и видя насреща си едно тъй издълбано от мъката лице, че едва го позна. Болката бе толкова силна, че опари собствената му душа. Понякога бе завиждал на Тонолановата радост и на любовта му към Джетамио и се бе чудил какво у него самия не е наред, та му пречи да се влюби така. Дали си струваше? Струваше ли си любовта такова страдание? Тази горчива безутешност?

— Можеш ли да оставиш Джетамио и нейния син да бъдат погребани без теб?

— Нейният син? Откъде знаеш, че е бил син?

— Шамуд го е извадил. Мислел е, че може да спаси поне детето, но е било твърде късно.

— Не искам да виждам сина, който я е убил.

— Тонолан. Тонолан. Тя се молеше да бъде благословена. Искаше да забременее и беше толкова щастлива от това. Би ли желал да й отнемеш това щастие? Нима би предпочел тя да живее дълго в мъка? Без дете и без надежда, че някога ще има? Тя имаше и любов, и щастие първо, като се свърза с теб, после, когато Майката я благослови. Беше за малко, но тя ми каза, че е по-щастлива, отколкото си е мислела, че е възможно. Каза, че нищо не я радва повече от теб и съзнанието, че носи дете. Твоето дете, така казваше тя, Тонолан. Детето на твоя дух. Може би Майката е знаела, че е трябвало да избере или едното, или другото и е избрала да й даде радостта.

— Джондалар, тя даже не ме позна… — гласът на Тонолан секна.

— Шамуд й е дал нещо накрая, Тонолан. Не е имало надежда, че ще успее да роди, но поне не е страдала толкова много. Знаела е, че си при нея.

— Майката ми взе всичко, когато взе Джетамио. Бях изпълнен от любов, Джондалар, а сега съм празен. Нищо не ми е останало. Как е възможно да е умряла? — Тонолан залитна. Джондалар протегна ръце, хвана го, когато той се срути, и го притисна към рамото си, за да му изплаче отчаянието си.

* * *

— Защо да не се върнем у дома. Тонолан? Ако тръгнем сега, до зимата ще успеем да стигнем до ледника и следващата пролет ще се приберем. Защо искаш да вървим на изток? — в гласа на Джондалар имаше скрито желание.

— Ти си върви вкъщи, Джондалар. Отдавна трябваше да си идеш. Винаги съм смятал, че ти си и винаги ще си останеш Зеландонии. Аз отивам на изток.

— Ти каза, че се каниш да направиш Пътешествие до края на Великата река майка. Като стигнеш Бераново море, какво ще правиш?

— Кой знае? Може би ще обиколя морето. Може би ще тръгна на север и ще ловя мамути с хората на Толи. Мамутои казват, че далеч на изток има друга планинска верига. За мен „вкъщи“ не означава нищо, Джондалар. Предпочитам да потърся нещо ново. Време е да поемем различни пътища, Братко. Ти тръгни на запад, аз ще тръгна на изток.

— Ако не искаш да се върнеш, защо не останеш тук?

— Да, защо просто не останеш тук, Тонолан? — каза присъединилият се към тях Доландо. — И ти също, Джондалар. Шамудои или Рамудои, няма значение. Вие сте от Пещерата. Имате семейство и приятели тук. Ще съжаляваме, ако някой от вас напусне.

— Доландо, знаеш, че бях готов да остана тук до края на живота си. Сега не мога. Всичко е твърде изпълнено с нея. Продължавам да очаквам, че ще я видя. Всеки ден, докато съм тук, ще трябва да си напомням отново и отново, че никога вече няма да я видя. Съжалявам. Много хора ще ми липсват, но трябва да тръгна.

Доландо кимна. Той не ги насилваше да останат, но искаше да знаят, че са свои.

— Кога ще тръгнете?

— Скоро. Най-много след няколко дни — отвърна Тонолан. Искам да направя търговия, Доландо. Ще оставя тук всичко, освен нещата за пътуване и дрехите. Бих желал обаче една малка лодка.

— Мисля, че може да се уреди. Значи отиваш по течението. На изток? Не се връщаш в Зеландонии?

— Аз отивам на изток — каза Тонолан.

— А ти, Джондалар?

— Не зная. Серенио и Дарво…

Доландо кимна. Джондалар можеше и да не е направил връзката си официална, но знаеше, че от това решението няма да бъде по-лесно. Високият Зеландонии имаше причини да тръгне на запад, да остане или да тръгне на изток и никой не можеше да каже какво ще реши.

— Рошарио готви цял ден. Мисля, че гледа да си намери работа, за да няма време да мисли — рече Доландо. — Ще й бъде приятно да ни почетете. Джондалар, тя ще се зарадва и на Серенио и Дарво. Ще бъде още по-радостна, ако и ти хапнеш нещо, Тонолан. Тя се тревожи за теб.

На Доландо сигурно също му е тежко, осъзна Джондалар. Аз така се разтревожих за Тонолан, че не помислих за мъката на Пещерата. Туй беше домът на Джетамио. Доландо трябва да се е грижил за нея като за всяко друго дете от огнището си. За мнозина тя беше твърде близка. Толи и Маркено са от нейното семейство, а Серенио плаче. Дарво е разстроен, не иска да говори с мен.

— Ще попитам Серенио — каза Джондалар. — Сигурен съм, че Дарво би желал да дойде. Може би трябва да го вземете предвид. Бих желал да поговоря със Серенио.

— Изпрати го — каза Доландо и си отбеляза наум да задържи момчето през нощта, за да даде на майка му и на Джондалар време да вземат решение.

Тримата мъже се върнаха заедно към пясъчниковия навес и известно време постояха край огъня в централното огнище. Не говориха много, а се наслаждаваха на компанията си — сладко-горчива, защото знаеха, че случилото се скоро ще направи невъзможно те пак да стоят заедно.

Сенките от стените на терасата донесоха вечерния студ, въпреки че отпред се виждаше как слънчевата светлина се лее над речната клисура. Стоейки заедно до огъня, те почти можеха да усетят, че нищо не се е променило, почти можеха да забравят разрушителната трагедия. Стояха дълго в здрачината, опитвайки се да задържат мига, и бяха потънали в собствените си мисли, за които, ако ги споделяха, щяха да разберат, че удивително си приличат. Всеки си мислеше за събитията, докарали двамата Зеландонии в Пещерата на Шарамудои, и всеки се чудеше дали някога ще види отново единия или другите двама.

— Няма ли да влезете? — попита Рошарио, която вече не издържаше да чака повече. Бе почувствала нуждата им от това последно мълчаливо общуване и не бе желала да ги обезпокои. Сетне Шамуд и Серенио излезнаха от едно жилище, Дарво се отдели от групичката хлапаци, към огъня надойдоха други хора и настроението бе невъзвратимо изгубено. Рошарио подкара всички към своето жилище, включително Джондалар и Серенио, но те скоро напуснаха.

Мълчаливи отидоха към ръба на терасата и тръгнаха край стената към едно паднало дърво. От него много добре се виждаше осветената от залеза горна част на реката. Природата сякаш се бе сговорила да ги държи в мълчание с приказната красота на залязващото слънце. Панорамата бе изцяло в метални тонове. Спускащото се небесно светило озари оловносивите облаци в сребристо, а после обагри реката в блестящо злато. Яркочервеното превърна златистия цвят в блестяща мед, която потъмня до бронз и отново избледняло сребристо.

Щом среброто се превърна в олово, а после загуби блясъка си към по-тъмни тонове, Джондалар взе решение. Обърна се с лице към Серенио. Тя наистина е красива, помисли. Не беше трудно да се живее с нея, беше направила живота му удобен. Отвори уста да проговори.

— Хайде да се върнем, Джондалар — изпревари го тя.

— Серенио… аз… ние живяхме… — започна той. Тя сложи пръст на устните му, за да замълчи.

— Не говори сега. Хайде да се върнем.

Този път той долови нуждата в гласа й и забеляза желанието в очите й. Посегна за ръката й, хвана я, отвори я и целуна дланта й. Топлата му търсеща уста намери китката, а сетне изкачи ръката до вътрешната страна на лакета, като отметна ръкава.

Тя въздъхна, затвори очи и подканящо наведе глава назад. Той прихвана тила й, за да й подпре главата и целуна пулсиращото място на гърлото, откри ухото и затърси устата й. Тя гладно го очакваше. Целуна я бавно, с обич, вкусвайки мекотата под езика й, докосна грапавото й небце и придърпа нейния език в устата си. Когато се разделиха, тя дишаше тежко. Ръката й намери неговия топъл и пулсиращ отговор.

— Хайде да се върнем — повтори тя с хрипкав глас.

— Защо да се връщаме? Защо не тук? — каза той.

— Ако останем тук, ще свършим прекалено бързо. Искам топлината на огъня и кожите, за да няма нужда да бързаме.

Напоследък бяха започнали да правят любов не банално, но малко нехайно. Знаеха какво задоволява другия и бяха склонни да се повтарят, като само нарядко изследваха и експериментираха. Той знаеше, че тази нощ тя ще иска нещо повече от рутината и жадуваше да й го достави. Хвана в длани главата й, целуна очите и върха на носа, меката буза и дъхна в ухото й. Захапа меката част на ухото и пак потърси гърлото й. Когато отново намери устата й, я притисна силно и я задържа към себе си.

— Мисля, че ще трябва да се върнем, Серенио — прошепна й той на ухото.

— Нали това казвах.

Един до друг, с неговата ръка през рамото й и нейната около талията му двамата тръгнаха назад покрай издадената скала. За пръв път той не отстъпи да й даде да мине напред, за да вървят един след друг. Даже не забеляза опасната урва.

На терасата беше тъмно — плътно черното едновременно на нощта и на сянката. Високите странични стени спираха лунната светлина, между облаците над тях се виждаха само разпръснати звезди. Стигнаха навеса по-късно, отколкото си мислеха. Край огъня в централното огнище нямаше жива душа, макар пламъците още да лижеха горящите стволове. Като минаваха покрай входа, видяха Рошарио, Доландо и още няколко души в тяхното жилище. Дарво хвърляше гравирани парченца кост с Тонолан. Джондалар се усмихна. През дългите зимни нощи двамата с брат му често бяха играли тази игра. За да се стигне до развръзка, можеше да потрябва половин нощ и тя задържаше вниманието, което пък спомагаше за забравата.

Жилището, което Джондалар и Серенио деляха, бе тъмно, когато влезнаха. Той подреди дърва в ограденото с камъни огнище и взе една горяща цепеница от централното огнище, за да запали огъня. Кръстоса две дъски пред входа и дръпна кожената завеса, създавайки топъл частен свят.

Джондалар изхлузи връхните си дрехи и докато Серенио носеше чашите за пиене, взе мяха с ферментиралия боровинков сок, после наля и на двамата. Нетърпеливостта на страстта му бе отминала, а разходката на връщане му бе дала време да размисли. Тя е най-чаровната и страстна жена, която познавам, помисли той, наливайки топлата течност. Отдавна трябваше да направя връзката ни официална. А и може би тя ще иска да се върне с мен и Дарво. Във всеки случай независимо дали ще останем тук или ще се върнем, я искам за стопанка.

В решението му имаше облекчение и го намали с един броя на нерешените проблеми, с които трябваше да се справи, така че му стана приятно. Беше решение на място, правилно решение. Защо ли бе отлагал толкова дълго?

— Серенио, аз реших. Не зная дали съм ти казвал колко много значиш за мен…

— Не сега — рече тя и остави чашата си. Обви ръце около врата му, прилепи устните си в неговите и се притисна към него. Бавна, дълга, сластна целувка, която бързо му напомни за желанието му. Права е, помисли, можем да поговорим по-късно.

Щом интензивността на желанието му се възстанови, той я поведе към покрития с кожи спален одър. Забравеният огън слабо гореше, докато той изследваше и преоткриваше тялото й. Серенио никога не бе била пасивна, но сега тя се отвори пред него, както никога по-рано. Не можеше да му се насити, въпреки че бе задоволявана отново и отново. Вълна след вълна ги заливаха и когато той си мислеше, че е стигнал границата на възможностите си, тя изпробва неговите техники и бавно го окуражи отново. С последно екстатично усилие те стигнаха до радостното освобождение и легнаха изтощени и най-подир задоволени един до друг.

Поспаха малко голи както си бяха върху кожите. Щом отънят угасна, предутринният хлад ги събуди. Тя запали нов огън от последната останала жар, докато той навлече туниката си и се измъкна да напълни мяха с вода. Когато се върна, топлината в жилището бе добре дошла — беше се топнал набързо в студеното езерце. Чувстваше се ободрен, освежен и тъй цялостно задоволен, че бе готов за всичко. Серенио сложи камъните да се подгряват, сетне се измъкна навън да се облекчи и се върна мокра като него.

— Ти трепериш — каза Джондалар и я наметна седна кожа.

— Ти изглеждаше толкова доволен, че си се топнал, че си помислих да пробвам. Беше студено! — разсмя се тя.

— Чаят е почти готов. Ще ти донеса една чаша. Ти седни тук — каза той, побутна я към спалния одър и натрупа още кожи около нея, докато единствено лицето й остана открито. Да прекарам живота си с жена като Серенио съвсем няма да е лошо, помисли той. Чудя се дали ще мога да я убедя да се върне у дома с мен. Една печална мисъл се намеси. Само да можех да убедя Тонолан да се върне у дома с мен. Не мога да разбера, защо иска да върви на изток. Подаде на Серенио чаша горещ чай от ранилист, взе една за себе си и седна на ръба на одъра.

— Серенио, мислила ли си някога да направиш Пътешествие?

— Искаш да кажеш да пътувам до някое място, където никога не съм била, за да срещна нови хора, които говорят на език, дето няма да го разбирам? Не, Джондалар. Никога не ми се е искало да направя Пътешествие.

— Но ти разбираш Зеландонии много добре. Когато решихме да се учим един друг на езиците си с Толи и другите, бях изненадан колко бързо се учиш. Няма да е като да учиш нов език.

— Какво се опитваш да ми кажеш, Джондалар?

Той се усмихна.

— Опитвам се да те убедя да пътуваш с мен до моя дом, след като се свържем. Зеландонии ще ти харесат…

— Какво искаш да кажеш с това „след като се свържем“? Защо си мислиш, че ще се свържем?

Той се сконфузи. Разбира се, че първо трябваше да я попита, а не да дрънка за Пътешествия. Жените обичат да ги питат, а не да ги приемат като нещо, което се подразбира. Ухили й се притеснено.

— Аз реших, че е време да направим нашата връзка официална. Трябваше да го сторя много отдавна. Ти си красива, очарователна жена, Серенио. А Дарво е момче на място. Бих бил много горд да го имам като истинско дете на огнището ми. Само че се надявах, че можеш да помислиш да пътуваш с мен обратно до дома… до Зеландонии. Разбира се, ако не искаш…

Той се изчерви напълно объркан. И през ум не му бе минало, че тя може да не иска да се свърже с него. Беше мислил само за себе си, за собствените си чувства, а не че тя може да не го намира за достоен.

— Джондалар, ти не можеш да решиш да направиш нашата връзка официална. Аз няма да се свържа с теб. Отдавна съм го решила.

— Аз… съжалявам, Серенио. Мислех, че ти също ме искаш. Не би трябвало да си въобразявам. Трябваше да ми кажеш да се махна… Можех да си намеря друго място — той стана и започна да събира някои от вещите си.

— Джондалар, какво правиш?

— Събирам си нещата, за да мога да си излезна.

— Защо искаш да си излезнеш?

— Не искам, но щом ти не ме желаеш тук…

— След тази нощ как можеш да кажеш, че не те желая? Какво общо има това със свързването с теб?

Той се върна, седна на ръба на спалния одър и погледна в загадъчните й очи.

— Защо няма да се свържеш с мен? Не съм ли… достатъчно мъж за теб?

— Да не си достатъчно мъж… — гласът й спря в гърлото. Тя затвори очи, примигна няколко пъти и дълбоко пое дъх. — Майко, Джондалар! Да не си достатъчно мъж! Ако ти не си, никой мъж на земята не е достатъчно мъж. Точно там е работата. Ти си прекалено много мъж, прекалено много всичко. Не бих могла да живея така.

— Не разбирам. Искам да се свържа с теб, а казваш, че съм прекалено добър за теб?

— Ти май наистина не разбираш, Джондалар, ти ми даде повече… повече от който и да било мъж. Ако се свържа с теб, ще имам толкова много, ще имам повече от всяка друга жена, която познавам. Те ще ми завиждат. Ще искат мъжете им да бъдат също тъй щедри и грижовни, също тъй добри като теб. Те вече знаят, че едно твое докосване може да накара една жена да се чувства по-жива, по-… Джондалар, ти си мечтата на всяка жена.

— Ако съм… всичко, което казваш, защо не искаш да се свържеш с мен?

— Защото ти не ме обичаш.

— Серен, но… аз те обичам…

— Да, по своя собствен начин ти ме обичаш. Грижиш се за мен. Никога няма да направиш нещо, от което да ме заболи, и винаги ще си така прекрасен, така добър към мен. Само че аз винаги ще знам. Даже и да убедя себе си в обратното, пак ще знам. И ще се чудя какво у мен не е наред, какво ми липсва, та ти не можеш да ме обикнеш.

Джондалар погледна надолу.

— Серенио, хората се свързват, дори и да не се обичат толкова — той я погледна прямо. — Ако имат други неща, ако се грижат един за друг, могат да живеят добре заедно.

— Да, някои хора могат. Може би някой ден аз пак ще ме свържа с някой човек и ако имаме други неща, може би няма да е нужно да се обичаме. Но не и с теб, Джондалар.

— Защо не с мен? — попита той и болката в очите му насмалко да я накара да премисли.

— Защото аз ще те обичам. Не мога да не те обичам. Ще те обичам и всеки ден ще умирам по мъничко, като зная, че ти не ме обичаш по същия начин. Никоя жена не може да се накара да не те обича, Джондалар. И всеки път, когато се любим като предната нощ, аз ще изсъхвам все повече отвътре. Да те искам толкова много, да те обичам толкова много и да знам, че колкото и да го желаеш, не можеш да ме обичаш в замяна. След някое време аз ще изсъхна, ще се превърна в празна черупка и ще намеря начини да вгорча живота ти като моя. Ти ще продължиш да бъдеш все тъй прекрасен, грижовен и щедър, защото ще знаеш защо съм станала такава. Но ти ще се намразиш заради това. А всички други ще се чудят как можеш да търпиш такава заядлива и злобна стара жена. Няма да ти причиня такова нещо, Джондалар. И няма да го причиня и на себе си.

Той стана и тръгна към входа, сетне се обърна и се върна.

— Серенио, защо не мога да се влюбя? Другите мъже се влюбват, какво ми има на мен? — погледна я с такова терзание, че тя изпита болка заради него, обикна го още повече и й се прииска да има някакъв начин да го накара да я обича.

— Не зная, Джондалар. Може би не си намерил подходяща жена. Може би Майката ти е отредила нещо специално. Тя не прави мнозина като теб. Ти наистина си повече, отколкото могат да понесат повечето жени. Ако цялата ти любов се съсредоточи върху някоя жена, тя ще я смаже, освен ако Майката я е надарила колкото теб. Даже и да ме обичаше, не съм сигурна дали бих могла да живея с твоята любов. Ако ти обикнеш някоя жена толкова, колкото обичаш брат си, тя ще трябва да е много силна.

— Не мога да се влюбя, но ако успея, никоя жена няма да го понесе — засмя се той с горчивина и суха ирония. — Пази се от даровете на Майката.

Очите му, тъмновиолетови на червеникавия отблясък на огъня, се изпълниха с мрачно предчувствие.

— Какво искаш да кажеш с това „ако обикнеш някоя жена толкова, колкото обичаш брат си“? Ако никоя жена не е достатъчно силна, за да „понесе“ моята любов, да не мислиш, че имам нужда от… мъж?

Серенио се усмихна, сетне се изкикоти.

— Нямах предвид, че обичаш брат си като жена. Ти не си като Шамуд — с тялото на единия пол и наклонностите на другия. Досега щеше да си го разбрал, щеше да си потърсил влечението си и също като Шамуд щеше да си намерил любов там. Не — каза тя и усети, че се изчервява от мисълта за това, — ти твърде много обичаш женското тяло. Но ти обичаш брат си повече, отколкото си обичал, която и да е жена. Затова те исках толкова много тази нощ. Ти ще си тръгнеш, когато той тръгне, и аз вече няма да те видя.

В мига, в който тя го каза, той разбра, че е права. Няма значение какво беше решил, щом настъпеше моментът, щеше да потегли с Тонолан.

— Откъде знаеше, Серенио? Аз не знаех. Като идвах насам, си мислех, че ще се свържа с теб и ако не мога да те взема със себе си, ще уседна като Шарамудои.

— Мисля, че всеки знае, че ще го последваш, където и да отиде. Шамуд казва, че съдбата ти е такава.

Любопитството на Джондалар към Шамуд никога не бе задоволено. Той импулсивно попита:

— Кажи ми, Шамуд мъж ли е или жена?

Тя го изгледа продължително.

— Наистина ли искаш да знаеш?

Той размисли.

— Не, не мисля, че има значение. Шамуд не искаше да ми каже — може би тайната е важна… за Шамуд.

В последвалото мълчание Джондалар се вглеждаше в Серенио, искайки да я запомни такава, каквато беше в този момент. Косата й бе все още влажна и в безпорядък, но тя се бе затоплила и бе отметнала повечето от кожите.

— Ами ти, Серенио? Ти какво ще правиш?

— Аз те обичам, Джондалар — това беше проста констатация. — Няма да ми е лесно да привърша с теб, но ти ми даде нещо. Аз се боях да обичам. Аз загубих толкова много любови, че отблъсквах всички любовни чувства настрани. Знаех, че ще те загубя, Джондалар, но все пак те обичах. Сега знам, че отново мога да обичам и че ако загубя човека, това не отнема любовта, която е съществувала. Ти ми даде това. И може би още нещо — мистерията на жената се появи в усмивката й. — Може би скоро в моя живот ще дойде някой, когото ще мога да обичам. Малко е рано, за да съм сигурна, но мисля, че Майката ме е благословила. Мислех, че след последното дете, което загубих, това вече не е възможно. Много години Тя не ме беше благославяла. Може да бъде дете от твоя дух. Ще знам, ако бебето има твоите очи.

Познатите бръчки набраздиха челото му.

— Серенио, тогава аз трябва да остана. Ти нямаш мъж при огнището, който да осигурява теб и детето — рече той.

— Не се тревожи, Джондалар. Никоя майка и нейното дете не са били лишени от грижи. Мудо е казала, че всички, които Тя е благословила, трябвала бъдат подпомагани. Затова Тя е направила мъжете, да носят на майките даровете на Великата земя майка. Пещерата ще се погрижи, както се грижи за всички Нейни деца. Ти трябва да следваш съдбата си и аз ще следвам моята. Няма да те забравя и, ако имам дете от твоя дух, ще мисля за теб, също както помня мъжа, когото обичах, когато се роди Дарво.

Серенио се бе променила, но тя продължаваше да не поставя условия и не му стовари тежестта на задълженията. Той я обви с ръце. Тя погледна покоряващите му сини очи. Нейните не криеха нищо — нито любовта, която изпитваше, нито тъгата й, че ще го загуби, нито радостта й от съкровището, което се надяваше, че носи. През една цепнатина се виждаше слабата светлина, която оповестяваше новия ден. Той стана.

— Къде отиваш, Джондалар?

— Навън. Много чай изпих — той се усмихна и усмивката проникна и в очите му. — Само че топли леглото. Нощта още не е свършила — той се наведе и я целуна.

— Серенио — гласът му бе дрезгав от емоции, — за мен ти значиш повече от всяка жена, която съм познавал.

Това обаче не бе достатъчно. Той щеше да си тръгне, макар тя да знаеше, че ако го помоли, ще остане. Но тя не го помоли и в замяна той й даде всичко, което можеше. А то бе повече, отколкото повечето жени някога ще получат.

18

Джондалар забеляза напрежението в начина, по който Дарво държеше раменете си, и по предпазливия му поглед. Знаеше, че момчето се стреми да го избягва и подозираше причината за това. Високият мъж се усмихна, опитвайки се да бъде небрежен и спокоен, но известното колебание в обичайната му топла нежност още повече изнерви Дарво. Той не искаше страховете му да се потвърдят. От своя страна Джондалар също не очакваше с радост мига, в който щеше да му каже. Той свали от полицата една внимателно сгъната дреха и я тръсна, за да се разтвори.

— Мисля, че вече си почти достатъчно голям за тази риза, Дарво. Искам да ти я дам.

За миг очите на момчето светнаха от удоволствие при мисълта за ризата от Зеландонии с нейната сложна и екзотична украса. Сетне бдителността му се върна.

— Тръгваш си, така ли? — обвини го той.

— Тонолан ми е брат, Дарво…

— А аз не съм ти никакъв.

— Не е вярно. Трябва да знаеш колко много те обичам. Но Тонолан е така изпълнен с печал, че е станал съвсем неразумен.

Боя се за него. Не мога да го оставя да тръгне сам. Ако аз не се погрижа за него, кой друг ще го направи? Моля те, опитай се да ме разбереш, не искам да отивам по на изток.

— Ще се върнеш ли?

Джондалар изчака.

— Не зная. Не мога да ти обещая. Не знам къде отиваме, нито колко дълго ще пътуваме — той подаде ризата. — Точно затова искам да ти дам това, за да имаш нещо да си спомняш за „мъжа от Зеландонии“. Чуй ме, Дарво. Ти винаги ще бъдеш първият син на огнището ми.

Момчето погледна украсената със синци туника, сетне очите му се наляха със сълзи, които заплашваха да бликнат всеки момент.

— Аз не съм синът на твоето огнище! — викна то, обърна се и избяга от жилището.

Джондалар понечи да хукне след него. Вместо това постави ризата на спалния одър на Дарво и бавно излезе.

* * *

Карлоно се смръщи към снижаващите се облаци.

— Мисля, че времето ще се задържи — рече, — но ако наистина задуха, плавайте към брега, макар че преди да минете вратата, няма да намерите много места, където да можете да излезнете на брега. Щом стигнете равнината от другата страна на вратата, Майката ще се раздели на ръкави. Помнете, че трябва да държите левия бряг. Преди да стигне морето, тя ще свие на север и после на изток. Малко след завоя от ляво в нея се втича една голяма река — последният важен приток. Малко след нея започва делтата — изходът й към морето — но ще имате още доста да пътувате. Делтата е огромна и опасна — тресавища, блата и пясъчни коси. Майката пак се разделя, обикновено на четири, понякога и повече главни ръкава и на множество по-малки. Дръжте се към левия канал, най-северния. На северния бряг, близо до устието има лагер на Мамутои.

Опитният речен мъж вече бе обяснявал това и даже им бе начертал в калта карта, за да им помогне да стигнат края на Великата майка река. Но той вярваше, че повторението ще заздрави паметта им, особено ако им се наложи да вземат бързо решения. Не му беше приятно, че двамата млади мъже ще пътуват по непознатата река, без да имат опитен водач, но те настояваха, или по-скоро Тонолан настояваше, а Джондалар не би го оставил да тръгне самичък. Ако не друго, високият мъж поне бе придобил известно умение в управлението на лодката.

Бяха застанали на дървения пристан и вещите им бяха натоварени на една малка лодка, но на тяхното отпътуване липсваше обичайното вълнение, съпровождащо подобни приключения. Тонолан тръгваше само защото не можеше да остане, а Джондалар с много по-голямо желание би потеглил в противоположната посока.

Веселието бе напуснало Тонолан. Предишната му отзивчива дружелюбност бе изместена от потиснатост. Като цяло необщителното му разположение се накъсваше от избухвания, които често водеха до увеличено безразсъдство и безгрижно пренебрежение. Първият истински спор между двамата братя не премина в размяна на удари, единствено защото Джондалар отказа да се бие. Тонолан обвиняваше брат си, че той се грижи за него като за малко дете и заявяваше, че има право да живее живота си, без да бъде следван по петите. Когато чу за възможната бременност на Серенио, Тонолан побесня, че Джондалар може да помисли да остави една жена, която вероятно носи дете от неговия дух, за да следва брат си към някаква неизвестна цел. Той настоя Джондалар да остане и да се грижи за нея, както би направил всеки свестен мъж.

Въпреки отказа на Серенио да се свърже с него, Джондалар не можеше да се избави от усещането, че Тонолан е прав. Още от раждането му бяха втълпявали, че отговорността на мъжа, единствената му цел е да осигурява майките и децата, особено щом става дума за жена, благословена с дете, което по някакъв мистериозен начин може да е поело неговия дух. Но Тонолан не искаше да остане и тъй като Джондалар се боеше, че брат му ще направи нещо неразумно и опасно, настоя да го придружи. Напрежението между тях все още бе потискащо.

Джондалар не бе много наясно как да каже сбогом на Серенио. Той почти се боеше да я погледне. Но когато се приведе да я целуне, на лицето й имаше усмивка и макар очите й да изглеждаха малко подпухнали и зачервени, тя не позволи в тях да се отрази някакво чувство. Той се огледа за Дарво и изпита разочарование, че момчето не е сред слезлите до пристана хора. Бяха дошли почти всички. Тонолан вече седеше в малката лодка, когато Джондалар се качи в нея и се настани на задната седалка. Вдигна греблото си и, докато Карлоно развързваше въжето, за последен път погледна нагоре към високата площадка. Близо до ръба стоеше едно момче. Щяха да му трябват няколко години да изпълни ризата, която носеше, но мотивът определено беше Зеландонии. Джондалар се усмихна и размаха греблото. Щом високият рус Зеландонии топна двойното си гребло във водата, Дарво му замаха в отговор.

Двамата братя влязоха в талвега и погледнаха назад към пълния с хора — приятели — пристан. Като потеглиха надолу по течението, Джондалар се запита дали някога пак ще видят Шарамудои или който и да било от познатите си. Пътешествието, което бе започнало като една авантюра, бе изгубило възбудата си, но въпреки това той продължаваше да се отдалечава почти против волята си от дома. Какво се надяваше да намери на изток Тонолан? И какво ли би могло да има за него самия в тази посока?

Огромната речна клисура под сивото надвиснало небе вещаеше злочестини. Голи скали се подаваха от дълбоките си корени над водата и се трупаха като високи крепостни стени от двете страни. На левия бряг поредица от бастиони от остри ъглести канари се катереха по насечения терен чак до далечните глетчерови върхове. Отдясно, изветрели и ерозирали, заоблените планински върхове лъжеха окото, че са просто хълмове, но от малката лодка височината им всяваше страх. Големи заоблени канари и заострени скали разкъсваха повърхността и разделяха течението на вихри от бяла вода.

Бяха част от средата, в която пътуваха, носени от нея подобно на отломките, които плаваха по повърхността й, и на наносите в мълчаливите й дълбини. Не контролираха нито скоростта, нито посоката си: просто проправяха пътя си около препятствията. Там, където реката се разстилаше на повече от километър и половина и вълните повдигаха и спускаха малкия съд, тя приличаше повече на море. Щом бреговете се сближиха, почувстваха промяната в енергията, тъй като потокът изпитваше съпротива, когато същото количество вода се процеждаше през стеснените врати, течението бе по-силно.

Бяха пропътували повече от четвърт от пътя, може би четиридесет километра, когато заплашващият ги дъжд се изсипа във внезапна яростна буря, вдигайки такива вълни, че те се изплашиха, че малката дървена лодка може да потъне. А бряг не се виждаше, само стръмни влажни скали.

— Ако ти изтребваш водата, Тонолан, аз ще мога да я управлявам — каза Джондалар. Не бяха говорили много, но част от напрежението помежду им се бе разсеяло, докато гребяха в такт, за да поддържат курса на лодката.

Тонолан извади греблото си и с един квадратен дървен инструмент, приличен на черпак, се опита да изпразни малкия съд.

— Пълни се толкова бързо, колкото я изгребвам — викна той през рамо.

— Май няма да продължи много. Ако можеш да изтребваш, мисля, че ще успеем — отвърна Джондалар, борейки се с бушуващата вода.

Лошото време отстъпи и макар облаците още да изглеждаха заплашителни, те минаха през цялото ждрело без друг инцидент.

Сякаш отпускайки се след махането на някой стегнат колан, набъбналата кална река се разстла, щом стигна равнините. Започнаха да се появяват ръкави около острови, обрасли с върбалак и тръстика — места за гнездене на жеравите и чаплите, прелитащите патици и гъски и за множество други птици.

Първата нощ си направиха бивак на плоската тревиста прерия на левия бряг. Подножието на алпийските върхове се бе отдръпнало от речния бряг, но заоблените планини отдясно придържаха Великата майка река в насочения й на изток курс.

Джондалар и Тонолан влязоха в ритъма на пътуването тъй бързо, като че изобщо не бяха спирали през тези години, които изкараха с Шарамудои. Но вече не бе същото. Бе изчезнало безгрижното усещане за приключение, търсенето на онова, което е скрито зад завоя, само заради простата радост от откритието. Вместо това желанието на Тонолан да продължава бе придобило окраската на отчаянието.

Веднъж Джондалар се опита да уговори брат си да обърнат обратно, но желанието му доведе само до яростен спор. Той не повдигна въпроса втори път. Говореха си само да обменят необходимата информация. Джондалар можеше само да се надява, че времето ще уталожи мъката на Тонолан и че някой ден той ще реши да се върне у дома и пак да заживее живота си. Дотогава бе твърдо решил да бъде до него.

С малката еднодръвка двамата братя пътуваха много по-бързо по реката, отколкото ако вървяха по брега. Носени от течението, те напредваха бързо и с лекота. Както бе казал Карлоно, щом стигна преградата от древни планински основи, много по-стари от сравнително новите планини, край които течеше, реката сви на север. Макар и да бяха сравнени със земята от преклонната си възраст, те се препречваха между реката и вътрешното море, което тя се стремеше да стигне.

Неудържима, реката търсеше друг път. Нейната стратегия за заобикаляне от север даваше плод, но не преди — там, където правеше последния си завой на изток — още една голяма река да надари претоварената Майка с водите и наносите си. Когато пътят й вече бе окончателно разчистен, тя не можеше да се придържа само към едно русло. Макар да трябваше да измине още много километри, във ветрилообразната делта тя отново се раздели на множество канали.

Делтата представляваше плетеница от плаващи пясъци, солени блата и несигурни малки острови. Някои от наносните островчета се задържаха на едно място за няколко години — достатъчно време някои малки дръвчета да изпратят надолу несигурните си корени, за да бъдат отмити при рязката промяна на пролетното наводнение или от ерозиращата филтрация. Четири основни ръкава — в зависимост от сезона и случайността — намираха път към морето, но техните русла не бяха постоянни. Без никаква видима причина водата внезапно свърваше от дълбоко врязаното си корито по нов път, като изскубваше храсталака и оставяше след себе си впадина от мек влажен пясък, през която се изцеждаше водата.

Великата майка река — две хиляди и петстотин километра и два покрити с глетчери планински масива вода — бе почти до целта си. Ала делтата със своите стотици квадратни километри тиня, наноси, пясък и вода, бе най-опасният участък от цялата река.

Като се следваше най-дълбокия от левите ръкави, реката не бе трудна за навигация. Течението понесе малката еднодръвка по широкия северен завой и дори последният голям приток само ги изтласка към талвега. Но братята не очакваха, че тя толкова скоро ще се раздели на ръкави. Преди да се усетят, бяха повлечени в средния канал.

Джондалар бе натрупал значително умение в управлението на малкия съд, а и Тонолан можеше да се оправя с него, но способностите им бяха далеч от майсторлъка на лодкарите Рамудои. Опитаха се да завият с еднодръвката, да се върнат назад срещу течението и да влязат в правилния ръкав. Щяха да направят по-добре просто да започнат да гребат в обратната посока — очертанията на кърмата не се различаваха особено от очертанията на носа — но не помислиха за това.

Бяха застанали напряко на течението и Джондалар крещеше на Тонолан как да насочи лодката с носа нагоре, а търпението на Тонолан бе на изчерпване. Един голям ствол с развита коренова система — тежък, просмукан с вода и полупотънал във водата — се носеше надолу по реката и разперените му корени се закачаха във всичко, което им се изпречеше. Двамата мъже го видяха прекалено късно.

С раздиращ звук назъбеният край на огромното дърво, крехко и почерняло там, къде го нявга го бе ударила светкавица, удари странично тънкостенната еднодръвка. Водата нахлу през пробитата в борда дупка и бързо потопи малкото кану. Опасно стърчащият дънер се понесе към тях. Един дълъг корен точно под повърхността на водата мушна Джондалар в ребрата и му изкара въздуха, а втори едва не извади окото на Тонолан, като остави дълга рязка по бузата му.

Внезапно потопени в студената вода, Джондалар и Тонолан се вкопчиха в дънера и втрещени наблюдаваха няколкото мехура, които изплаваха, когато малкият съд, към който бяха здраво привързани всичките им вещи, потъна на дъното.

Тонолан бе чул болезненото изохкване на брат си.

— Наред ли си, Джондалар?

— Един корен ме ръгна в ребрата. Малко боли, но не мисля, че е сериозно.

Тонолан започна да се премества край дънера, а Джондалар го следваше бавно, но силата на течението ги притискаше към ствола заедно с всички отломки. Изведнъж дънерът се закачи за една подводна пясъчна коса. Течащата през рядката мрежа на корените река избута предметите, които преди това силата на течението задържаше под водата и на повърхността пред Джондалар изплава цял подут еленов труп. Той се придвижи, за да се махне от пътя му и усети болка в страната си.

Щом успяха да се откачат от дървото, те преплуваха до един тесен остров насред ръкава. На него се крепяха няколко млади върби, но той не беше стабилен и не след дълго щеше да бъде отнесен от водата. Дърветата близо до водата вече бяха частично потънали и по клоните им нямаше зелени пъпки или пролетни листа, а корените им губеха опората си и някои се бяха наклонили над носещия се поток. Земята представляваше гъбест мочур.

— Мисля, че трябва да продължим и да се опитаме да намерим по-сухо място — каза Джондалар.

— Теб много те боли. Не ми разправяй, че нищо ти няма.

Джондалар си призна, че не е съвсем наред.

— Само че не можем да останем тук — добави той.

Плъзнаха се в студената вода оттатък тясната островна ивица. Течението се оказа по-бързо, отколкото бяха очаквали и ги отнесе много по-надолу, преди да стигнат суха земя. Бяха уморени, премръзнали и разочаровани, защото откриха, че се намират просто на друго тясно островче. То бе по-широко и по-дълго, и като че ли по-високо над водното равнище, бе мочурливо и без никакви сухи дърва.

— Не можем да направим огън тук — каза Тонолан. — Ще трябва да продължим. Къде разправяше Карлоно, че е този лагер на Мамутои?

— На северния край на делтата, близо до морето — отвърна Джондалар и погледна с надежда в посоката, за която говореше. Болката в страната му се бе усилила и той не бе сигурен дали ще може да преплува още един ръкав. Виждаше само бушуващата вода, преплетените отломки, носещи се заедно и няколко дървета, които бележеха някакъв остров. — Няма как да разберем колко е далеко.

Преджапаха през калта към северната страна на тясната ивица земя и скочиха в студената вода, Джондалар забеляза групичка дървета надолу по течението и се насочи към тях. Изкатериха се, залитайки и дишайки тежко, на един бряг от сив пясък на оттатъшната страна на ръкава. От дългите им коси течаха вадички вода и мокреха кожените им дрехи.

Късното следобедно слънце проби през един процеп в надвисналото небе със златист блясък, но с малко топлина. Внезапен порив от север донесе студ, който бързо проникна в мокрите дрехи. Докато се движеха, се бяха загрели, но усилието бе изсмукало запасите им от сила. Потрепериха на вятъра и се помъкнаха към оскъдното укритие на една рядка елшова горичка.

— Хайде да си направим бивак тук — рече Джондалар.

— Все още е светло. Бих предпочел да продължим.

— Докато си направим укритие и се опитаме да запалим огън, ще стане тъмно.

— Ако продължим да вървим, може би ще успеем да намерим лагера на Мамутои, преди да се стъмни.

— Тонолан, не мисля, че ще мога.

— Много ли си зле? — попита Тонолан. Джондалар вдигна туниката си. Раната на ребрата му се бе обезцветила. Имаше прорез, който без съмнение беше кървил, но се бе затворил от подпухналата от водата тъкан. Забеляза пробитата в кожената дреха дупка и се зачуди дали няма счупено ребро.

— Не бих се отказал от почивка и огън.

Огледаха се — огромно пространство кипяща кална вода нестабилни пясъчни коси и изобилие от рошава растителност. Преплетените клони на дърветата стърчаха от мъртвите стволове и против волята си бяха влачени от течението към морето, като драскаха по всичко, в което можеха да намерят опора на подвижното дъно. В далечината няколко групички зелени храсти и дървета се бяха закотвили към някои от по-стабилните острови.

Тръстики и блатна трева бяха плъзнали навсякъде, където можеха да пуснат корен. Наблизо почти еднометрови туфи острица бяха проснали тревистите си листа и изглеждаха по-жилави, отколкото бяха в действителност. Те растяха между рогозки от бодлива тръстика, която едва ли беше висока и един пръст. В тресавището близо до водата имаше триметрови шавари, папури и езерни камъши, пред които хората изглеждаха като джуджета. Над всички се извисяваха твърдолистни тръстики, чиито увенчани с пурпурни китки стебла стигаха над четири метра височина.

Мъжете притежаваха единствено дрехите на гърба си. Когато лодката потъна, загубиха всичко друго, дори самарите, с които пътуваха от самото начало. Тонолан беше приел облеклото на Шамудои, а Джондалар носеше варианта на Рамудои, но след топването си в реката, когато бе срещнал плоскоглавците, държеше торбичката с инструменти привързана на пояса си. Сега бе благодарен за това.

— Отивам да видя дали сред тези папури има стари стъбла, които да са достатъчно сухи, за да направя върток за добиване на огън — каза Джондалар, опитвайки се да пренебрегне болката в страната си. — Виж дали можеш да намериш малко сухи дърва.

Папурите им дадоха не само стари вдървенели стъбла за въртоци. Дългите им листа, преплетени около една рамка от елшова дървесина, се превърнаха в навес, който помагаше да се задържи топлината от огъня. Зелените върхове и младите корени, опечени на жар заедно със сладките коренища на змийския лапад и подводната част на езерния камъш, осигуриха началното ястие. Едно по-тънко елшово стъбло, подострено от едната страна и хвърлено с точността на глада, донесе за печене и две патици. Мъжете направиха гъвкави рогозки от широките мекостеблени езерни камъши, сетне ги използваха, за да разширят навеса и да ги увият около себе си, докато изсушат мокрите си дрехи. По-късно спаха на рогозките.

Джондалар не спа добре. Страната му бе чувствителна и го болеше и той знаеше, че нещо вътре не е наред, но не можеше и да помисли да спрат. Първо трябваше да стигнат до твърда земя.

На сутринта уловиха риба от реката с широки мрежести кошници от камъшови листа, елшови клони и корди от кора. Завиха материалите за запалване на огън и гъвкавите кошници в спалните рогозки, завързаха ги с кордите и ги преметнаха на гърбовете си. Взеха копията и потеглиха. Копията бяха просто заострени пръчки, но им бяха осигурили едно ядене, а кошниците за риби бяха доставили второ. Оцеляването зависеше не толкова от оборудването, колкото от знанията.

Мненията на двамата братя накъде да тръгнат малко се различаваха. Тонолан мислеше, че са пресекли делтата и искаше да тръгнат на изток, към морето. Джондалар искаше да потеглят на север и бе сигурен, че има за пресичане още един ръкав на реката. Направиха компромис и тръгнаха на североизток. Джондалар се оказа прав, макар да бе бил много по-щастлив, ако бе сбъркал. Към пладне стигнаха до най-северния ръкав на голямата река.

— Пак ще трябва да плуваме — каза Тонолан. — Можеш ли?

— Имам ли избор?

Тръгнаха към водата, но Тонолан спря.

— Защо не привържем дрехите си за някой ствол, както сме свикнали. После няма да ни се налага да ги сушим.

— Не знам — каза Джондалар. Дори и мокри, дрехите щяха да им пазят топло, но Тонолан се опитваше да бъде разумен, макар гласът му да издаваше разочарование и раздразнение, — но щом искаш… — и Джондалар вдигна рамене в знак на неохотно съгласие.

Ако беше гол, човек бързо замръзваше на студения влажен въздух. Джондалар се изкуси пак да върже торбичката с инструменти на кръста си, но Тонолан вече я бе увил в туниката си и привързваше всичко към ствола, който бе намерил. На голо водата изглеждаше по-студена, отколкото очакваше Джондалар и той трябваше да стисне зъби, за да не извика, когато скочи в нея и се опита да плува. Все пак водата донякъде заглуши болката от раната му. Опитваше се да пази страната си при плуването и изоставаше от брат си, макар че Тонолан дърпаше ствола.

Когато изпълзяха от водата и застанаха на една пясъчна коса, първоначалната им цел — краят на Великата майка река — се показа пред очите им. Видяха водите на вътрешното море, но вълнението на момента бе изчезнало. Пътешествието бе изгубило целта си и те вече не се стремяха към края на реката, нито пък бяха на твърда земя. Все още не бяха съвсем пресекли делтата. Пясъчната коса някога бе била в средата на ръкава, ала ръкавът се бе изместил. Все още оставеше да пресекат празното речно корито.

Високият бряг, обраснал с дървета, чиито оголени корени висяха в празнината, подрязана някога от бързото течение, ги мамеше от другата страна на опразнения ръкав. Ръкавът бе празен отскоро. В средата му още имаше локви вода, а растителността едва-едва бе пуснала корени. Насекомите обаче вече бяха открили застоялите локви, а рояк комари откри пък двамата мъже.

Тонолан развърза дрехите от ствола.

— Ще трябва и да минем през ония локви долу, а брегът изглежда кален. По-добре да изчакаме, докато пресечем, преди да се облечем.

Джондалар кимна в знак на съгласие. Болеше го твърде много, за да спори. Струваше му се, че си е разтеглил нещо при плуването, и с мъка стоеше изправен.

Тонолан шляпна един комар и тръгна надолу по лекия наклон, който някога бе водил от брега към ръкава на реката.

Бяха им го казвали достатъчно пъти. Никога не обръщай гръб на реката, никога не подценявай Великата майка река. Макар временно да го бе изоставила, ръкавът все още бе неин и даже напускайки го, тя бе оставила зад себе си някоя-друга изненада. Всяка година милиони тонове наноси бяха влачени към морето и разпръсквани из над хилядата квадратни километра на нейната делта. Изпразненият ръкав бе подложен на приливни наводнения и представляваше солено тресавище с лошо оттичане. Новата зелена трева и тръстиките бяха пуснали корени в лепкавия влажен нанос.

Двамата мъже се подхлъзнаха и се изпързаляха по склона от дребнозърнеста лепкава кал и когато стигнаха до равния участък, калта засмука голите им нозе. Тонолан се забърза напред, забравяйки, че Джондалар не е съвсем способен да поддържа обичайната си дълга крачка. Можеше да ходи, но плъзгането му бе причинило болка. Той внимателно подбираше пътя си, чувствайки се малко глупаво да броди гол из блатото и да предлага нежната си кожа на гладните насекоми.

Тонолан бе отишъл толкова напред, че Джондалар вече се канеше да му викне. Но като вдигна глава, чу брат си да вика за помощ и го видя да пада. Забравил болката, Джондалар се затича към него. Обхвана го ужас — Тонолан се мъчеше да се измъкне от подвижни пясъци.

— Тонолан! Велика Майко! — викна Джондалар и се втурна към него.

— Дръж се назад! Иначе и теб ще те хване! — борейки се да се освободи от тресавището, вместо това Тонолан затъваше по-дълбоко.

Джондалар трескаво се огледа за нещо, с което да може да издърпа Тонолан. Ризата! Помисли, че би могъл да му хвърли единия край, но си спомни, че това е невъзможно. Вързопът с дрехите бе изчезнал. Тръсна глава, сетне видя мъртвия дънер на едно полупотънало в калта дърво и хукна към него да види, дали ще успее да счупи някой корен, ала тези от корените, които биха могли да бъдат счупени, отдавна бяха откъснати от яростния поток.

— Тонолан, къде е вързопът с дрехите? Трябва ми нещо, за да те извадя!

Отчаянието в гласа на Джондалар предизвика нежелан ефект. То се просмука през паниката на Тонолан и му припомни за неговата горест. Овладя го едно спокойно приемане на нещата.

— Джондалар, ако Майката иска да ме вземе, нека Тя да ме вземе.

— Не! Тонолан, не! Не можеш да се предаваш така. Не можеш просто да умреш. О, Майко, Велика Майко, не го оставяй да умре така! — Джондалар падна на колене и като се протегна колкото можеше, подаде ръка. — Хвани ми ръката, Тонолан, моля те, хвани ми ръката — примоли се той.

Тонолан бе изненадан от мъката и болката, изписани на лицето на брат му, и от още нещо, което по-рано бе виждал единствено при редки бегли погледи. В този миг той знаеше, брат му го обичаше, обичаше го така, както той бе обичал Джетамио. Не с такава, но със също тъй силна любов. Разбра го на някакво инстинктивно равнище, по интуиция, и докато се протягаше към протегнатата към него ръка, знаеше, че даже и да не може да се измъкне от тресавището, трябва да хване ръката на брат си.

Тонолан не усети, но щом престана да се мята, започна да потъва по-бавно. Когато се протегна да стигне ръката на брат си, той се изпъна в по-хоризонтално положение и разпредели тежестта си на просмукания с вода наносен пясък почти като че ли плаваше във вода. Протегна се, докато пръстите им се докоснаха. Джондалар се премести малко напред и го хвана здраво.

— Точно така! Дръж го! Идваме! — каза един глас на Мамутои.

Джондалар изпусна насъбралия се в дробовете му въздух, напрежението му спадна. Откри, че се тресе, но здраво държи ръката на Тонолан. След малко му подадоха едно въже, за да го завърже около ръцете на брат си.

— Сега се отпусни — инструктираха Тонолан. — Протегни се сякаш плуваш. Знаеш ли да плуваш?

— Да.

— Добре! Добре! Ти се отпусни, ние ще дърпаме.

Няколко ръце дръпнаха Джондалар назад от ръба на подвижните пясъци, а скоро извадиха и Тонолан. После всички последваха една жена, която опитваше земята с дълъг прът, за да избегне други такива отточни падини. Едва като стигнаха до твърда земя, някой забеляза, че двамата мъже са абсолютно голи.

Жената, която бе ръководила спасяването, стоеше встрани и изпитателно ги гледаше. Беше едра — не толкова висока или дебела, колкото яка — и държанието й излъчваше властност.

— Защо не сте облечени? — попита тя накрая. — Защо двамата мъже пътуват голи?

Джондалар и Тонолан погледнаха надолу към голите си, покрити с кал тела.

— Попаднахме не в този ръкав, в който трябваше, а сетне едно дърво удари лодката ни — започна Джондалар. Не се чувстваше добре и не можеше да стои изправен.

— Сетне трябваше да изсушим дрехите си, аз мислех, че можем да ги свалим, докато преплуваме ръкава, а после пък калта. Аз ги носех и вървях напред, защото Джондалар беше ранен, и…

— Ранен? Някой от вас е ранен? — попита жената.

— Брат ми — рече Тонолан. Щом го спомена, Джондалар остро осъзна изгарящата, пулсираща болка.

Жената видя, че пребледнява.

— Мамут трябва да го види — рече тя на един от другите. — Вие не сте Мамутои. Къде сте се научили да говорите?

— От една жена Мамутои, която живее с Шарамудои, моя роднина — каза Тонолан.

— Толи?

— Да, ти познаваш ли я?

— Тя е и моя роднина. Дъщеря на братовчед. Ако вие сте нейни роднини, значи сте и мои — каза жената. — Аз съм Ереси, от Мамутои, водач на Върбовия лагер. И двамата сте добре дошли.

— Аз съм Тонолан от Шарамудои. Това е брат ми, Джондалар от Зеландонии.

— Зел-ан-дон-йее? — произнесе Ереси непознатата дума. — Не съм чувала за такива хора. Ако сте братя, защо ти си Шарамудои, а той… Зеландонии? Той не изглежда добре — рече тя и бързо прекъсна по-нататъшните разговори за по-подходящо време. Сетне каза на един от другите:

— Помогни му. Не съм сигурна, че може да върви.

— Мисля, че ще мога да вървя, — рече Джондалар, внезапно замаян от болка, — ако не е много далече.

Джондалар изпита признателност, когато един от Мамутои хвана едната му ръка, а Тонолан подкрепи другата.

* * *

— Джондалар, аз щях отдавна да тръгна, ако не ме бе накарал да изчакам, докато не се оправиш достатъчно, за да пътуваш. Сега потеглям. Мисля, че трябва да си идеш у дома, но няма да споря с теб.

— Защо искаш да вървиш на изток, Тонолан? Стигна до края на Великата майка река. Ей го там Бераново море. Защо да не си тръгнем за вкъщи?

— Не отивам на изток, отивам на север. Ереси каза, че скоро всички ще потеглят на север да ловят мамути. Аз ще тръгна напред, до един друг лагер на Мамутои. Нямам намерение да се връщам у дома, Джондалар. Смятам да пътувам, докато Майката не ме вземе.

— Не говори така! Сякаш искаш да умреш! — викна Джондалар и в мига, в който го каза, съжали от страх, че самото предположение може да потвърди думите му.

— И какво, ако е тъй? — крясна в отговор Тонолан. — За какво има да живея… без Джетамио? — гласът му секна и името й излезе с леко изхлипване.

— За какво имаше да живееш, преди да я беше срещнал? Ти си млад, Тонолан. Имаш още много живот пред себе си. Нови места, където да идеш, нови неща, които да видиш. Дай си възможност да срещнеш друга жена като Джетамио — замоли се Джондалар.

— Ти не разбираш. Ти никога не си обичал. Няма друга жена като Джетамио.

— Значи се каниш да я последваш в света на духовете и да ме помъкнеш със себе си! — не му беше приятно да говори така, но ако единственият начин да запази брат си жив бе да въздейства на чувството му за вина, щеше да го направи.

— Никой не те е молил да вървиш подире ми! Защо не си идеш у дома и да ме оставиш намира?

— Тонолан, всички тъгуват, когато изгубят някого, когото обичат, но не тръгват след него на онзи свят.

— Някой ден ще ти се случи и на теб, Джондалар. Някой ден ще обикнеш така някоя жена, че по-скоро би я последвал в света на духовете, отколкото да живееш без нея.

— А ако сега аз бях на твое място, щеше ли да ме оставиш да тръгна сам? Ако аз бях загубил някого, когото обичам толкова много, че да искам да умра, ти щеше ли да ме изоставиш? Кажи ми, че щеше да го направиш, Братко. Кажи ми, че щеше да си идеш у дома, ако аз умирах от мъка.

Тонолан погледна надолу, а после в загрижените сини очи на брат си.

— Не, мисля, че нямаше да те оставя, ако си мислех, че умираш от мъка. Само че знаеш ли, Големи братко — той се опита да се усмихне, но само изкриви в гримаса обезобразеното си от скръб лице, — ако аз реша да пътувам до края на живота си, ти няма защо да ме следваш вечно. Омръзнало ти е до смърт от пътуване. Някой ден ще трябва да си идеш у дома. Кажи ми, ако аз исках да си ида вкъщи, а ти не искаше, нямаше ли да искаш аз да отида?

— Да, щях да искам да си идеш. Аз и сега искам да си идеш вкъщи. Не защото ти го искаш и дори не защото го искам аз. Ти имаш нужда от своята собствена Пещера, Тонолан, от твоето семейство, от хората, които си познавал цял живот, които те обичат.

— Ти не разбираш. В това ние се различаваме. Деветата пещера на Зеландонии е твоят дом и винаги ще бъде. Моят дом е там, където аз пожелая да го устроя. Аз съм също толкова Шарамудои, колкото някога бях Зеландонии. Аз просто напуснах моята Пещера и хората, които обичах колкото моето семейство Зеландонии. Това не значи, че не се чудя дали Джохаран има още деца в огнището си, дали Фолара е израснала толкова хубава, колкото си знаех, че ще стане. Бих желал да разкажа на Уиломар за нашето Пътешествие и да разбера той къде смята да отиде сега. Още помня колко бях развълнуван, когато се върна от едно пътуване. Бих слушал неговите разкази и бих жадувал за пътешествия. Помниш ли как винаги носеше по нещо за всекиго? За мен, за Фолара, а също и за теб. И винаги нещо красиво за Мама. Когато се върнеш, Джондалар, занеси й нещо красиво.

Изреждането на познатите имена изпълни Джондалар с горчиви спомени.

— Защо ти не й занесеш нещо красиво, Тонолан? Не мислиш ли, че Мама иска пак да те види?

— Мама знаеше, че няма да се върна. Когато тръгвахме, тя каза: „Щастливо пътуване“, а не „Докато се върнете“. Не аз, а ти трябва да си я разстроил, може би повече, отколкото си разстроил Марона.

— Защо заради мен ще се разстройва повече, отколкото заради теб?

— Аз съм син на Уиломаровото огнище. Мисля, че тя знаеше, че аз ще бъда пътешественик. Може би не й е харесвало, но го разбираше. Тя разбираше всичките си синове, точно затова направи Джохаран водач след себе си. Тя знае, че Джондалар е Зеландонии. Ако правеше Пътешествие сам, щеше да знае, че ще се върнеш, ала ти тръгна с мен, а аз нямах намерение да се връщам. Когато тръгвах, не го знаех, но мисля, че тя го е знаела. Тя би искала ти да се върнеш, ти си син на Даланаровото огнище.

— Има ли някаква разлика? Те отдавна бяха разсекли възела. Когато се срещат на Летните събирания, са просто приятели.

— Сега може да са просто приятели, но хората още говорят за Мартона и Даланар. Любовта им трябва да е била много специална, за да я помнят тъй дълго, а ти си всичко, което може да й напомня за нея, синът, роден в неговото огнище. И от неговия дух. Всички знаят това, ти му приличаш толкова много. Ти трябва да се върнеш. Мястото ти е там. Тя го знаеше и ти го знаеш. Обещай ми, Братко, че някой ден ще се върнеш.

Джондалар се смути от молбата. Независимо дали щеше да продължи да пътува с брат си или щеше да реши да се върне без него, щеше да се откаже от повече, отколкото бе склонен да загуби. Докато още не се бе решил в полза на едното, чувстваше, че все още може да има и двете. Обещанието да се върне предполагаше, че брат му няма да е с него.

— Обещай ми, Джондалар.

Можеше ли да възрази нещо смислено?

— Обещавам — с нежелание се подчини той. — Ще се върна у дома, някой ден.

— В края на краищата, Големи братко — усмихна се Тонолан, — някой ще трябва да разкаже, че сме стигнали до края на Великата майка река. Аз няма да съм там, така че ти трябва да бъдеш.

— Защо да не си там? Можеш да се върнеш с мен.

— Мисля, че Майката щеше да ме вземе на реката, ако ти не й се бе примолил. Зная, че не мога да те накарам да разбереш, но знам, че Тя скоро ще дойде за мен, и искам да вървя.

— Да не смяташ да се опиташ да те убият?

— Не, Големи братко — усмихна се Тонолан. — Няма защо да се опитвам. Просто знам, че Майката ще дойде. Искам да знаеш, че съм готов.

Джондалар усети, че нещо вътре в него се свива. След злополуката с движещите се пясъци Тонолан бе придобил фаталистична увереност, че скоро ще умре. Усмихваше се, но това не бе предишната му усмивка. Джондалар предпочиташе гнева му пред това спокойно приемане. В него нямаше отпор, желание да живее.

— Не мислиш ли, че дължим нещо на Ереси и на Върбовия лагер? Те ни дадоха храна, дрехи, оръжия, всичко. Да не искаш да ги вземем и да не предложим нищо в замяна? — Джондалар искаше да разгневи брат си, да разбере, че все нещо е останало. Чувстваше, че е бил изигран да даде обещание, което освобождава брат му от последното му задължение. — Толкова си сигурен, че Майката е подготвила съдбата ти, че си престанал да мислиш за каквото и да било, освен за себе си! Само Тонолан, нали? Нищо друго няма значение.

Тонолан се усмихна. Той разбираше яда на Джондалар и не можеше да го упрекне. Как би се чувствал, ако Джетамио знаеше, че ще умре, и му бе казала?

— Джондалар, искам да ти кажа нещо. Ние бяхме близки…

— Вече не сме, така ли?

— Разбира се, че сме, защото можеш да се отпуснеш с мен. Няма защо през цялото време да бъдеш толкова идеален. Винаги така разумен…

— Да, аз съм толкова добър, че Серенио даже не пожела да се свърже с мен — каза той с горчив сарказъм.

— Тя знаеше, че ти си тръгваш и не искаше да бъде уязвена по-лошо. Ако я бе попитал по-рано, щеше да се свърже с теб. Ако беше настоял малко, когато си я помолил, е щяла да се съгласи, даже знаейки, че не я обичаш. Ти не я искаше, Джондалар.

— Тогава как можеш да казваш, че съм толкова идеален? Велика Дони, Тонолан, аз исках да я обичам.

— Зная, че искаше. Аз научих нещо от Джетамио и искам да го знаеш. Ако искаш да обичаш, не можеш да държиш всичко в себе си. Трябва да се отвориш, да поемеш този риск. Понякога ще те боли, но ако не го направиш, никога няма да бъдеш щастлив. Тази, която намериш, може и да не е жената, в която си очаквал да се влюбиш, но това няма да има значение — ти ще я обичаш точно за това, което тя представлява.

— Чудех се къде сте — каза Ереси, като наближи двамата братя. — Планирах малък прощален празник, понеже сте решили да си тръгнете.

— Аз се чувствам задължен, Ереси — каза Джондалар — Ти се погрижи за мен, даде ни всичко. Не мисля, че е редно да тръгнем, без да се изплатим по някакъв начин.

— Брат ти се разплати предостатъчно. Докато ти оздравяваше, той ловуваше всеки ден. Рискува твърде много, но е късметлия в лова. Ще си тръгнете без никакви задължения.

Джондалар погледна брат си, който му се усмихваше.

19

Пролетта в долината бе като пищно избухване на цветовете, над които доминираше свежата зеленина, но едно по-ранно затопляне бе изплашило Айла и бе потиснало обичайния й ентусиазъм към новия сезон. След късното си начало зимата бе тежка и с повече от нормалните снеговалежи. Ранните пролетни наводнения влачеха ледовете с бушуваща ярост.

Промъкнал се през тясното ждрело, пороят се блъсна в издадената стена с такава сила, че разтърси пещерата. Нивото на водата стигна почти до площадката. Айла бе загрижена за Уини. Ако се наложеше, тя би могла да издраска до степта, но за една кобила, особено в тъй напреднала бременност, наклонът беше прекалено стръмен. Младата жена прекара няколко тревожни дни да наблюдава как кипящият поток пропълзява нагоре при сблъсъка си със стената, после се завихря обратно и завива около нейния край. По-долу половината долина бе потънала под водата и храстите край нормалното русло на малката рекичка бяха напълно изкоренени.

По време на най-силното буйство на наводнението Айла подскочи от уплаха, събудена посред нощ от приглушен гръмоподобен трясък, дошъл изотдолу. Тя се вцепени. Разбра причината, чак когато водите спаднаха. Блъсването на една голяма канара в стената бе предизвикало ударна вълна в скалата на пещерата. От удара се бе отчупил къс от скалната бариера и сега един голям отломък от стената лежеше пряко потока.

Тъй като трябваше да намери нов път около препятствието, потокът промени курса си. Проломът в стената предлагаше удобна заобикалка, но стесняваше брега. Голяма част от натрупаните кости, плавей и камъни бе отмита от водата. Самата канара, която изглеждаше да е изградена от същата скала като ждрелото, си намери място недалеч от стената.

И все пак при всичкото пренареждане на камъни и изкореняване на дървета и храсти загинаха само най-слабите. Повечето от многогодишната растителност покара от здравите корени и новите издънки запълниха всички свободни ниши. Растенията бързо скриха пресните белези по оголената скала и почвата и им придадоха илюзорна дълготрайност. Не след дълго промененият пейзаж започна да изглежда като че ли винаги е бил такъв.

Айла се приспособи към промените. Тя намери замяна на всеки голям камък или парче плавен, който използваше за нещо по-специално. Но случката остави върху нея своя отпечатък. Нейната пещера и долината загубиха своята сигурност. Всяка пролет тя минаваше през период на нерешителност — доколкото смяташе да напусне долината и да продължи своето дирене на Другите, това трябваше да стане през пролетта. Трябваше да си остави време за пътуване и за търсене на друго място, където да отседне през зимата, ако не намери никого.

Тази пролет решението се оказа по-трудно от всякога. След болестта си тя се боеше да не бъде изненадана в късната есен или ранната зима, но пещерата вече не й се виждаше толкова безопасна, колкото по-рано. Болестта не само бе изострила усещането й за опасностите на самотния живот, но и я бе накарала да осъзнае колко й липсва човешкото общуване. Даже след като нейните четириноги приятели се върнаха, те не запълниха празнината по същия начин. Бяха топли и отзивчиви, но тя можеше да общува с тях само повърхностно. Не можеше да споделя идеи или да предаде опита си, не можеше да разкаже някоя случка или да изрази учудването си от ново откритие или постижение и в отговор да получи разбиращ поглед. Нямаше кой да облекчи страховете й или да ги подкрепи в тъгата й. Само че колко от своята независимост и свобода бе готова да размени за сигурност и общуване?

Не бе осъзнавала напълно колко ограничен е нейният живот, докато не бе вкусила свободата. Обичаше да взима свои собствени решения, а не знаеше нищо за хората, от които беше родена, нищо от станалото, преди да бъде осиновена от Клана. Не знаеше колко ще искат Другите, знаеше само, че има някои неща, от които не желае да се откаже. Например Уини. Не възнамеряваше за втори път да се отказва от коня. Не знаеше дали ще поиска да се откаже от лова, а още повече какво ще стане, ако те не й позволят да се смее.

Това бе по-сериозен въпрос и макар тя да се опитваше да не си го признае, правеше всички останали да изглеждат незначителни. Ами ако намери някои Други, а те въобще не я поискат? Някои Клан на Другите би могъл да не иска да приеме жена, която настоява да общува с един кон или иска да ловува, или да се смее, ала какво би станало, ако я отхвърлят дори и да се съгласи да се откаже от всичко? Докато не ги намереше, щеше да се надява. Но ако й се наложеше да живее сама цял живот?

Тези мисли я гнетяха, откакто снегът започна да се топи, и тя почувства облекчение, че обстоятелствата отлагат вземането на решението. Не можеше да отведе Уини от познатата долина, преди да роди. Знаеше, че конете обикновено раждат напролет. Лечителката, която бе стаена в нея и която бе помагала при много човешки раждания, за да знае, че това може да се случи по всяко време, внимателно следеше кобилата. Не правеше никакви ловни излази, но често яздеше за упражнение.

* * *

— Мисля, че сме отминали този лагер Мамутои, Тонолан. Изглежда сме много на изток — рече Джондалар. Вървяха по дирите на едно стадо гигантски елени, за да попълнят започналите да се привършват запаси.

— Аз не… Виж! — двамата изведнъж бяха налетели на един самец с триметрови длановидни рога. Тонолан посочи плашливото животно. Чудейки се дали самецът подушва опасността, Джондалар очакваше да чуе дълбокия му предупредителен рев, но преди самецът да нададе тревога, една кошута се появи и се втурна право към тях. Тонолан хвърли копието с кремъчния връх, както бе научил от Мамутои така, че широкото плоско острие да се плъзне между ребрата. Мерникът му бе точен, кошутата падна почти в краката им.

Преди още да обявят плячката си за своя, откриха защо самецът бе толкова нервен и защо кошутата едва не се хвърли сама върху копието. Двамата напрегнато наблюдаваха как една пещерна лъвица се носи с големи скокове към тях. За миг хищникът изглеждаше объркан от падналата самка. Лъвицата не бе свикнала плячката й да пада мъртва, преди да я е атакувала. Тя обаче не се колеба дълго. Помириса животното, за да се убеди, че е мъртво, захапа го здраво за врата и като влачеше самката под себе си, я помъкна нанякъде.

Тонолан беше възмутен.

— Тази лъвица открадна нашата плячка!

— Тази лъвица също дебнеше елена и ако си мисли, че тя го е убила, нямам намерение да споря с нея.

— Е, аз пък имам.

— Не ставай смешен — изсумтя Джондалар. — Не можеш да отнемеш един елен от пещерна лъвица.

— Няма да се откажа, без да съм опитал.

— Остави я, Тонолан. Можем да намерим друг елен — каза Джондалар и последва брат си, който бе тръгнал след лъвицата.

— Искам само да видя къде ще я отмъкне. Не мисля, че е стадна лъвица — досега останалите да са се нахвърлили върху елена. Мисля, че е скитница и че го влачи, за да го скрие от другите лъвове. Можем да видим къде ще го занесе. Рано или късно ще го остави и тогава ще можем да си вземем малко прясно месо.

— Не искам прясно месо от плячката на пещерен лъв.

— Това не е нейна плячка, а моя. Копието ми и досега е забито в тази самка.

Нямаше смисъл да се спори. Последваха лъвицата до един глух каньон, покрит с нападали от стените скали. Зачакаха и наблюдаваха, докато както бе предвидил Тонолан, лъвицата не излезе след малко. Тонолан тръгна към каньона.

— Тонолан, не слизай там! Не знаеш кога ще се върне тази лъвица.

— Искам само да си взема копието и може би малко от месото.

Тонолан се прехвърли през билото, като събори в каньона няколко нестабилни камъка. Джондалар го последва с нежелание.

* * *

Айла дотолкова бе привикнала с територията на изток от долината, че тя вече й бе омръзнала, особено откакто не ловуваше. Дни наред времето беше сиво и дъждовно и когато топлото слънце озари сутрешните облаци, докато се приготви за езда, вече не можеше да понесе мисълта пак да обикаля същата земя.

Завърза товарните кошове и прътовете на шейната-носилка и поведе коня надолу по стръмната пътека и около по-късата страна на стената. Реши, вместо да излезе в степта, да тръгне надолу по дългата долина. В края й — там, където потокът свърваше на юг — забеляза стръмния чакълест склон, който по-рано бе изкачвала, за да погледне на запад, но си помисли, че за коня той е твърде несигурен. Това обаче я подтикна да продължи нататък, за да види дали може да намери по-достъпен изход на запад. Докато яздеше на юг, се оглеждаше с жадно любопитство. Беше в нова територия и се чудеше защо досега не е яздила в тази посока. Високата стена отстъпи място на по-полегат склон. Когато видя един плитък брод, накара Уини да свърне и да пресече.

Теренът беше също като в откритите земи, обрасли с трева. Различаваше се само по някои детайли, но това го правеше интересен. Продължи да язди, докато не се озова в малко по-неравна местност с назъбени каньони и рязко отсечени високи скалисти плата. Бе стигнала по-далеч, отколкото бе възнамерявала да иде, и когато доближи един каньон, помисли, че трябва да се връща обратно. Сетне чу нещо, което смрази кръвта й и накара сърцето й да задумка: гръмотевичния рев на пещерен лъв и човешки писък.

Айла спря и усети как кръвта пулсира в ушите й. Беше изминало много време, откакто за последен път бе чула човешки звук, и въпреки това знаеше, че е човешки, дори нещо повече. Знаеше, че принадлежи на нейния тип хора. Бе така зашеметена, че не можеше да мисли. Писъкът я призова — това беше вик за помощ. Но тя не можеше да се противопостави на пещерен лъв, нито пък да изложи Уини на опасност.

Конят долови силното й объркване и се насочи към каньона, въпреки че предаденият му чрез мускулите на Айла сигнал в най-добрия случай беше колеблив. Айла бавно доближи каньона, слезе на земята и погледна в него. Беше глух — в другия му край имаше само стена от трошляк. Чу ръмженето на пещерния лъв и видя червеникавата му грива. Сетне осъзна, че Уини не е нервна и разбра защо.

— Това е Бебчо! Уини, това е Бебчо!

Втурна се в каньона, забравила, че наблизо може да има и други пещерни лъвове, и без изобщо да мисли, че Бебчо вече не е нейният млад компаньон, а напълно пораснал лъв. Това беше Бебчо — нищо друго нямаше значение. От този пещерен лъв тя нямаше страх. Изкатери няколко назъбени скали към него. Той се обърна и й се озъби.

— Спри, Бебчо! — заповяда тя с жест и глас. Той спря само за миг, но тя вече беше до него и го буташе настрани, за да види жертвата му. Жената бе твърде позната и твърде уверена в себе си, за да й устои. Той се отмести, както бе правил винаги, когато по-рано тя бе стигала до плячката и бе поисквала да запази кожата или да вземе парче месо за себе си. А и не беше гладен. Беше се нахранил с гигантския елен, донесен от неговата лъвица. Беше атакувал, само за да защити територията си и после се бе поколебал. Хората не бяха негова плячка. Миризмата им приличаше прекалено много на миризмата на жената, която го бе отгледала — миризма едновременно на майка и на другар в лова.

Айла видя, че са двама. Коленичи да ги огледа. Като лечителна бе преди всичко загрижена, но освен това бе изумена и любопитна. Знаеше, че са мъже, макар да бяха първите мъже от Другите, които си спомняше да е виждала. Не бе успяла да си представи как изглежда един такъв мъж, но в мига, в който видя тези двамата, проумя защо Иза казваше, че мъжете от Другите изглеждат като нея.

Веднага разбра, че за мъжа с по-тъмната коса няма никаква надежда. Той лежеше в неестествена поза и вратът му бе счупен. Следите от зъби на гърлото му издаваха причината. Макар никога досега да не бе го виждала, смъртта му я разстрои. В очите й се насъбраха сълзи от мъка. Не че го обичаше, но почувства, че е изгубила нещо безценно, преди още да е имала възможността да го оцени. Беше сломена, че първия път, когато бе видяла някой от своите хора, той бе мъртъв.

Искаше да отчете принадлежността му към човешкия род, да го почете с погребение, но по-внимателното вглеждане в другия мъж я накара да осъзнае, че това не е възможно. Мъжът с жълтата коса все още дишаше, но животът му изтичаше на тласъци от разкъсания му крак. Единственият му шанс беше тя да успее да го закара колкото може по-бързо в пещерата, за да може да го лекува. Нямаше време за погребение.

Докато тя се мъчеше да прекрати кръвотечението от бедрото на мъжа с турникет, направен от прашката и един гладък камък за притягане, Бебчо подуши тъмнокосия мъж. Тя избута пещерния лъв от тялото. Зная, че е мъртъв, Бебчо, но той не е за теб, помисли. Пещерният лъв скочи долу от площадката и отиде да се увери, че еленът е все още в цепнатината в скалата, където го бе оставил. Сега Уини бе по-нервна и Айла се сети, че Бебчо има еш. За успокоение потупа и прегърна коня. Огледа яката плетена рогозка между двата пръта, които се влачеха по земята зад коня и реши, че тя ще издържи мъжа с жълтата коса. Не знаеше обаче какво да прави с другия. Не искаше да го остави тук на лъвовете.

Като се изкатери обратно, забеляза, че трошлякът в дъното на глухия каньон изглежда много нестабилен — по-голямата част от него се бе натрупала зад един по-голям валчест камък, самият той не твърде стабилен. Изведнъж се сети за погребението на Иза. Старата лечителка бе положена внимателно в една плитка падина в пода на пещерата, а после върху нея натрупаха скални късове и камъни. Това даде идея на Айла и тя повлече мъртвия човек до дъното на глухия каньон близо до каменното свлачище.

С окървавена от елена муцуна Бебчо се върна да я види какво прави. Последва я до другия мъж и го подуши, докато Айла го влачеше към ръба на скалата, под който чакаше плашливата кобила и шейната.

— Дръпни се сега настрани, Бебчо!

Когато се опита да смъкне мъжа до носилката, клепачите му потрепнаха и той простена от болка, а после пак затвори очи. Тя се зарадва, че е в безсъзнание. Беше тежък и усилията й да го премести щяха да му причинят болка. Когато най-подир го завърза за носилката, се върна към каменната площадка с едно яко копие и тръгна към дъното. Погледна надолу към мъртвия мъж и почувства тъга от смъртта му. После запъна копието в трошляка и с официалните безмълвни жестове на Клана се обърна към света на духовете. Беше наблюдавала как Креб, старият Мог-ър поверява духа на Иза на другия свят с плавните си изразителни движения. Бе повторила същите движения, когато след земетресението бе намерила тялото на Креб в пещерата, макар че никога не бе знаела цялото значение на свещените жестове. Това не беше важно, идеята й беше ясна. Спомените се върнаха и очите й се напълниха, докато тя изпълняваше прекрасния безмълвен ритуал за непознатия странник и го изпращаше по пътя му към света на духовете.

Сетне използва копието като лост, също както използваше пръчката за разриване, за да прекатури някое повалено дърво или да извади някой корен — освободи големия камък и отскочи от пътя на каменната каскада, която покри мъртвия човек.

Преди прахта да падне на земята, вече бе извела Уини от каньона. Айла се качи на гърба на коня и дългото завръщане към пещерата започна. Няколко пъти тя спря да се погрижи за мъжа и веднъж да изкопае пресни корени от зарасличе, въпреки че се разкъсваше между бързането да го закара до пещерата и желанието да облекчи Уини. Когато прекара ранения мъж през потока, взе завоя и видя далеч пред себе си издадената стена, си поотдъхна. Но чак когато спря, за да промени положението на прътовете на шейната, преди да поеме по тясната пътека, си позволи да повярва, че е успяла да закара мъжа жив до пещерата.

Вкара Уини заедно с шейната вътре в пещерата и запали огън, за да затопли вода, преди да развърже изпадналия в безсъзнание мъж и да го завлече до своето място за спане. Свали сбруята на коня, прегърна го с благодарност, прегледа запасите си от лечебни треви и подбра тия, които й трябваха. Преди да започне приготовленията, пое дълбоко въздух и посегна за амулета си.

Не можа да проясни достатъчно мислите си, та да се обърне към своя тотем с конкретна молба — бе твърде изпълнена с необяснима тревога и объркани надежди — но помоли за помощ. Искаше силата на нейния могъщ тотем да се пренесе върху усилията й да излекува този мъж. Тя трябваше да го спаси. Не бе много сигурна защо е тъй, но нищо по-важно не й се бе случвало досега. Щеше да направи каквото трябваше, но този мъж не трябваше да умре.

Добави дърва и провери температурата на водата в коженото гърне, увесено точно над огъня. Като видя, че се вдига пара, пусна в гърнето венчелистчета от невен. Накрая се обърна към мъжа. От прокъсаната му кожена дреха знаеше, че освен раната на дясното бедро има и други разкъсвания. Трябваше да свали дрехите му, но той не носеше привързано с ремъци наметало.

Разгледа ги по-внимателно да разбере как да ги махне и видя, че са направени от различни кожени парчета, изрязани и оформени, а след това съединени с нишки така, че да обхващат ръцете, краката и тялото. Още повече се изненада, като сряза връхната му дреха и откри друга, която не приличаше на нищо видяно досега. Към нея в някакъв определен ред бяха прикрепени парчета от раковини, кости, животински зъби и пъстри птичи пера. Дали това е някакъв амулет, зачуди се тя. Не й се щеше да я срязва, но нямаше друг начин да я свали. Направи го внимателно, като се стараеше да следва мотива, за да го развали колкото се може по-малко.

Под украсеното одеяние имаше още едно, което покриваше долната част на тялото му. То се увиваше поотделно около всеки крак и бе съединено с нишка, а после се събираше, припокриваше се отпред и се завързваше около кръста му с връв сякаш беше торбичка. Сряза и тази дреха, като при това забеляза, че той съвсем определено е мъж. Махна турникета и внимателно отстрани втвърдената, просмукана с кръв кожа от разкъсания крак. По пътя на няколко пъти бе разхлабвала турникета, притискайки мястото с ръка, за да може да контролира кървенето и да позволи известно кръвообращение в крака. Ако необходимите мерки не се разбираха и не се приложеха, употребата на турникета можеше да означава загуба на крака.

Щом стигна до нозебраните, които също бяха оформени и съединени така, че да прилягат на формата на стъпалото, пак спря. Сетне сряза вървите и усуканите ремъци и ги свали. Раната на бедрото му пак започна да кърви, но съвсем слабо и тя бързо го обследва, за да разбере колко големи са пораженията. Другите разкъсвания и драскотини бяха повърхностни, но можеше да се появи опасност от инфекция. Драскотините от лъвски лапи имаха отвратителната склонност да загнояват. Дори и дребните одрасквания от Бебчо често забираха. Но грижата й за момента не беше инфекцията, а бедрото му. И тя за малко не пропусна друга контузия — голяма цицина отстрани на главата му, вероятно от падането при атаката. Не бе сигурна колко сериозна е тя, но не можеше да отдели време да го установи. Кръвта пак рукна от раната.

Притисна слабините му, докато промиваше раната с обработена заешка кожа — стъргана и разпъвана, докато не бе станала мека и попиваща, която топеше в топлата отвара от невенови венчелистчета. Течността беше хем кръвоспираща, хем антисептична и тя по-късно я използва, за да прегледа и слабото кървене от останалите рани. Почисти раната внимателно и я проми отвътре и отвън. Под дълбокото външно разкъсване бе разкъсана и част от бедрения мускул. Тя напръска с пудра от корени на здравец раната и забеляза незабавния коагулиращ ефект.

Притискайки нужното място с една ръка, Айла натопи корена на зарасличето във водата, за да го изплакне. После го сдъвка на каша и я изплю в горещата отвара от невенови венчелистчета, та да я използва като влажна лапа направо върху отворената рана. Притвори разкъсания край и намести скъсания мускул, но щом отдръпна ръце, раната се отвори широко и мускулът се измести от мястото си.

Затисна го отново, но знаеше, че няма да се задържи. Не мислеше, че ако го увие здраво, той ще стои както трябва, а не искаше кракът на мъжа да заздравее лошо и да стане причина за постоянна слабост. Ако само можеше да седи тук и да придържа двата края един към друг, докато оздравее, мислеше си тя, чувствайки се безпомощна, и съжаляваше, че Иза не е при нея. Беше сигурна, че старата лечителка щеше да знае какво да направи, макар да не се сещаше тя да й е давала някога инструкции как да действа в подобно положение.

Сетне се сети за нещо друго, нещо, което Иза й бе казала за самата нея, когато тя бе попитала как може да бъде лечителка по линията на Иза. „Аз не съм твоя дъщеря — бе казала Айла. — Аз нямам твоите спомени. Всъщност аз не разбирам какво представляват твоите спомени.“

Тогава Иза й бе обяснила, че нейната линия е най-почитаната, защото те са най-добрите. Всяка майка бе предавала на дъщеря си това, което знаеше и бе научила, а тя е била обучавана от Иза. Иза й бе предала всички знания, които бе могла да й предаде, може би не всичко, което знаеше, но достатъчно, защото Айла притежаваше нещо друго. Дар, бе казала Иза. „Ти нямаш спомени, дете, но имаш определен начин на мислене, начин на разбиране… и начин на знаене как да помогнеш.“

Да можех сега да измисля начин да помогна на този мъж, помисли Айла. Сетне забеляза купчината дрехи, които бе разрязала, и нещо й хрумна. Остави бедрото на мъжа и вдигна парчето, което покриваше долната част от тялото му. Отделните кожи бяха изрязани, а после съединени с фина нишка — нишка, направена от сухожилие. Тя проучи как са прикрепени, като ги дръпна настрани. Нишката беше промушена през дупка в едната страна, после през дупка в другата страна и бе издърпана, за да ги свърже.

Тя бе правила нещо подобно — оформяше чинии от брезова кора, пробиваше отвори и съединяваше краищата с възел. Дали можеше да направи нещо такова, за да задържи бедрото на мъжа затворено? Да задържи раната, докато тя не зарасне?

Бързо стана и се върна с един предмет, който приличаше на кафява пръчка — дълго парче еленово сухожилие, изсушено и твърдо. С един кръгъл гладък камък Айла бързо начука изсъхналото сухожилие, като го разкъса на дълги нишки фини колагенови влакна. Раздърпа ги, измъкна една фина нишка от здравата съединителна тъкан и я натопи в невеновия разтвор. При навлажняване сухожилието ставаше гъвкаво като кожа, а ако не се използваше, се втвърдяваше при изсъхване. Когато приготви няколко нишки, прегледа своите ножове и дупчила и се опита да подбере най-доброто, с което да прореже малки дупчици в плътта на мъжа. После се сети за купчината трески, които бе взела от удареното от светкавицата дърво. Иза използваше такива тресчици, за да пробива циреи, пришки и подутини, които трябваше да се изстискат. Щяха да й свършат работа.

Отми процеждащата се кръв, но не бе съвсем сигурна как да започне. Когато проби дупка с една от тресчиците, мъжът шавна и промърмори. Трябваше да свърши бързо. Прекара втвърденото парче от сухожилието през дупката, направена с тресчицата, сетне в противоположната дупка, сетне внимателно придърпа двете страни една към друга и завърза възел.

Реши да не прави прекалено много възли. Тъй като не бе сигурна как ще ги извади по-късно. Завърши четирите възела по дължината на разкъсването и добави още три, за да задържи скъсания мускул на място. Когато привърши, се усмихна при вида на възлите, които придържаха плътта на мъжа, но те държаха. Разкъсването вече не зееше, мускулът си стоеше на мястото. Ако нараняването оздравееше чисто и без да забере, щеше добре да си служи с крака. Или поне шансът за това беше много по-голям.

Направи лапа от корена на зарасличето и уви бедрото с мека кожа. Сетне внимателно проми другите драскотини и разкъсвания, най-вече около дясното му рамо и гърдите. Цицината на главата я безпокоеше, но кожата не бе разкъсана, просто мястото беше подуто. Направи настойка от цветове на арника в прясна вода, сложи влажен компрес на подутината и го привърза с кожена ивица.

Едва сега седна на петите си. Когато се събуди, ще може да му даде лекарства, но засега го бе лекувала с всичко, с което разполагаше. Разглади една гънчица на кожения навой на бедрото му и после за пръв път Айла го погледна наистина.

Той не бе така як като мъжете от Клана, но бе мускулест и краката му бяха невероятно дълги. Златистите косми, които се виеха на гърдите му, се превръщаха в кафеникав ореол около ръцете. Кожата му беше бледа. Космите по тялото му бяха по-светли и по-фини отколкото на мъжете, които познаваше. Той бе по-висок и по-слаб, но не се различаваше много. Отпуснатата му мъжественост почиваше на меки златисти къдрици. Тя пресегна да пипне структурата, но дръпна ръка. На ребрата му забеляза пресен белег и не съвсем избледняло натъртване. Трябва съвсем скоро да е оздравял от предишно нараняване.

Кой ли се е грижил за него? И откъде е дошъл?

Наведе се по-близо да разгледа лицето му. В сравнение с лицата на хората от Клана то бе плоско. Отпуснатата му уста бе с плътни устни, но челюстите му не се издаваха толкова много. Имаше силна брадичка с трапчинка. Тя попипа своята и си спомни, че и синът й имаше трапчинка на брадичката, макар че никой друг в Клана нямаше. Формата на носа на този мъж не се различаваше много от носовете на Клана — гърбав, тесен — но иначе беше по-малък. Затворените му очи бяха широко поставени и изглеждаха изпъкнали. Сетне тя проумя, че той няма изпъкнали надомни дъги, които да ги скриват. Челото му, покрито с леко вдълбани тревожни бръчки, беше право и високо. За нейните очи, привикнали да виждат само хората от Клана, челото му изглеждаше издуто. Положи ръка на веждите му и опипа своите. Бяха едни и същи. Колко странна трябва да е изглеждала на Клана.

Косата му беше дълга и права — част от нея още бе захваната с ремъче отзад, но повечето представляваше объркана маса и жълта. Като моята, помисли тя, но по-светла. Някак си позната. После, потресена от разпознаването, си спомни. Нейният сън! Нейният сън за мъжа от Другите. Не бе могла да види лицето му, но косата му беше жълта!

Тя зави мъжа и бързо излезе на площадката, учудена, че още е ден и като личеше по слънцето, ранен следобед. Толкова много неща се бяха случили, толкова умствена, физическа и емоционална енергия бе изразходвана с такава интензивност, че й се струваше, че трябва да е много по-късно. Опита се да сортира мислите си, да ги сложи в някакъв ред, но те объркано отскачаха.

Защо този ден бе решила да язди на запад? Защо се озова там точно когато той бе извикал? И как от всички възможни пещерни лъвове в степта се случи в каньона да намери точно Бебчо? Нейният тотем трябва да я беше завел там. Ами нейният сън за мъжа с жълтата коса? Това ли бе той? Защо беше доведен тук? Тя не бе сигурна какво значение ще има той в живота й, но знаеше, че никога вече няма да живее както досега. Беше видяла лицето на Другите.

Почувства Уини да бута с муцуна ръката й отзад и се обърна. Конят сложи глава върху рамото на жената, а Айла посегна нагоре, прегърна с две ръце врата на Уини и прислони глава към него. Стоеше вкопчена в животното, в познатия, удобен начин на живот и малко уплашена от бъдещето. Потупа кобилата, погали я и усети движението на малкото, което тя носеше.

— Не може да е останало много, Уини. Радвам се, че ми помогна да докарам мъжа обратно. Никога нямаше да мога сама да го донеса тук.

По-добре да вляза вътре и да се уверя, че той е наред, помисли, изнервена от мисълта, че нещо може да му се случи, ако дори за миг го остави сам. Той не се бе помръднал, но тя застана до него и го загледа как диша, без да може да отклони погледа си. Забеляза една аномалия — той нямаше брада! Всички мъже от Клана имаха бради, рошави кафяви бради. Нима мъжете от Другите нямаха бради?

Докосна челюстта му и почувства твърдата небръсната растителност. Имаше някаква брада, но много къса. Объркано поклати глава. Изглежда тъй млад. Колкото и голям и мускулест да беше, изведнъж й се видя по-скоро момче, отколкото мъж.

Той обърна глава, простена и нещо промълви. Думите му бяха неразбираеми, но в тях имаше нещо, което я накара да почувства, че би трябвало да е способна да ги разбере. Сложи ръка на челото му, сетне на бузата и усети нарастващата топлина на треската. По-добре да видя мога ли да го накарам да поеме малко върбова кора, помисли тя и пак стана.

Докато приготвяше върбовата кора, огледа запасите си от лечебни треви. Не бе престанала да се пита защо поддържа пълна аптека, когато нямаше кого другиго да лекува, освен себе си. Беше й просто навик. Сега се радваше за това. Имаше много растения, които не бе намерила в долината или в леснодостъпната близка част на степите, но това, което имаше, бе достатъчно, а и тя бе добавила някои непознати на юг билки. Иза я бе научила как да изпробва хранителните и лечебните качества на непознатите растения на себе си, но тя все още не бе напълно доволна от новите придобивки, та да ги приложи на мъжа.

Освен върбовата кора взе и едно растение, чиято употреба познаваше добре. Косматото стъбло сякаш израстваше от средата на широките двувърхи листа, вместо листата да са прикрепени към него. Когато го бе откъснала, на него имаше гроздове бели цветчета, които сега бяха избеляло кафяви. То така приличаше на камшичето, че тя си мислеше за него като за разновидност на тази билка, но една от другите лечителки на Събирането на Клановете го бе нарекла костоправ и го бе използвала за тази цел. Айла го използваше за намаляване на треската, но то трябваше да се вари, докато стане като гъст сироп, а това изискваше време. То предизвикваше силно изпотяване, но бе много силно и тя не искаше да го даде на мъжа, отслабен от загубата на кръв, освен ако не й се наложеше. Все пак беше по-добре да го приготви.

Сети се за листата от люцерна. Пресни люцернови листа се накисваха в гореща вода, за да помогнат на кръвта да се съсири. Беше видяла няколко в полето. И хубав месен бульон, който да му даде сили. Лечителната в нея мислеше отново, отхвърляйки объркването, което бе изпитала преди това. От самото начало се бе вкопчила за една мисъл и тя ставаше все по-настойчива: Този мъж трябва да живее.

Като положи главата му в скута си, тя успя да го накара да погълне малко чай от върбова кора. Очите му потрепнаха, той промърмори, но остана в безсъзнание. Драскотините и разкъсванията му се бяха зачервили и затоплили, а кракът му явно се бе подул. Смени лапата и направи нов компрес за подутината на главата му. Тя поне намаляваше. С идването на вечерта тревогата й се увеличи и й се прииска Креб да беше при нея, за да призове духовете да й помогнат, както бе навикнал да прави за Иза.

Докато се стъмни, мъжът започна да се дърпа и мята, изричайки някакви думи. Една от тях той отново и отново използваше, като я смесваше със звуци, които имаха настоятелността на предупреждение. Тя помисли, че може би това е име, името на другия мъж. С едно еленово ребро, чийто край бе издълбала, за да направи малка падинка, тя му даваше настойка от камшиче на малки глътки някъде до към полунощ. Борейки се с горчилката, той отвори очи, но в тъмните им дълбини не пролича, че я вижда. След това обаче й беше по-лесно да го накара да поеме татулов чай — сякаш той искаше да премахне от устата си по-горчивия вкус. Беше доволна, че е намерила болкоуспокояващия и предизвикващ сън татул близо до долината.

Тя бдя цяла нощ, надявайки се, че треската ще стихне, но преломният момент настъпи, чак когато утрото вече наближаваше. След като изтри мокрото му от пот тяло със студена вода и смени покривката на леглото и завивката му, той заспа по-спокойно. Тя задряма на една кожа до него.

Изведнъж се загледа към ярката слънчева светлина, която струеше през отвора, чудейки се защо е толкова будна. Претърколи се, видя мъжа и целия вчерашен ден мина през ума и. Мъжът изглеждаше отпуснат и спеше нормално. Тя лежеше спокойно и се ослушваше. Чу тежкото дишане на Уини, бързо стана и отиде към другата страна на пещерата.

— Уини — рече развълнувано, — време ли е?

Кобилата нямаше защо да отговаря.

Айла и по-рано бе помагала при раждането на бебета, самата тя бе родила едно, но за нея бе нещо ново да помага на кобила. Уини знаеше какво да прави, но изглежда прие с желание успокояващото присъствие на Айла. Едва към края, когато жребчето вече се бе подало донякъде, Айла помогна, като го издърпа докрай. Усмихна се от удоволствие, когато Уини започна да ближе кафявата мъхеста козина на новороденото жребче.

— За пръв път виждам някой да акушира на кон — каза Джондалар.

Айла се извърна при звука и погледна към мъжа, който я наблюдаваше, подпрян на лакът.

20

Айла зяпна мъжа. Не можа да се удържи, макар да знаеше, че е неучтиво. Едно нещо беше да го наблюдава, докато е в безсъзнание или спи, но когато бе напълно буден, имаше огромна разлика. Той имаше сини очи!

Знаеше, че нейните очи са сини — това бе една от отликите, за които непрекъснато й напомняха, а и често ги бе виждала отразени в някоя локва. Очите на хората от Клана бяха кафяви. Никога не бе виждала друг човек със сини очи, да не говорим пък за такова яркосиньо, че трудно можеше да повярва, че е истинско.

Тези очи я задържаха. Тя сякаш не бе способна да се помести, докато не откри, че трепери. После осъзна, че е гледала право в мъжа и кръвта се качи в лицето й, а тя разстроена откъсна погледа си от него. Да се втренчва така бе не само неучтиво. Една жена никога не трябваше да гледа право в един мъж, особено пък чужденец.

Айла погледна в земята, опитвайки се да си възвърне увереността. Какво ли си е помислил за мен! Но тя от толкова дълго време не бе била с хора, а и доколкото си спомняше, за пръв път виждаше някои от Другите. Искаше да го гледа. Искаше да напълни очите си, да пие гледката на друго човешко същество и то така необикновено. Но също тъй важно бе той да си мисли хубави неща за нея. Не желаеше да започне по неподходящ начин заради неподобаващото си любопитство.

— Съжалявам. Не исках да те смутя — рече той, чудейки се дали я е засегнал или е просто свенлива. Когато не получи отговор, се усмихна накриво и осъзна, че е говорил на Зеландонии. Мина на Мамутои, а когато и това не предизвика отговор, опита Шарамудои.

Тя му хвърляше тайни погледи така, както правеха жените, когато очакваха сигнал от мъжа да се приближат. Но той не правеше никакви жестове или поне не такива, че тя да ги разбере. Правеше само думи. Само че нито една от думите не приличаше на звуците, които правеха хората от Клана. Не бяха гърлени и отделни срички, а течаха заедно. Тя не можеше да определи докъде свършва едната и откъде започва другата. Гласът му имаше приятен, дълбок, боботещ тон, но той я объркваше. Някъде дълбоко в себе си усещаше, че би трябвало да го разбира, а не можеше.

Продължи да чака сигнала му, докато чакането не започна да става неудобно. После си спомни, че в ранните си години с Клана се бе наложило Креб да я учи да говори правилно. Той й бе казвал, че тя знаела да прави само звуци и че се чудел дали Другите не общуват по този начин. Никакви знаци ли не знае този мъж? Когато най-накрая осъзна, че той не възнамерява да й даде сигнал, разбра, че трябва да намери някакъв друг начин да общува с него, дори и само за да бъде сигурна, че ще вземе приготвеното за него лекарство.

Джондалар беше в недоумение. Нищо от това, което говореше, не предизвикваше и най-малката реакция у нея. Зачуди се дали пък не е глуха, но си спомни колко бързо се бе обърнала да го погледне, когато за пръв път й бе заговорил. Каква странна жена, помисли той и се почувства неловко. Чудя се къде ли са останалите от нейните хора. Огледа малката пещера, видя сламеножълтата кобила и червеникавокафявото й жребче и бе поразен от друга мисъл. Какво правеше този кон в пещерата? И защо позволи на жената да му акушира? Не бе виждал досега кон да ражда, дори и на открито. Да не би тази жена да притежава някаква особена сила?

Цялата работа започваше да придобива нереалността на съня, но той не мислеше, че сънува. Може би е по-лошо. Може би тя е донии, която е дошла за теб, Джондалар, помисли си той и потръпна, защото съвсем не бе уверен, че тя е благонамерен дух… ако изобщо е дух. Почувства облекчение, когато, макар и колебливо, тя се отмести към огъня.

Тя се държеше свенливо. Движеше се, като че ли не искаше той да я вижда, напомняше му за… за нещо. Дрехата й също беше твърде странна. Изглеждаше просто като обезкосмена кожа, увита около нея и превързана с ремък. Къде ли беше виждал по-рано нещо подобно? Не можеше да си спомни.

Беше направила нещо интересно с косата си. По цялата й глава тя бе разделена на правилни участъци и сплетена в плитки. И преди това бе виждал сплетени коси, макар никога не на плитки като нейните. Не бе непривлекателно, но бе необичайно. Първия път, когато я бе погледнал, му се бе видяла съвсем хубавка. Изглеждаше млада — в очите й се метеше невинност — но доколкото можеше да прецени при тази безформена дреха, имаше тяло на зряла жена. Изглежда отбягваше изпитателния му поглед. Защо, зачуди се той. Започваше да се заинтригува, тя беше една странна загадка.

Не бе усетил, че е гладен, докато не подуши хранителния бульон, който тя му донесе. Опита се да седне, но острата болка в дясното бедро го накара да осъзнае, че бе получил и други наранявания. Болеше го цялото тяло. Сетне за пръв път се зачуди къде е и как е попаднал тук. Изведнъж си спомни как Тонолан бе влязъл в каньона… рева… и най-огромния пещерен лъв, който някога бе виждал.

— Тонолан! — викна той и панически заоглежда пещерата. — Къде е Тонолан?

Освен жената в пещерата нямаше никой друг. Стомахът му се сви. Знаеше, но не искаше да повярва. Може би Тонолан е в някоя друга пещера наблизо. Може би някой друг се грижи за него.

— Къде е брат ми? Къде е Тонолан?!

Тази дума звучеше познато на Айла. Беше същата, която той толкова често повтаряше с тревога в дълбините на съня си. Тя предположи, че пита за своя компаньон и наведе глава надолу, за да изрази уважението си към мъртвия млад човек.

— Къде е моят брат, жено? — ревна Джондалар, хвана ръцете й и я разтърси. — Къде е Тонолан?

Айла бе потресена от избухването му. Височината на гласа, гневът, чувството за безизходност, неконтролираните емоции, които можеше да долови в тона и да види в действията му, всичко това я объркваше. Мъжете от Клана никога не биха изразили емоциите си толкова открито. Можеха да изпитват също тъй силни чувства, но мъжествеността им се измерваше по самоконтрола.

В очите му обаче имаше мъка и от напрежението в раменете му и свиването на челюстите тя разбра, че той се бори с истината, която знае, но не желае да приеме. Хората, сред които бе израснала, общуваха не само със знаци с ръцете и жестове. Стойката, държанието, изражението, всичко придаваше смислови отсенки, които бяха част от техния речник. Свиването на един мускул можеше да отразява определен нюанс. Айла бе привикнала да разчита езика на тялото, а загубата на любим човек беше всеобща злочестина.

Нейните очи също предаваха чувствата й, говореха за нейната тъга, за нейната симпатия. Тя поклати глава и пак я сведе. Той не можеше повече да отрича пред себе си това, което знаеше. Пусна я и раменете му примирено се приведоха.

— Тонолан… Тонолан… защо ти трябваше да продължиш да пътуваш? О, Дони, защо? Защо взе брат ми? — викна със скован и напрегнат глас. Опита се да устои на връхлетялото го нещастие, да се отдаде на болката си, но никога досега не бе изпитвал такова дълбоко отчаяние. — Защо трябваше да го вземеш и да ме оставиш без никого? Знаеш, че той беше единственият човек, когото някога… съм обичал. Велика Майко… Той ми беше брат… Тонолан… Тонолан…

Айла разбираше скръбта. Опустошителното й действие не й бе спестено и по симпатия я заболя за него, поиска й се да го утеши. Без да разбере как е станало, тя видя, че държи мъжа и се люлее с него, докато той отново и отново извиква името в терзанието си. Не познаваше тази жена, но тя бе човек и му съчувстваше. Бе забелязала нуждата му и бе откликнала.

Когато се облегна на нея, усети как в недрата му се надига вълна и подобно на скритите в един вулкан сили, веднъж освободена, вече не може да бъде задържана. Изплака силно и тялото му се разтресе в конвулсивни спазми. Силни викове се заизтръгваха от гърлото му и всеки накъсан дъх му костваше агонизиращо усилие.

От дете не си бе позволявал да се отпусне така изцяло. Не бе в природата му да показва най-скритите си чувства. Те бяха твърде силни и той отрано се бе научил да ги сдържа, но предизвиканото от Тонолановата смърт избухване разкри незарасналите ръбци на дълбоко погребани спомени.

Серенио беше права. За повечето хора неговата любов бе твърде голяма, за да може да се понесе. Отприщеният му гняв не можеше да бъде сдържан, докато не изминеше пътя си. Докато растеше, веднъж бе предизвикал такива поразии, като бе излял справедливия си гняв, че тежко бе наранил един човек. Всичките му емоции бяха прекалено силни. Дори майка му се бе видяла принудена да наложи известна дистанция между себе си и него и го бе следила с мълчалива симпатия, когато приятелите му се отдръпваха, защото той се вкопчваше твърде яростно, обичаше прекалено силно, изискваше твърде много от тях. Беше забелязала подобни черти у мъжа, с когото някога бе била свързана и в чието огнище бе роден Джондалар. Изглежда единствено по-малкият му брат бе в състояние да овладее любовта му, да я приеме с лекота и да отразява със смях предизвикваните от нея напрежения.

Когато вече не можеше да го сдържа и цялата Пещера се надигна, майка му го изпрати да живее с Даланар. Решението беше мъдро. Когато се върна, Джондалар не само бе изучил занаята си, но и се бе научил да контролира емоциите си и бе израснал като висок, мускулест, забележително хубав мъж с изключителни очи и едно неосъзнавано очарование, отразяващо неговата дълбока натура. Жените по-специално усещаха, че в него има повече, отколкото той дава да се види. Той се превърна в неустоимо предизвикателство, но никоя не можа да го спечели. Колкото и дълбоко да успееха да проникнат, не можеха да досегнат най-скритите му чувства. Колкото и много да успееха да вземат, той имаше още за даване. Бързо се научи с коя докъде да стига, но за него връзките му бяха повърхностни и незадоволителни. Единствената жена в неговия живот, която можеше да му бъде равна, се отдаде на друго призвание. Във всеки случай двамата нямаше да си съответстват.

Мъката му бе също тъй дълбока като цялата му натура, но младата жена, която го държеше, бе познала не по-малка мъка. Тя бе загубила всичко — и то неведнъж, бе почувствала студения дъх на света на духовете — и то неведнъж и все пак бе устояла. Тя почувства, че страстният му изблик е нещо повече от оплакването на една обикновена горест, и, поучена от собствените си загуби, прекрати неговите.

Когато разтърсващите му вопли стихнаха, откри, че докато го е държала, тихо му е напявала. С напяването си беше успокоявала и приспивала Уба, дъщерята на Иза. Беше виждала сина си да затваря очи при този звук, беше приспивала собствената си мъка и самота със същата монотонна приспивна мелодия. Бе направила това, което трябваше. Изразходван и изтощен, накрая той се отпусна. Лежеше по гръб с обърната настрани глава и гледаше каменните стени на пещерата. Когато обърна главата му, за да измие сълзите му със студена вода, той затвори очи. Не желаеше или не можеше да я гледа. Скоро тялото му се отпусна и тя разбра, че е заспал.

Отиде да види как Уини се оправя с новороденото си жребче, сетне излезе навън. Чувстваше се изцедена, но освежена. Застана на далечния край на площадката, погледна към долината и си припомни тревожното пътуване с мъжа на носилката и трескавата си надежда, че няма да умре. Тази мисъл я изнерви. Усети повече от всякога, че мъжът трябва да живее. Върна се бързо в пещерата и се увери, че той още диша. Пак сложи студената супа на огъня — повече се бе нуждал от друг вид подкрепа — провери дали лекарствата са приготвени за събуждането му и тихо седна на рунтавата кожа до него.

Не можеше да му се нагледа и изучаваше лицето му, като че ли се опитваше наведнъж да навакса за всички тези години, когато бе жадувала да види друг човек. Сега, след като част от необичайността на лицето му бе изчезнала, го виждаше повече като цяло, а не като отделни черти. Искаше й се да го докосне, да прекара пръст по челюстта и брадичката, да усети светлите му гладки вежди. Сетне нещо я порази.

Очите му бяха пуснали вода! Тя бе изтрила влага от лицето му, рамото му още бе мокро от нея. Значи не съм само аз, помисли. Нито Креб, нито някой друг така и не можа да разбере защо, когато съм тъжна, от очите ми излиза вода. Креб мислеше, че очите ми са слаби. Но очите на мъжа пуснаха вода, когато той страдаше. Сигурно очите на всички Други пускат вода.

Продължилото цяло нощ бдение на Айла и интензивните й емоционални реакции най-накрая поискаха своето. Въпреки че бе още следобед, тя заспа на кожата до мъжа. Джондалар се събуди на смрачаване. Беше жаден и искаше да пие нещо, но не желаеше да буди жената. Чуваше звуците от кобилата и нейното новородено, но различаваше единствено жълтеникавата й козина, докато тя лежеше близо до стената от другата страна на входа на пещерата.

После погледна жената. Тя лежеше по гръб, главата й бе отвърната от него. Виждаше само линията на врата и челюстта и очертанията на носа й. Спомни си емоционалното си избухване и малко се смути, сетне си спомни какво го бе предизвикало. Болезненият спомен измести всички други чувства. Усети как очите му се напълват със сълзи и силно ги стисна. Опита се да не мисли за Тонолан, опита се да не мисли за нищо. Скоро успя и не се събуди чак до среднощ, когато стоновете му разбудиха и Айла.

Беше тъмно, огънят бе угаснал. Айла намери опипом огнището, взе прахан и подпалки от мястото, където държеше припасите си, взе и огнения камък и кремъка.

Треската на Джондалар пак се бе усилила, но той бе в съзнание. Във всеки случай си помисли, че е дремал. Не можеше да повярва, че жената е направила огън толкова бързо. Когато се бе събудил, не бе забелязал дори блещукането на жарава.

Тя донесе на мъжа студения чай от върбова кора, който бе приготвила по-рано. Той се надигна на лакът, за да стигне до чашата и, макар че бе горчив, го изпи, защото бе много жаден. Разпозна вкуса — изглежда всеки знаеше за какво се използва върбовата кора — но му се искаше да пийне чиста вода. Изпитваше и нужда да уринира, ала не знаеше как да й съобщи. Вдигна чашата, в която бе имало върбов чай, обърна я да покаже, че е празна и я поднесе до устните си.

Тя моментално разбра, взе мяха, напълни чашата и я остави до него. Водата утоли жаждата му, но задълбочи другия му проблем и той започна неловко да се извива. Движенията му накараха младата жена да проумее нуждата му. Извади една пръчка от огъня за факла и отиде към складовата част от пещерата. Търсеше някаква съдина, но покрай това намери и други полезни предмети.

Беше правила каменни лампи, изчегъртвайки плитка ямичка в камъка, където да стои стопената мазнини и фитилът от мъх, но не ги бе използвала много. Огънят обикновено й осигуряваше достатъчно светлина. Взе една лампа, намери фитилите от мъх и се огледа за мехурите с претопена мазнина. Когато до тях видя празен мехур, взе и него.

Постави пълния мехур близо до огъня, за да омекне и подаде празния на Джондалар — но не можа да му обясни за какво му е. Разпъна отвора и посочи вътре. Той я погледна озадачено. Нямаше как. Дръпна настрани завивката му и когато се пресегна между бедрата му с отворения мехур, той бързо схвана идеята и го взе.

Когато пусна струята, се почувства странно да лежи по гръб, вместо да е изправен. Айла забеляза неудобството му и отиде до огъня да напълни лампата, като се усмихна на себе си. По-рано не е бил раняван, помисли, поне не тъй лошо, че да не може да ходи. Той й се усмихна малко свенливо, когато тя взе мехура и излезе да го изпразни. Върна му го да го използва при нужда, сетне допълни лампата с мазнина и запали фитилчето. Занесе я до леглото и дръпна покривката от краката му.

Макар че го болеше, той се опита да приседне, за да види. Тя му помогна да се изправи. Когато видя драскотините по гърдите и ръцете си, той разбра защо го болеше повече отдясно, но бе по-загрижен от дълбоката болка в крака си. Удиви се колко изкусна е жената. С един чай от върбова кора не се ставаше лечител.

Когато тя отстрани окървавената зарасличева лапа, той се разтревожи още повече. Светлината от лампата не можеше да се сравни със слънчевата, но не оставяше съмнения, че нараняването му е сериозно. Кракът му бе подпухнал, посинял и силно възпален. Взря се по-отблизо и му се стори, че различава възелчета, които придържат плътта му. Не бе изкушен в лечебното изкуство. Доскоро не бе по-заинтересован от повечето здрави млади мъже, но дали някой Зеландони някога е зашивал и завързвал някого?

Наблюдаваше внимателно как тя приготвя нова лапа, този път от листа. Искаше да я попита от какво са листата, да поговори с нея и да се опита да прецени умението й. Ала тя не знаеше никой от познатите му езици. Как би могла да бъде лечител, ако не говори? Изглеждаше обаче, че тя знае какво върши и каквото и да бе това, което сложи на раната, то облекчи болката.

Отпусна се, какво друго би могъл да стори, и загледа как тя изтрива с успокояващ разтвор гърдите и ръцете му. Чак когато разви ивицата мека кожа, която придържаше компреса, разбра, че главата му е била контузена. Вдигна ръка, напипа подутината и болезненото място, преди тя да увие новия компрес.

Тя се върна до огъня, за да затопли супата. Той я наблюдаваше, опитвайки се да я прецени. „Това мирише добре“, рече той, когато миризмата на месо достигна до ноздрите му.

Гласът му звучеше някак не на място. Не бе сигурен защо, но не бе само от увереността, че няма да бъде разбран. Когато за пръв път бе срещнал Шарамудои, нито той, нито те разбираха и дума от езика на другия, но все пак това бяха езици — незабавна и словоохотлива реч — сякаш всеки се стремеше да размени думи, които могат да наченат процеса на общуването. Тази жена не правеше никакъв опит да започне взаимна размяна на думи и отговаряше на усилията му само с озадачени погледи. Изглежда тя не само не разбираше езиците, които той знаеше, но и нямаше никакво желание да общува.

Не, помисли той. Не е съвсем така. Бяха общували. Когато поиска, тя му даде вода, даде му мехур, за да се облекчи, макар той да не знаеше как е разбрала, че изпитва нужда. Не бе размишлявал специално за общуването им, когато се бе отдал на мъката си. Болката беше прекалено тясна, но се бе усетил и го бе включил в размислите си за нея.

— Зная, че не можеш да ме разбереш — каза той почти боязливо. Не бе съвсем сигурен какво да й каже, но усещаше нужда да каже нещо. Веднъж започнал, думите заизлизаха с лекота. — Коя си ти? Къде са останалите ти хора? — не можеше да види много отвъд кръга, осветен от огъня и лампата, но досега не бе забелязал нито други хора, нито някакви следи от тях. — Защо не искаш да говориш?

Тя го погледна, но нищо не рече.

В ума му започна да се оформя странна мисъл. Припомни си как бе стоял в тъмното край огъня с един лечител и се сети какво разправяше Шамуд за някои изпитания, на които е трябвало да се подлагат Тези, които служат на Майката. Не говореше ли за прекарване на определено време в самота? За периоди на мълчание, когато с никого не трябва да разговарят? За периоди на въздържание и пост?

— Нали живееш сама тук?

Айла му хвърли един поглед и с изненада забеляза, че на лицето му е изписано учудване, сякаш я виждаше за пръв път. По неизвестни причини това я накара отново да осъзнае; невежливостта си и тя бързо сведе поглед към бульона. Във всеки случай той изглежда не я възприемаше като недискретна. Оглеждаше пещерата й и правеше своите устни звуци. Напълни една купа, седна пред него с нея и сведе глава, опитвайки се да му даде възможност да я потупа по рамото и да удостовери нейното присъствие. Не усети потупване, а когато вдигна очи, видя, че той я гледа въпросително и приказва своите думи.

Той не знае! Той не вижда за какво го моля. Мисля, че той, изобщо не знае никакви сигнали. С внезапно прозрение й хрумна друга мисъл, как ще общуваме, ако той не вижда моите сигнали, а аз не знам думите му?

Бе шокирана, като си припомни как Креб се бе опитвал да я научи да говори, а тя не знаеше, че той говори с ръцете си. Не знаеше, че хората могат да говорят с ръцете си, тя бе говорила само със звуци! Но след това бе говорила езика на Клана толкова дълго, че не си спомняше значението на думите.

Само че аз вече не съм жена от Клана. Аз съм мъртва. Проклеха ме. Никога няма да мога да се върна обратно. Сега трябва да живея с Другите и трябва да говоря като тях. Трябва отново да се науча да разбирам думите и трябва да се науча да ги произнасям, иначе никога няма да ме разберат. Даже и да бях намерила цял Клан от Другите, нямаше да мога да им приказвам, а те не биха разбрали какво им говоря. Дали заради това моят тотем ме накара да остана? Докато не бъде доведен този мъж? Тъй че да може пак да ме научи да говоря? Тя потръпна от усещане за студ, макар да не бе имало никакво течение.

Джондалар се бе развихрил и задаваше въпроси, на които не очакваше отговор, просто за да се слуша как приказва. От страна на жената нямаше никаква реакция и той си помисли, че знае причината. Изпита увереност, че тя или се упражнява да стане, или е в служба на Майката. Това отговаряше на толкова много въпросителни: целебните й умения, властта й над коня, защо живееше сама и не му приказваше, може би дори на това как го бе открила и докарала в пещерата. Чудеше се къде се намира, но в момента това не бе важно. Имаше късмет, че е оцелял. Бе загрижен обаче от нещо друго, което бе казал Шамуд.

Сега проумяваше, че ако бе обърнал внимание на стария белокос лечител, щеше да разбере, че Тонолан ще умре — но не му ли бе казано и че той следва брат си, защото Тонолан ще го заведе там, където иначе не би отишъл? Защо бе доведен тук?

Айла се опитваше да си припомни някакъв начин да започне да учи думите му и ето че се сети как бе започнал Креб — със звуците за име. Тя се стегна, погледна го право в очите, чукна се в гърдите и каза: „Айла“.

Джондалар се ококори.

— Значи най-накрая реши да говориш? Това твоето име ли беше? — той я посочи. — Кажи го пак.

— Айла.

Имаше странен акцент. Двете срички на думата бяха като отсечени, вътрешните звуци идваха нейде дълбоко от гърлото й, сякаш ги преглъщаше. Беше чувал много езици, но в нито един от тях нямаше такъв род звуци, каквито тя издаваше. Той не можеше да ги произнесе много добре, но се опита да направи каквото бе по силите му: „Ааай-лах“.

Тя едва разпозна името си в звуците, които той направи. На някои хора в Клана също им бе много трудно, но никой не го произнасяше като него. Той свързваше звуците заедно и променяше тона така, че при първата сричка се извисяваше, а при втората падаше. Изобщо не можеше да си спомни да е чувала името си по този начин, и все пак й се струваше вярно. Тя го посочи и се наведе напред в очакване.

— Джон дал ар — каза той. — Името ми е Джондалар от Зеландонии.

Това бе прекалено много, тя не можеше да го схване. Поклати глава и пак го посочи. Той видя, че е объркана.

— Джондалар — рече и повтори по-бавно: „Джондалар“.

Айла се напъна да накара устата си да работи по същия начин.

— Дух-да — по-точно от това не успя.

Той разбра, че й е трудно да прави точните звуци, но много се старае. Зачуди се дали няма някаква деформация на устата, която да й пречи да говори. Дали заради това не приказваше? Защото не можеше? Повтори името си бавно, като произнасяше всеки звук толкова ясно, колкото можеше, сякаш говореше на дете или на човек, комуто не достига интелигентност.

— Джон-да-лар… Джоннн-даа-ларрр.

— Дон-да-лах — опита пак тя.

— Много по-добре! — рече той с одобрително кимване и се усмихна. Този път тя наистина се бе постарала. Вече не бе сигурен дали неговото заключение, че тя се упражнява да служи на Майката, е правилно. Не му се виждаше достатъчно умна. Продължи да се усмихва и да кима.

Той прави щастливото лице! Никой друг в Клана не можеше да се усмихва така, освен Дърк. За нея пък беше нещо съвсем естествено, а сега и той го прави.

Изненаданото й изражение бе така забавно, че Джондалар трябваше да сподави едно изхихикване, но усмивката му се разшири и очите му весело заблестяха. Усещането бе заразително. Кранчетата на Айлините устни се извиха нагоре и когато неговото ответно ухилване я окуражи, тя му отвърна с широка доволна усмивка.

— О, жено — рече Джондалар. — Ти може и да не говориш много, но си прекрасна, когато се усмихнеш! — Мъжкото у него започна да я вижда като жена, като много привлекателна жена и той я погледна както си следваше.

Нещо бе различно. Усмивката още си стоеше, но очите му… Айла забеляза, че на светлината на огъня очите му станаха тъмновиолетови и в тях се криеше нещо повече от забавление. Тя не знаеше какво има в погледа му, но тялото й знаеше. То разпозна поканата и отговори със същото гъделичещо, потъващо усещане дълбоко вътре в нея, каквото бе изпитала, когато бе наблюдавала Уини и червеникавокафявия кон. Очите му бяха тъй завладяващи, че тя трябваше да отметне глава, за да се насили да погледне встрани. Помота се малко, оправяйки покривката на леглото му, сетне взе купата и стана, като избягваше погледа му.

— Струва ми се, че си свенлива — каза Джондалар и смекчи интензивността на погледа си. Тя му напомняше за една млада жена пред Първия обряд. Усети добронамереното, но силно желание, което винаги бе изпитвал към младите жени по време на тази церемония, и парещото опъване в слабините. А после и болката в дясното бедро.

— Всичко е наред — каза с крива усмивка. — И без друго не съм във форма за това.

Отпусна се назад на леглото, като отметна и разглади кожите, които тя бе използвала, за да му даде опора, и се усети изцеден. Тялото му го болеше, а като се сети за причината, го заболя още повече. Не искаше да си спомня и да мисли. Искаше да затвори очи и да забрави, да потъне в забвение, което да сложи край на болката му. Усети докосване по рамото и отвори очи. Айла му подаваше една чаша. Погълна течността и не след дълго усети, че болката се облекчава и го обзема отпуснатост. Знаеше, че това е предизвикано от напитката, която му бе дала, и й бе благодарен, но се чудеше откъде е разбрала от какво се нуждае, без да й каже и дума.

Айла бе видяла болезнената гримаса и знаеше колко тежки бяха нараняванията му. Тя бе опитна лечителка. Беше приготвила татула, преди още той да се събуди. Видя как бръчките на челото му се разглаждат и тялото му се отпуска, загаси лампата и огради огъня с камъни. Сложи рунтавата кожа, която използваше, до мъжа, но сънят бе далеко.

На светлината на оградения огън се примъкна до входа на пещерата и като чу мекото процвилване на Уини, отиде към нея. Стана й приятно, като видя кобилата да лежи на земята.

Странната миризма на мъжа в пещерата я бе изнервила след раждането. Щом се бе отпуснала достатъчно, та да легне, значи беше приела неговото присъствие. Айла седна до врата на Уини пред гърдите й, за да може да я погали и почеше около ушите. Жребчето, което лежеше близо до цицките на майка си, полюбопитства и навря муцунка между тях. Айла го погали и го почеса, после протегна пръсти. Усети засмукването, но то я пусна, като откри, че тя няма нищо за него. Майка му задоволи нуждата му да суче.

Бебето ти е чудесно, Уини, и ще порасне силно и здраво като теб. Сега си имаш някой като теб, а и аз си имам. Не мога да го повярвам. След всичкото това време вече не съм сама. Очите й неочаквано се напълниха със сълзи. Колко много, много луни минаха, откакто бях прокълната, откакто не съм виждала никого. Сега има някой тук. Мъж, Уини. Мъж от Другите и мисля, че ще остане жив. Изтри сълзите с опакото на ръката си. И неговите очи също правят вода и той ми се усмихна. И аз му се усмихнах. Аз съм една от Другите, точно както разправяше Креб. Иза ми каза да намеря своите, да си намеря стопанина. Уини! Той ли ми е стопанинът? За мен ли бе докаран тук? Моят тотем ли го докара?

Бебчо! Бебчо ми го даде! Той е бил избран, също както съм била избрана аз. Проверен и белязан от Бебчо, от пещерното лъвче, което моят тотем ми даде. Мъж, чийто тотем е Пещерният лъв, ще да е достатъчно силен за жена с тотем Пещерния лъв. Даже може да имам още бебета.

Айла се намръщи. Само че бебетата всъщност не се правят от тотемите. Знам, че Брод е заченал Дърк, когато е сложил органа си в мен. Мъжете зачеват бебетата, не тотемите. Дон-да-лах е мъж…

Изведнъж Айла си помисли за органа му, втвърден от необходимостта да се освободи от водата, и си спомни объркващите му сини очи. Усети в себе си странна пулсация, която я накара да се чувства неспокойна. Защо изпитваше тези странни усещания? Бяха започнали, когато гледаше Уини и тъмнокафявия кон…

— Тъмнокафявият кон! И сега тя има тъмнокафяво жребче. Този жребец е заченал бебе в нея. Дон-да-лах може да зачене бебе в мен. Може да ми бъде еш…

Ами ако не ме иска? Иза казваше, че мъжете го правят, ако харесват някоя жена. Повечето мъже. Брод не ме харесваше.

Не би ми било неприятно, ако Дон-да-лах… Изведнъж тя се черви. Аз съм толкова голяма и грозна! Защо ще поиска да прави това с мен? Защо ще ме иска за еш? Той може да си има стопанка. Ами ако поиска да си тръгне?

Не може да тръгне. Трябва да ме научи пак да правя думи. Дали ще остане, ако мога да разбирам думите му?

Аз ще ги науча. Ще науча всичките му думи. Тогава може би той ще остане, дори и да съм голяма и грозна. Не може да си тръгне сега. Толкова дълго бях сама.

Айла скочи почти панически и излезе от пещерата. Чернотата преминаваше в тъмнопурпурно, нощта почти бе свършила. Тя се загледа как силуетите на дърветата и познатите ориентири се появяват от мрака. Прииска й се пак да влезе в пещерата и да погледне мъжа, но се пребори с желанието си. После си помисли да му приготви нещо прясно за закуска и тръгна да вземе прашката.

Може би няма да му хареса, ако ловувам? Аз вече реших да не позволявам на никого да ме спира, спомни си тя, но не отиде за прашката. Вместо това слезе на брега, съблече наметалото си и си взе сутрешното плуване. То й подейства много добре и като че ли отми емоционалното й объркване. След пролетното наводнение любимото й място за риболов вече не съществуваше, но тя бе открила друго малко по-надолу по течението и сега се насочи натам.

* * *

Джондалар се събуди от миризмата на готвено, която му припомни, че е изгладнял. Използва мехура да изпразни своя и успя да се привдигне, за да може да хвърли един поглед наоколо. Жената бе излязла, а също кобилата и жребчето й, но мястото, което те заемаха, бе единственото друго място в пещерата, което донякъде напомняше на място за спане, а и имаше само едно огнище. Жената живееше тук сама, като се изключат конете, а те не можеха да се смятат за хора.

Но тогава къде са нейните хора? Дали наблизо имаше други пещери? Дали не бяха на удължила се ловна експедиция? В мястото за складиране имаше предмети за пещерата, рошави и обезкосмени кожи, от стойките висяха растения, месото и храната бяха достатъчни за голяма Пещера. Нима всичко бе само за нея? Ако живееше сама, защо имаше нужда от толкова много? И кой го бе пренесъл тук? Може би нейните хора го бяха донесли и го бяха оставили с нея.

Така ще да е! Тя е тяхната зеландони и те са ме докарали в пещерата й, за да се погрижи за мен. Тя е твърде млада за това, поне изглежда млада, но е компетентна. Без съмнение. Вероятно е дошла тук, за да се подложи на някакво изпитание, да развие някое специално умение — може би с животните — и нейните хора са ме намерили. Не е имало никой друг и тя им е позволила до ме оставят тук. Трябва да е много могъща зеландони, за да има такъв контрол над животните.

Айла влезе в пещерата, носейки изсъхналия и избледнял поднос от тазова кост с голяма, прясно опечена пъстърва на него. Усмихна му се, учудена, че го намира буден. Остави рибата долу и пренареди кожите и натъпканите със слама кожени възглавнички така, че той да може да седне по-удобно. За начало му даде чая от върбова кора, за да успокои треската и да облекчи болката. Постави подноса в скута му, излезе и се върна с купа сварено зърно, прясно обелени стъбла магарешки бодил и девесил и първите диви ягоди.

Джондалар бе достатъчно гладен, за да излапа каквото и да е, но след първите няколко хапки се позабави, за да се наслади на вкуса. Айла бе усвоила похватите на Иза, която използваше билките не само като лекарства, но и като подправки. И пъстървата, и зърното бяха подправени от умелата й ръка. Пресните стъбла бяха хрупкави и точно толкова нежни, колкото трябваше, а дивите ягоди, макар и само няколко, му поднесоха сладкия си дар без ничия друга помощ, освен помощта на слънцето. Беше впечатлен. Майка му бе призната за добър готвач и въпреки че подправките не бяха същите, той разбираше тънкостите на добре приготвената храна.

На Айла й стана приятно, че той отдели време да се наслади на храната. Когато привърши, му донесе чаша ментов чай и се приготви да смени превръзките му. Махна съвсем компреса от главата му. Отокът бе спаднал и единствено мястото малко го наболяваше. Драскотините по гърдите и ръцете му заздравяваха. Можеше да останат леки белези, но мускулатурата бе незасегната. Въпросът беше в крака. Щеше ли да заздравее както трябва? Щеше ли напълно да възстанови функциите си? Или частично? Или щеше да остане куц?

Отстрани лапата и с облекчение видя, че листата на дивото зеле бяха намалили възпалението, както се бе надявала. Имаше определено подобрение, макар че още не можеше да се каже до каква степен щеше да може да използва крака си. Изглежда завързването на раните със сухожилие вършеше работа. Като се имаше предвид увреждането, кракът бе много близо до първоначалната си форма, въпреки че щеше да остане голям белег и може би известна деформация. Тя бе напълно доволна.

Джондалар за пръв път можа да огледа крака си и не остана доволен. Кракът му изглеждаше много по-сериозно увреден, отколкото си бе въобразявал. При вида му той пребледня и няколко пъти тежко преглътна. Виждаше какво се е опитала да направи с възлите. Може би щеше да има някаква разлика, но се чудеше дали някога ще може пак да ходи.

Той я заговори и запита къде се е научила да лекува, без да очаква отговор. Тя разпозна името му, но нищо повече. Искаше да го помоли да я научи на значението на неговите думи, но не знаеше как. Разочарована, излезе да вземе дърва за огнището в пещерата. Жадуваше да се научи да говори, само че как изобщо можеха да започнат?

Той си мислеше за току-що изяденото ястие. Който и да я снабдяваше, тя бе добре запасена, но очевидно знаеше как да се погрижи за себе си. Ягодите, стъблата и пъстървата бяха пресни. Зърното обаче ще да е било събрано предишната есен, което означаваше излишък от зимния запас. Това говореше за добро планиране, без гладуване през късната зима или ранната пролет. Означаваше също, че областта сигурно е добре позната и затова обитавана от известно време. Имаше и други белези, че пещерата е използвана по-продължително: черните сажди около димния отвор и особено добре утъпканият под.

Беше добре обезпечена с покъщнина за пещерата и със сечива, но по-внимателното разглеждане показваше, че те изцяло са лишени от резба или украса и са по-скоро примитивни. Погледна дървената чаша, от която бе пил чай. Във всеки случай не е груба. Всъщност много добре направена. Била е издълбана от един чвор, ако се съди по формата на дървесните влакна. Като я огледа по-внимателно, на Джондалар му се стори, че чашата е била оформена така, че да се използват предимствата на формата, която структурата на дървото е предоставяла. Не беше трудно да си въобразиш муцунката на малко животинче в извивките и възлите. Дали го бе направила нарочно? Изкусна работа. Харесваше му повече от някои сечива с много по набиваща се в очите резба, които бе виждал.

Самата чаша бе дълбока, с разширяващ се навън ръб, симетрична и фино полирана. Дори отвътре нямаше издадени ръбове. Чворестото дърво се обработваше трудно. Да се направи тази чаша са отишли доста дни. Колкото повече се вглеждаше, толкова повече се уверяваше, че чашата несъмнено е майсторски изработен предмет, който лъжеше с нагледната си простота. На Мартона би й харесала, помисли той, като се сети за способността на майка си да придава приятен вид дори на най-обикновените съдове и кошници за храна. Тя имаше усет да вижда красотата дори в простите предмети.

Погледна нагоре, когато Айла донесе един наръч дърва, и поклати глава при вида на примитивната й кожена наметка. После забеляза възглавничката, на която бе лежал. Беше обезкосмена също като наметката й и не бе изрязана, за да й се придаде някаква форма, а бе увита около прясно сено и подпъхната в една плитка канавка. Издърпа единия й край да го изследва по-подробно. Самият ръб бе малко по-твърд и няколко косъма още стояха, но кожата бе много гъвкава и мека като кадифе. И вътрешната, и твърдата външна повърхност заедно с козината бяха изстъргани, което обясняваше мекотата. Повече бе впечатлен обаче от необезкосмените кожи. Едно нещо бе да опъваш и дърпаш една изстъргана кожа, за да я направиш мека, а далеч по-трудно да обработиш кожа, която е изстъргана само отвътре. Обикновено необезкосмените кожи бяха по-твърди, но тези на леглото бяха също тъй гъвкави като обезкосмените.

При пипане му се струваха с нещо познати, но не можеше да се сети защо.

Предметите не са резбовани или украсени, мислеше той, но са направени наистина майсторски. Всички кожи бяха обработени с голямо умение и внимание. И все пак нито една не бе изрязана или оформена, нито пък бяха зашити или прикрепени една към друга. Нито един предмет не бе окичен със синци, надиплен, боядисан или украсен по какъвто и да било начин. И все пак тя бе снадила и зашила крака му. Имаше странни несъответствията жената бе истинска загадка.

Джондалар гледаше как Айла се приготвя да запали огън, но всъщност не внимаваше особено. Много пъти бе виждал как се пали огън. За малко се бе зачудил защо тя просто не донесе един въглен от огъня, на който бе сготвила яденето му, после предположи, че той е угаснал. Гледаше, без да вижда, как жената насъбра бързо разгаряща се прахан, вдигна два камъка, удари ги един в друг и раздуха пламъка. Бе извършено тъй бързо, че огънят се разгоря здравата, преди той да проумее какво е направила.

— Велика Майко! Как успя да запалиш огъня толкова бързо? — смътно си спомни как посред нощ му се бе сторило, че много бързо е запалила огъня, но го бе отминал като измамно впечатление.

Айла се обърна при бурната му реакция с въпросително изражение.

— Как запали този огън? — попита пак той и приседна напред. — О, Дони! Тя не разбира и дума от това, което й казвам — и вдигна нагоре ръце.

— Знаеш ли изобщо какво си направила? Ела, Айла — рече той и й махна с ръка.

Тя незабавно отиде при него. За пръв път го виждаше да направи целенасочено движение с ръка. Беше много загрижен за нещо и тя се намръщи, като се концентрира върху думите му, желаейки да ги разбере.

— Как направи този огън? — отново попита той, произнасяйки думите бавно и внимателно, сякаш това щеше да й помогне да го разбере и посочи с ръка към огъня.

— Уг…? — тя направи плах опит да повтори последната дума. Имаше нещо важно. Тя трепереше от концентрация, опитвайки се да се накара да го разбира.

— Огън! Огън! Да, огън — викна той, като ръкомахаше към пламъците. — Имаш ли някаква представа какво може да означава толкова бързо да се пали огън?

— Угъ…?

— Да, като ей този тук — рече той и мушна с пръст въздуха към огнището. — Как го направи?

Тя стана, отиде до огнището и го посочи.

— Угъ?

Той сподави една въздишка и полегна назад върху кожите, изведнъж разбрал, че се е опитал да я насили да разбере думи, които не знае.

— Съжалявам, Айла. Беше глупаво от моя страна. Как можеш да ми кажеш какво си направила, когато не знаеш какво те питам?

Напрежението бе отминало. Джондалар затвори очи с чувство за изтощение и разочарование, но Айла бе възбудена.

Тя имаше дума. Само една, но това беше началото. Сега как би могла да продължи? Как да му каже да я научи на повече думи, че трябва да научи повече?

— Дон-да-лах…?

Той отвори очи. Тя пак посочи към огнището.

— Угъ?

— Огън? Да, това е огън — каза той и кимна утвърдително. После пак затвори очи, усещайки се уморен, малко глупав, загдето така се бе развълнувал, и изпита физическа и емоционална болка.

Не беше заинтересуван. Какво ли би могла да направи, за да го накара да разбере? Чувстваше се тъй разстроена, така ядосана, че не може да измисли начин да му предаде нуждата си. Опита още веднъж.

— Дон-да-лах — изчака, докато той пак отвори очи. — Угъ…? — каза тя с надежда в очите.

Какво ли иска, помисли Джондалар и любопитството му се възбуди.

— Какво питаш за този огън, Айла?

По наклона на раменете му и по израза на лицето му тя почувства, че той й задава въпрос. Обръщаше й внимание. Огледа се, опитвайки се да измисли начин да му каже, и видя дървата край огъня. Взе една пръчка, донесе я до него и я задържа със същия въпросителен израз.

Челото му озадачено се намръщи, а сетне се разглади, защото той помисли, че е почнал да разбира.

— Искаш думата за това ли? — попита той, зачуден на внезапния й интерес да научи езика му, когато по-рано като че ли изобщо не изпитваше никакво желание да говори. Да говори! Тя не разменяше езика си с неговия, тя се опитваше да говори! Възможно ли беше затова да е толкова мълчалива? Понеже не знаеше как да говори?

Той докосна пръчката в ръката й.

— Дърво — рече.

Насъбраният въздух шумно излезе от гърдите й, тя не знаеше, че е сдържала дъха си.

— Дъ…? — опита.

— Дърво — каза бавно той, подсилвайки движенията на устните си, за да го произнесе ясно.

— Дъъър — каза тя, като се опитваше да имитира движенията на устните му.

— Това беше по-добре, — кимна той.

Сърцето й биеше. Беше ли я разбрал. Тя трескаво се огледа за още нещо, за да не прекъснат. Погледът й се спря на чашата. Вдигна я и му я подаде.

— Опитваш се да ме накараш да те науча да говориш?

Тя не разбра, тръсна глава и пак протегна чашата.

— Коя си ти, Айла? Откъде идваш? Как можеш да вършиш… всичко, което вършиш, и да не знаеш да говориш? Ти си една загадка, но ако ми се иска да науча за теб, мисля, че ще трябва да те науча да говориш.

Тя седна на рунтавата кожа до него в тревожно очакване, като все още държеше чашата. Боеше се, че при всички тези думи, които казваше, той може да забрави думата, за която го питаше. Още веднъж му подаде чашата.

— Какво искаш — „пия“ или „чаша“? Май няма значение — докосна съда, който тя държеше. — Чаша.

— Шахх — отвърна тя и се усмихна с облекчение.

Джондалар продължи да разработва идеята. Пресегна се към мяха с прясна вода, който тя му бе оставила, и наля малко в чашата.

— Вода.

— Ухддах.

— Опитай пак. Вода — окуражи я той.

— Вуу-дах.

Джондалар кимна, вдигна чашата към устните си и отпи една глътка.

— Пия — рече. — Пия вода.

— Ффия — отвърна тя съвсем ясно, като се изключи, че някак си преглъщаше думата. — Ффия вуудах.

21

Айла, не мога да стоя повече в тази пещера. Виж само как свети слънцето! Знам, че съм оздравял достатъчно да мога да се поразмърдам, поне да излезна отвън.

Айла не разбра всичко, казано от Джондалар, но знаеше достатъчно, за да разбере оплакването му и да му посъчувства.

— Възли — рече тя и докосна единия шев. — Режа възли. Утре виждам крак.

Той се усмихна, като че ли бе извоювал победа.

— Смяташ да извадиш възлите и утре сутрин ще мога да изляза от пещерата.

Каквито и да бяха езиковите й трудности, Айла не възнамеряваше да обещава повече, отколкото бе намислила.

— Виждам — повтори съчувствено тя. — Айла поглеждам… — бореше се да успее да се обясни, въпреки ограничените си способности. — Крак не… оздравява, Дон-да-лах не навън.

Джондалар пак се усмихна. Знаеше, че е преувеличил смисъла на казаното с надеждата, че тя ще се съгласи с него, но бе почти доволен, загдето тя не се хвана на въдицата и настоя да бъде разбрана. Можеше и да не излезе утре от пещерата, но това означаваше, че в крайна сметка тя по-бързо ще се научи да говори.

Идеята да я научи да говори се бе превърнала в предизвикателство и прогресът й го радваше, макар да не бе равномерен. Беше заинтригуван от начина, по който тя се учеше. Речникът и вече бе изумително голям. Като че ли бе способна да запаметява думите със същата скорост, с която той й ги казваше. Беше прекарал повече от половин следобед да й казва имената на всичко, за което тя или той можеха да се сетят, а щом привършиха, тя му повтори всяка дума заедно с точната й асоциация. Произношението обаче й се отдаваше трудно. Не можеше да произнесе някои думи правилно, колкото и да се стараеше, а се стараеше здравата.

Той обаче харесваше начина й на говорене. Гласът й бе нисък и приятен, а странният й акцент правеше звука му екзотичен. Реши засега да не коригира начина, по който свързваше думите. Правилната постройка на речта щеше да дойде по-късно. Колко труд й костваше ученето стана по-очевидно, когато привършиха думите, означаващи конкретни предмети и действия. Дори и най-простите абстракции създаваха проблеми. Тя искаше отделна дума за всеки нюанс на цветовете и й бе трудно да разбере, че тъмнозеленото на бора и светлозеленото на върбата се описват с общата дума зелено. Когато схванеше някоя абстракция, това изглеждаше като прозрение или като отдавна забравен спомен.

Веднъж той се изказа добре за феноменалната й памет, но за нея изглежда бе трудно да го разбере или да му повярва.

— Не, Дон-да-лах. Айла не добре помня. Айла опитвам, малко момиче Айла искам добра… памет. Недобра. Опитвам, опитвам, цялото време опитвам.

Джондалар поклати глава и си помисли, че би желал паметта му да е тъй добра като нейната или желанието му да учи да е също тъй силно и неуморно. Виждаше как напредва с всеки ден, въпреки че никога не бе доволна. А колкото способността им да общуват нарастваше, толкова повече се увеличаваше загадката около нея. Колкото повече научаваше за нея, на толкова повече въпроси желаеше да получи отговори. За някои неща тя бе невероятно изкусна и осведомена, а за други бе напълно наивна и невежа и той никога не бе сигурен какво да очаква. Някои от способностите й — например да пали огън — бяха много по-развити от всичко видяно от него, а други бяха тъй примитивни, че чак не бе за вярване.

За едно нещо обаче той не изпитваше никакви съмнения: че независимо дали наблизо имаше някой от нейните хора, тя е напълно способна да се грижи за себе си. А и за мен, помисли, когато тя дръпна настрани завивката, за да погледне ранения му крак.

Айла бе приготвила един антисептичен разтвор, но като се накани да извади възлите, които свързваха плътта му, започна да нервничи. Не мислеше, че раната ще се разтвори, изглежда тя заздравяваше успешно, но досега не бе използвала тази техника и не бе сигурна. От няколко дни си мислеше да махне възлите, но трябваше Джондалар да се оплаче, за да се реши.

Младата жена се приведе над крака и огледа отблизо възлите. Притегли внимателно едно от завързаните парчета от еленовото сухожилие. Израсналата кожа го бе обхванала и се надигна заедно с него. Зачуди се дали е трябвало да изчаква толкова дълго, но сега вече бе твърде късно да се тюхка. Хвана възелчето с пръсти и с най-острия си, неизползван досега нож сряза едната страна колкото може по-близо до възела. Няколкото пробни подръпвания показаха, че няма да може да го изтегли лесно. Накрая захапа възелчето със зъби и с рязко движение го извади.

Джондалар примигна. Тя съжаляваше, че му е причинила болка, но раната не се бе отворила. Там, където кожата се поразкъса, потече малка струйка кръв, ала мускулите и плътта бяха заздравели. Болката не бе висока цена за това. Тя извади останалите шевове колкото можеше по-бързо, за да приключи, докато Джондалар скърцаше със зъби и свиваше юмруци, за да не вика, всеки път, щом тя издърпаше поредния шев. И двамата се приведоха да видят резултата.

Айла реши, че щом като не забелязва влошаване, може да му позволи да натовари крака и да му позволи да излезе от пещерата. Взе ножа и купата с разтвора и се накани да стане. Джондалар я спря.

— Ще ми дадеш ли да видя ножа? — попита той и го посочи. Тя му го даде и загледа как го изучава.

— Това е направено от кремък! Дори не може да се каже, че е острие. Обработено е с известно майсторство, но техниката е ужасно примитивна. Дори дръжка няма — само е чукнато отзад, за да не се порежеш. Откъде взе това, Айла? Кой го направи?

— Айла правя.

Знаеше, че той коментира качеството и майсторлъка и искаше да обясни, че не е тъй изкусна като Друуг, но че се е учила от най-добрия майстор на сечива в Клана. Джондалар внимателно и като че ли с изненада изучаваше ножа. Тя искаше да обсъдят достойнствата на инструмента и качеството на кремъка, но не можеше. Нямаше нужните термини в речника си, нито пък разбираше как може да изразява схващанията си. Беше много обезсърчаващо.

Жадуваше да говори с него за всичко. От много отдавна не бе имала с кого да приказва, но не бе разбирала колко много и липсва това, докато не бе пристигнал Джондалар. Чувстваше се сякаш пред нея е подредена маса за пир, а тя е изгладняла и иска да излапа храната, но може единствено да я вкуси.

Джондалар й върна ножа, поклащайки учудено глава. Беше остър и съвсем работоспособен нож, но само увеличи любопитството му. Тя бе обучена не по-зле от коя и да е зеландони и използваше напредничави техники — например шевовете — но да има такъв примитивен нож. Ако само можеше да я попита и да я накара да го разбере, ако само тя можеше да му каже. И защо не можеше да говори? Сега се учеше бързо. Защо не се бе научила по-рано? Желанието на Айла да говори бе амбицирало и двамата.

* * *

Джондалар се събуди рано. В пещерата бе още тъмно, но през входа и отвора над него се виждаше тъмната синева на разсъмването. Докато гледаше, забележимо се развидели и вече можеха да се различат очертанията на всяка издутина или вдлъбнатина на каменните стени. Можеше да ги види съвсем ясно и със затворени очи, бяха се врязали в мозъка му. Трябваше да излезе и да погледне и нещо друго. Усети нарастваща възбуда и сигурност, че денят е дошъл. Не можеше вече да трае и се накани да разтърси жената, която спеше до него. Спря, преди да я докосне, сетне премисли.

Тя спеше обърната настрани, свита в натрупаните около нея кожи. Той знаеше, че заема обичайното й място за спане. Кожите й бяха върху една примъкната до него рогозка, а не в плитка канавка, покрита с натъпкани със сено възглавнички. Спеше с наметката си, готова да скочи при най-малкия шум. Тя се обърна по гръб и той започна внимателно да я изучава, опитвайки се да види дали притежава някои определени белези, които да му дадат някаква идея за произхода й.

Костната й структура, формата на лицето и скулите й изглеждаха чуждестранни в сравнение с тези на жените Зеландонии, но в нея нямаше нищо изключително, освен че бе изключително хубава. Не е само хубава, реши той, след като добре я огледа. В чертите й имаше нещо, което можеше да се определи като красота, по чиито и да е стандарти.

Прическата и — сплетена в правилно разположени плитчици, които висяха отстрани и отзад и се подпъхваха под самите себе си отпред, бе непривична, но той бе виждал далеч по-необичайно вчесани коси. Няколко дълги кичура се бяха измъкнали и бяха затиснати зад ушите й или висяха в безпорядък, а на бузата си имаше петно от въглен. Хрумна му, че тя не го е оставяла за повече от един момент, откакто се е свестил, а вероятно и преди това. Никой не би могъл да се съмнява в грижите й…

Нишката на мисълта му се скъса, когато Айла отвори очи и изпищя от изненада.

Не бе свикнала при събуждането си да вижда нечие лице, особено пък с блестящи сини очи и рунтава руса брада. Седна тъй бързо, че за миг се замая, но скоро възвърна увереността си и стана да разръчка огъня. Беше изгаснал. Пак бе забравила да го огради с камъни. Събра материали да запали нов.

— Ще ми покажеш ли как да паля огън, Айла? — попита Джондалар, щом тя взе камъните. Тази път тя го разбра.

— Не трудно — каза и донесе подпалките и камъните за правене на огън близо до леглото. — Айла показвам — демонстративно удари камъните, сетне насъбра на купчинка рошави влакна от дървесна кора и мъхести прораслеци и му даде кремъка и железния пирит.

Той незабавно разпозна кремъка, а мислеше, че е виждал и камъни като другия, но никога небе опитвал да използва двата заедно, най-малко пък за палене на огън. Удари ги като нея. Беше съвсем повърхностен удар, но му се стори, че видя малка искра. Удари отново, все още невярващ, че може да извлече огън от камъни, въпреки че бе видял Айла да го прави. От студените камъни изскочи голяма искра. Той се вцепени, а после го обхвана възбуда. След още няколко опита и малко помощ от Айла, запали малък огън току до леглото. Пак погледна двата камъка.

— Кой те научи да палиш огън по този начин?

Тя знаеше какво я пита, но не знаеше как да му обясни.

— Айла — каза.

— Да знам, че ти го запали, но кой ти показа?

— Айла… показвам.

Как би могла да му каже за деня, когато огънят й угасна и брадвичката и се счупи и тя откри огнения камък? Стисна за малко с ръце главата си, опитвайки се да намери начин да обясни, после го погледна и поклати глава. „Айла не говоря добре“.

Той долови усещането й за провал.

— Ще се научиш, Айла. Тогава ще можеш да ми кажеш. Няма да е след дълго, ти си изумителна жена — усмихна се. — Днес нали ще изляза навън?

— Айла виждам… — дръпна настрани завивките и разгледа крака му. На мястото на възелчетата имаше малки струпеи и кракът явно оздравяваше. Време беше да го накара да го натовари и да се опита да прецени увреждането. — Да, Дон-да-лах излиза навън.

На лицето му разцъфна най-широката усмивка, която тя бе виждала. Той се почувства като момче, което след дълга зима се готви за Лятното събиране. „Добре, хайде да вървим, жено!“ Отметна кожите, нетърпелив да стане и да излезе.

Момчешкият му ентусиазъм беше заразителен. Тя му се усмихна, но добави укорна забележка:

— Дон-да-лах яде храна.

Не отне много време да приготви закуска от сготвената предната вечер храна и сутрешен чай. Занесе зърно на Уини и отдели няколко минути да я тимари с лугачката, както и да почеше с нея жребчето. Джондалар я наблюдаваше. Беше я наблюдавал и по-рано, но сега за пръв път забеляза, че тя издава един звук, който удивително прилича на конско цвилене, както и няколко отсечени гърлени срички. За него движенията на ръцете и сигналите не означаваха нищо. Той не ги виждаше, не разбираше, че са съставна част от езика, на който тя говореше на кобилата, но по някакъв необясним начин знаеше, че тя й говори. Освен това имаше също тъй твърдото впечатление, че животното я разбира.

Докато тя се грижеше за кобилата и жребчето й, той се дивеше каква магия е използвала, за да плени животните. Той самият се чувстваше малко нещо пленен, но бе изненадан и възрадван, когато тя му заведе коня и жребчето. Никога по-рано не бе потупвал жив кон, нито пък се бе доближавал толкова много до пухкаво малко жребче и бе леко объркан от пълната липса на страх у тях. Особено жребчето изглеждаше много привлечено от него, след като първите внимателни потупвания преминаха в погалвания и почесвания, които безпогрешно намираха верните места.

Сети се, че не й е казвал името на животното, и посочи кобилата.

— Кон — каза той.

Но Уини си имаше име, име, направено от звуци — също като нейното и неговото. Айла тръсна глава.

— Не — рече тя, — Уини.

За него звукът, който тя издаде, не беше име, а перфектна имитация на конско цвилене. Беше изумен. Не можеше да говори никакви човешки езици, но можеше да говори като кон? Да говори на кон? Изпита страхопочитание. Това беше могъща магия.

Тя погрешно схвана шашардисаното му изражение за липса на разбиране. Опита се да му обясни, като докосна гърдите и каза името си. Сетне го посочи и каза неговото име. Накрая посочи кобилата и отново издаде мекото цвилене.

— Това името на кобилата ли е? Айла, аз не мога да издам такъв шум. Не знам как да говоря на конете.

След второ, по-спокойно обяснение той направи опит, но се получи по-скоро дума, наподобяваща звука. Изглежда това я задоволи и тя отведе двата коня обратно до мястото на кобилата в пещерата.

— Той ме учи на думи, Уини. Смятам да науча всичките му думи, но трябваше да му кажа твоето име. Ще трябва да измислим име за твоето малко конче… Чудя се дали ще му хареса да кръсти бебето ти?

Джондалар бе чувал за някои зеландони, за които разправяха, че притежават способността да примамват животните към ловците. Някои ловци дори можеха добре да имитират звуците на определени животни, което им помагаше да се промъкнат по-близо. Никога обаче не бе чувал за някой, който да може да говори с някое животно или да е успял да го убеди да живее с него. Заради Айла дивата кобила се беше ожребила пред очите му и дори го бе оставила да докосне бебето й. Изведнъж това, което жената бе сторила, го порази. Изпита удивление и малко страх. Коя беше тя? И какъв вид магия притежаваше? Докато вървеше към него с щастлива усмивка на лицето, не му изглеждаше нещо повече от обикновена жена. Просто една обикновена жена, която може да говори с животните, но не и с хората.

— Дон-да-лах излиза?

Бе почти забравил. Лицето му светна от желание и, преди тя да стигне до него, се опита да стане. Ентусиазмът му повехна. Беше отслабнал и от движението го заболя. Усети замайване и гадене, но сетне му мина. Айла видя как нетърпеливата усмивка се смени с гримаса на болка и после с внезапна бледнина.

— Може би ще имам нужда от малко помощ — рече той. Усмивката му бе напрегната, но откровена.

— Айла помагам — каза тя, подложи рамото си за опора и протегна ръка за подкрепа. Отначало той не искаше да се обляга много на нея, но като видя, че тя се държи, силна е и знае как да го дръпне нагоре, прие помощта й.

Когато накрая застана на здравия си крак, прегърнал единия колец от стойката за сушене и Айла го погледна, челюстта й увисна и очите й се ококориха. Главата й едва стигаше до брадичката му. Знаеше, че тялото му е по-дълго, отколкото на мъжете от Клана, но не беше проектирала дължината му във височина и не беше преценила как ще изглежда изправен. Никога не бе виждала толкова висок човек.

Откакто беше дете, не можеше да си спомни да е гледала някого от долу нагоре. Още преди да стане жена, беше по-висока от всички в Клана, включително и мъжете. Винаги бе била голяма и грозна — прекалено висока, прекалено бледа, прекалено плосколика. Никой мъж не би я взел, даже и след като могъщият й тотем бе победен и всички биха желали да мислят, че техният тотем е сразил нейния Пещерен лъв и я е направил бременна, даже и когато вече знаеха, че ако не бъде свързана, преди да роди, детето й ще бъде кутсузлия. Не смятаха да го оставят да живее. И Дърк наистина беше кутсузлия. Казаха, че бил деформиран, но във всеки случай тогава Брун го прие. Синът й бе победил лошия си късмет. Щеше да преодолее и лошия късмет да няма майка. И щеше да стане висок, знаеше това, още преди да си тръгне, но не тъй висок, като Джондалар.

Този мъж я караше да се чувства определено малка. Първото й впечатление от него бе, че е млад, а млад предполагаше малък. Пък и беше изглеждал по-млад. Погледна го от новата перспектива и забеляза, че брадата му е пораснала. Не знаеше, защо, когато за пръв път го бе видяла, нямаше брада, но сега гледката на твърдите златисти косми, които бяха избуяли от брадичката му, я накара да осъзнае, че не е момче. Беше мъж — висок, мощен, напълно узрял мъж.

Учудената й физиономия го накара да се усмихне, макар че не знаеше причината. Тя също се бе оказала по-висока, отколкото си бе мислил. Начинът, по който се движеше и се държеше, създаваше впечатление за човек с много по-дребно телосложение. Всъщност тя бе съвсем висока, а той харесваше високи жени. Обикновено точно те му хващаха окото, макар тази да би могла да хване, чието и да е око, помисли си той.

— Щом стигнахме дотук, хайде да излезнем — рече.

Айла физически усети близостта и голотата му.

— Дон-да-лах има нужда… облекло — каза, като използва неговата дума за наметалото си, макар да имаше предвид мъжка дреха, — нужда покрива… — посочи гениталиите му. Той не й беше казал тази дума. После поради някаква необяснима причина се изчерви.

Това не бе скромност. Бе виждала много мъже, а също и жени, необлечени. Това не бе повод за безпокойство. Мислеше си, че той има нужда от защита — не от стихиите, а от враждебните духове. Макар жените да не се включваха в техните ритуали, знаеше, че мъжете от Клана не обичат да оставят гениталиите си открити, когато излизат. Не знаеше защо тази мисъл я кара да се чувства объркана, нито пък защо лицето й гори, нито защо изглежда точно тя й докара онези дърпащи, стягащи, пулсиращи усещания.

Джондалар се погледна. Той също имаше суеверия за гениталиите си, но те не включваха покриването им за защита от лоши духове. Ако някои злонамерени врагове бяха накарали една зеландони да призове злина върху него или ако някоя жена просто си имаше причина и го прокълнеше, за да се предпази, щяха да са му нужни далеч повече неща от една дреха.

Той обаче бе научил, че макар един чужденец да можеше да направи социален гаф и да му бъде простено, все пак бе разумно при пътуване да се обръща внимание и на най-дребните намеци, за да засяга другите колкото се може по-рядко. Бе видял както къде сочеше, така и изчервяването й. Той го прие като указание, че тя мисли, че не бива да излиза навън, без да прикрие гениталиите си. Пък и при всички случаи седенето на голо върху голата скала можеше да стане доста неудобно, а той не бе способен много да се мести.

Сетне си помисли как е застанал на един крак, вкопчен в кола, толкова нетърпелив да излезне навън, че дори не е забелязал, че е съвършено гол. Внезапно проумя комизма на положението и избухна в сърдечен смях.

Джондалар нямаше как да научи какъв е ефектът от неговия смях върху Айла. За него той бе естествен като дишането. Айла бе израсла сред хора, които не се смееха и които наблюдаваха смеха й с такава подозрителност, че тя се бе научила да го ограничава, за да се пригоди по-лесно към тях. Това бе част от цената, платена за оцеляването й. Едва когато се роди синът й, тя отново откри радостта от смеха. Това бе едно от качествата, придобито поради нейната половина от наследството му. Знаеше, че другите ще посрещнат с неодобрение, ако тя го окуражава, но останеха ли сами, не можеше да устои да го погъделичка на игра, а той да й отговори с доволни хихикания.

За нея смехът значеше повече от обикновена спонтанна реакция. Той представляваше уникалната връзка със сина й, тази част от нея, която можеше да види у него и беше израз на собствената й идентичност. Смехът, предизвикан от така обичаното пещерно лъвче, бе усилил това значение и тя не би се отказала от него. Това не само би означавало да се откаже от спомена за сина си, но и от развиващото се усещане за самата себе си.

Но тя не бе мислила, че друг някой може да се смее. Като се изключат нейният собствен и смехът на Дърк, тя не можеше да си спомни по-рано да е чувала друг да се смее. Специфичната особеност на Джондаларовия смях — сърдечната, тържествуваща свобода, предизвикваше за отговор. Докато се смееше над себе си, в гласа му имаше такова невъзпирано от нищо удоволствие, че от мига, в който го чу, той й хареса. За разлика от неодобрението на възрастните мъже от Клана, смехът на Джондалар даряваше одобрение дори със самия си звук. Да се смееш бе не само нормално, но и желателно. Беше невъзможно да устоиш.

И Айла не устоя. Първоначалният шок от изненадата се превърна в усмивка, а после и в смях. Тя не знаеше какво толкова смешно има, смееше се просто защото се смееше Джондалар.

— Дон-да-лах — каза Айла, когато моментът отмина. — Каква е дума… ха-ха-ха-ха-?

— Смея се? Смях?

— Коя е правилна дума?

— И двете са правилни. Когато го правя, казвам: „аз се смея“. Когато говоря за него, казвам: „смях“, обясни той.

Айла се позамисли. В това, което той казваше, се съдържаше не само начинът да се използва думата. В говоренето имаше повече, отколкото само думи. Тя вече знаеше много думи, но отново и отново се объркваше, когато се опиташе да изрази мислите си. Имаше някакъв начин, по който те се съчетаваха, и значение, което тя не можеше напълно да схване. Макар че разбираше повечето неща, изречени от Джондалар, думите й даваха само намек за значението им. Тя схващаше също толкова от способността си да възприема и разчита неговия несъзнателен език на тялото. Тя обаче усещаше липсата на точност и дълбочина в разговора им. Още по-лошо бе чувството, че би знаела, стига само да можеше да си припомни, и непоносимото напрежение като болезнен твърд възел, готов да се пръсне на парчета, което изпитваше, когато се доближеше до припомнянето.

— Дон-да-лах се смея?

— Да, точно така.

— Айла се смея. Айла обичам се смея.

— Точно сега Джондалар „обичам излизам“ — отвърна той. — Къде са ми дрехите?

Айла донесе купчината дрехи, които бе срязала от тялото му. Те бяха разпарцаливени от лъвските лапи и изпъстрени с кафеникави петна. Синците и другите допълнителни елементи се измъкваха от украсената риза.

Видът им отрезви Джондалар.

— Трябва да съм бил зле ранен — каза той, като повдигна втвърдените от собствената му засъхнала кръв панталони. — Тези не стават за носене.

Айла си мислеше същото. Отиде към склада си и се върна с една неизползвана обезкосмена кожа и дълги ивици ремък и започна да я увива около кръста му, както правеха мъжете от Клана.

— Аз ще се оправя, Айла — каза той, като промуши меката кожа между краката си и я издърпа отпред и отзад, за да направи набедрена препаска. — Само че би могла да ми помогнеш — добави, опитвайки се да завърже ремъка около кръста си, за да закрепи дрехата.

Тя му помогна да го завърже и като подложи рамото си за опора, му показа, че може да премести тежестта си на крака. Той уверено стъпи на земята и с готовност се наклони напред. Беше по-болезнено, отколкото очакваше, и той започна да се съмнява, че ще успее. Но решителността му се възвърна, той се облегна силно на Айла и направи малка подскачаща стъпка, сетне втора. Когато стигнаха до входа на малката пещера, той щастливо й се усмихна и погледна каменната площадка и високите борове, растящи близо до отсрещната стена.

Тя го остави да се държи за твърдата скала на пещерата, докато донесе плетена от трева рогозка и една рунтава кожа и ги сложи близо до оттатъшния край на площадката, откъдето имаше най-добър изглед към долината. После се върна да му помогне. Когато най-накрая седна на кожата и за пръв път се озърна наоколо, той бе изморен, болеше го и едновременно с това бе доволен от себе си.

Уини и жребчето й бяха на ливадата, бяха излезли малко след като Айла ги заведе до него да го приветстват. Долината представляваше зелен тучен рай, скътан в сухите степи. Не му се вярваше, че такова място съществува. Извърна се към тясната клисура нагоре по течението и тази част от обсипания с камъни бряг, който не бе скрит от погледа. Вниманието му обаче се насочи отново към зелената долина, която се простираше надолу чак до мястото, където потокът завиваше в далечината.

Първото заключение, до което стигна, бе, че Айла живее тук сама. Нямаше никакви белези от други човешки жилища. Тя поседя малко с него, сетне влезе в пещерата и се върна с една шепа зърно. Сви устни, издаде мелодична чуруликаща трела и пръсна зърната наоколо по площадката. Джондалар се озадачи, когато една птица долетя и започна да ги кълве. Скоро ято птици с най-различна големина и окраска запърха около нея и с бързи отсечени движения птичките закълваха зърната.

Песните им — чуруликане, свиркане и цвърчене — изпълниха въздуха, докато те гледаха да си извоюват по-добра позиция и демонстрираха разрошените си пера. Джондалар трябваше да погледне два пъти, когато откри, че много от птичите песни, които чуваше, бяха издавани от жената! Тя можеше да възпроизвежда целия диапазон от звуци, а когато се спреше на някое определено цвърчене, някоя птичка се качваше на пръста й и оставаше там, когато тя я повдигнеше и засвирваше в дует. Няколко пъти тя поднесе една от птичките достатъчно близо до Джондалар, за да може той да я докосне, преди да отхвърчи.

Когато зърната се свършиха, повечето птици отлетяха, но един кос остана да се подсвирква заедно с Айла. Тя идеално имитираше богатите музикални потпури на дрозда.

Когато косът отлетя, Джондалар дълбоко си пое дъх. Беше го задържал, за да не подплаши хвъркатото зрелище, което Айла му представяше.

— Къде научи това? Беше изключително. Айла. Никога по-рано не съм бил тъй близо до живи птици.

Тя му се усмихна. Не бе съвсем уверена какво точно е казал, но съзнаваше, че е бил впечатлен. Подкара друга птича песен, надявайки се, че ще й каже името на птицата, но той само се усмихна одобрително на майсторлъка й. Опита втора и трета, преди да се откаже. Той не разбра какво иска тя, но една мисъл накара челото му да се набръчка. Тя можеше да прави птичи песни по-добре, отколкото Шамуд с флейтата! Дали пък не общуваше с духовете на Майката, обърнати на птици? Една птичка се стрелна надолу и кацна в нозете й. Той я изгледа с опасение.

Обхваналото го опасение бързо отмина от радостта да стои отвън и да се къпе на слънце, да усеща вятъра, да гледа долината. Айла също бе изпълнена с радост заради неговата компания. Беше толкова трудно да повярва, че той е седнал на нейната площадка, че тя не искаше да мигне. Ако затвореше очи, можеше да се окаже, че е изчезнал, щом ги отвори. Когато най-накрая се убеди в неговата материалност, затвори очи, за да разбере колко дълго може да се самоограничава — просто заради удоволствието да го види все още на мястото му, когато ги отвори. Дълбокият тътнещ звук на гласа му, ако се случеше да заговори, когато очите й бяха затворени, беше неочаквано удоволствие.

Слънцето се вдигна, топлото му присъствие се усети и блещукащият поток привлече вниманието на Айла. Бе пропуснала обичайното си сутрешно плуване, неспособна да остави Джондалар сам от страх, че може да се случи нещо неочаквано. Но сега той бе много по-добре и, ако имаше нужда, би могъл да я извика.

— Айла отивам вода — каза тя и се направи, че плува.

— Плувам — каза той, правейки подобни движения. — Думата е „плувам“ и бих желал да можех да дойда с теб.

— Фффлувм — рече бавно тя.

— Плувам — поправи я.

— Плуу-вам — опита повторно тя и, щом той кимна, тръгна надолу. Ще мине някое време, докато той успее да мине по тази пътека, ще му донеса горе малко вода. Но кракът му оздравява добре. Мисля, че ще може да го използва. Може би с малко накуцване, но, надявам се, нищо такова, че да му попречи да слезе.

Щом стигна брега и развърза ремъка на наметалото си, реши и да си измие косата. Тръгна надолу по потока за корени от сапунче. Погледна нагоре, видя Джондалар и му махна, сетне се върна на брега, вън от погледа му. Седна на ръба на огромния къс скала, който до тази пролет беше част от стената, и започна да разплита косата си. Един новопоявил се след пренареждането на скалите вир се бе превърнал в любимо място за къпане. Беше по-дълбок, а върху близката скала имаше легенообразна вдлъбнатина, която тя използваше да избие сапонина от корените на сапунчето.

Джондалар я видя отново, след като тя се бе изплакнала и бе заплувала нагоре, и одобри правилните й силни замахвания. Тя мързеливо доплува кучешката до скалата и, като седна на нея, остави слънцето да я изсуши, докато междувременно взе една клонка да разчеше косата си, а после я изчетка с лугачка. Докато гъстата й коса изсъхне, тя се почувства затоплена и макар Джондалар да не я бе повикал, започна да се тревожи за него. Сигурно е почнал да се уморява, помисли. Погледна наметалото си и реши, че й трябва чисто наметало. Вдигна го и го понесе по пътеката.

Джондалар усещаше слънцето много повече от Айла. Когато той и Тонолан потеглиха, беше пролет, а малкото предпазен тен, който бе получил след напускането на лагера на Мамутоя, бе изчезнал по време на престоя в пещерата на Айла. Той все още бе по зимному блед или поне беше, докато не излезе да седи на слънце. Айла беше изчезнала, когато той за пръв път почна да усеща неудобство от слънчевото си изгаряне. Опита се да не му обръща внимание, тъй като не желаеше да безпокои жената, която се наслаждаваше на няколкото отделени за себе си момента след внимателните си грижи. Започна да се чуди какво я е задържало толкова дълго и му се прииска тя да побърза. Започнала гледа ту горната част на пътеката, ту нагоре-надолу по потока, мислейки, че тя може да реши да поплува още.

Когато Айла се изкачи на върха на стената, той гледаше на друга страна и един поглед към яркочервения му гръб бе достатъчен да я накара да се засрами. Виж как е изгорял от слънцето! Каква лечителка съм да го оставя тук тъй дълго? Тя се забърза към него.

Той я чу и се извърна, благодарен, че най-после се е върнала и малко раздразнен, че не го е направила по-рано. Но когато я видя, престана да усеща изгарянето. Удивен, зяпна с отворена уста голата жена, която вървеше към него на яркото слънце.

Кожата й беше златистокафява и при движение преливаше над плоските жилести отрудени мускули. Краката й бяха излети идеално, като единственият им недостатък бяха четирите успоредни белега на лявото й бедро. От мястото си виждаше заобления й твърд задник и над тъмнорусия мъх на срамното окосмяване извивката на корема, маркирана с леките гънки на останали от бременност стрии. Бременност? Гърдите й бяха големи, но добре оформени и високи като на момиче, с тъмнорозови ареоли и щръкнали зърна. Ръцете й бяха дълги и грациозни и несъзнателно афишираха силата й.

Айла бе израсла сред хора — мъже и жени — които бяха силни по рождение. За да изпълнява изискваните от жените от Клана задачи — вдигане, носене, обработване на кожи, насичане на храна — тялото й бе трябвало да придобие необходимата мускулна сила. Ловът й бе дал жилава пъргавина, а самотният живот бе изисквал голяма сила, за да оцелее.

Вероятно тя е най-силната жена, която съм виждал, помисли Джондалар. Нищо чудно, че е способна да ме повдигне и да издържи тежестта ми. Знаеше, без съмнение, че никога не е виждал жена с по-добре сложено тяло, но работата не беше само в тялото. От самото начало си бе мислил, че е твърде хубавка, но никога не я бе виждал на дневна светлина.

Тя имаше дълга шия с малък белег на гърлото, грациозно очертана челюст, пълни устни, тесен прав нос, високи скули и широко поставени синьо-сиви очи. Прекрасно изрязаните й черти се съчетаваха в елегантна хармония, а дългите й ресници и извитите вежди бяха светлокестеняви — малко по-тъмни от свободно падащите вълни на блестящата на слънцето златиста коса.

— Велика преизобилна Майко! — изпъшка той.

Опита се да се сети за думи, с които да я опише, сумарният ефект беше зашеметяващ. Тя бе прекрасна, удивителна, великолепна. Не бе виждал друга такава спираща дъха жена. Защо криеше това прекрасно тяло под безформеното наметало? Да сплита тая приказна коса на плитки! А той си мислеше, че е само хубава. Защо не я бе видял?

Едва когато тя прекоси каменната площадка и се приближи, той усети, че се възбужда, но тогава туй го налетя с настоятелно, пулсиращо искане. Той я желаеше с непозната досега неотложност. Ръцете го сърбяха да погали това идеално тяло, да открие скритите й места. Искаше му се да изследва, да вкусва, да й дава Удоволствия. Когато тя се наведе към него и той помириса топлата й кожа, беше готов да я вземе, дори без да попита, ако се чувстваше в състояние да го направи. Но той усещаше, че тя не е човек, който може лесно да бъде взет.

— Дон-да-лах! Гръб е… огън… — каза Айла, търсейки точната дума за слънчево изгаряне. После се поколеба, спря се от животинския магнетизъм на взора му. Погледна в напрегнатите му сини очи и усети как потъва надълбоко. Сърцето й заби, коленете й омекнаха, лицето й се затопли. Тялото и потрепери и усети внезапна влага между краката си.

Не знаеше какво й става и, като извъртя глава настрани, откъсна погледа си от неговия. Очите й се спряха на надигналата му се мъжественост, очертана от набедрената превръзка, и тя изпита завладяващо желание да я пипне, да я хване. Затвори очи, пое дълбоко въздух и се опита да спре треперенето си. Когато ги отвори, избегна погледа му.

— Айла помагам Дон-да-лах отива пещера — каза.

Изгарянето беше болезнено, а прекараното отвън време го бе уморило, ала когато се облегна на нея при късата трудна разходка, голото й тяло бе тъй близо, че продължи да подхранва пламналото яростно желание. Тя го остави да седне на леглото, бързо прегледа запасите си от лекарства и внезапно избяга навън.

Той се зачуди къде е отишла, но скоро разбра, тъй като тя се върна с пълни шепи широки сиво-зелени мъхести листа от репей. Откъсна от листата дебелата средна жилка, накъса ги на парчета в една купа, добави студена вода и ги намачка на каша с един камък.

Неприятното усещане и топлината от изгарянето се бяха засилили и когато почувства успокояващата студена каша на гърба си, пак изпита благодарност, че тя е лечителка.

— Аххх, така е много по-добре — рече той.

Сетне, докато ръцете й внимателно разглеждаха студените листа, той осъзна, че тя не е спряла да си сложи наметалото. Когато коленичи до него, той усети близостта й почти като някакво осезаемо излъчване. Миризмата на топлата кожа и другите тайнствени женски ухания го окуражиха да посегне към нея. Прекара ръка по бедрото й от коляното до хълбоците.

Айла застина при докосването и престана да движи ръката си, осъзнавайки остро, че неговата ръка я гали. Тя се стегна, неуверена в това какво прави той или какво се очаква от нея. Единственото сигурно нещо беше, че не искаше той да спре. Но когато той се пресегна да докосне зърното на гръдта й, тя ахна от неочаквания спазъм, който премина през нея.

Джондалар бе изумен от потресеното й изражение. Не беше ли съвсем естествено един мъж да поиска да докосне една красива жена? Особено когато е тъй близо, че и бездруго почти са се докоснали? Той дръпна ръката си, без да знае какво да мисли. Тя реагира, като че ли никога досега не е докосвана, помисли. Но тя беше жена, а не младо момиче. И от стриите се виждаше, че е раждала, въпреки че наоколо не се забелязваха следи от деца. Е, тя не е първата жена, която е загубила детето си, но все пак трябва да е минала през Първия обряд, за да бъде подготвена да приеме благословията на Майката.

Айла продължаваше да усеща гъделичкащата последица от докосването му. Не знаеше защо е спрял и в объркването си стана и излезе.

Може би не ме харесва, помисли Джондалар. Само че защо тогава бе дошла толкова близо, особено когато желанието му бе тъй очевидно? Тя не можеше да му помогне за това, тя лекуваше изгарянето му. И в действията и нямаше нищо подканващо. Всъщност изглежда не осъзнаваше своето въздействие върху него. Толкова ли бе привикнала с тази реакция към красотата й? Не се държеше със загрубялото безразличие на опитна жена и все пак как би могла една жена, която изглежда така, да не знае как въздейства на мъжете?

Джондалар вдигна едно смачкано парче влажен лист, паднало от гърба му. Лечителят на Шарамудои също използваше репеи при изгаряния. Тя е опитна. Разбира се! Джондалар, как може да си толкова глупав, каза си той. Шамуд ти обясни за изпитанията на Тези, които служат на Майката. Тя също трябва да е изпитала Удоволствия. Нищо чудно, че носи тая безформена наметка, за да скрива красотата си. Не би дошла толкова близо до теб, ако не беше изгорял, а после ти я сграбчи като някое неизрасло момче.

Кракът му пулсираше и въпреки че лекът бе помогнал, изгарянето все още му причиняваше неудобства. Отпусна се, опита се да легне настрани и затвори очи. Беше жаден, но не искаше да се претърколи да вземе мяха с вода точно когато е намерил едно почти поносимо положение. Чувстваше се отвратително не само заради болката и сърбежа, но и защото си мислеше, че е действал много непохватно, и беше разстроен.

Отдавна, откакто беше момче не бе усещал унижението от социален гаф. Бе упражнявал самоконтрола си, докато го бе превърнал в изкуство. Отново бе отишъл твърде далеч и бе отхвърлен. Тази красива жена, тази жена, която бе възжелал повече от всяка друга, го бе отритнала. Знаеше какво ще стане по-нататък. Тя щеше да се държи сякаш нищо не се е случило, но когато може, ще го отбягва. Когато не можеше да го отбегне, щеше да се държи на разстояние. Ще бъде хладна и резервирана. Устните й може да се усмихват, но очите й ще му казват истината. В тях няма да има топлина или, което е по-лошо, в тях ще има съжаление.

Айла бе сложила чисто наметало и разделяше косата си, изпитвайки срам, че е допуснала Джондалар да изгори на слънцето. Това беше нейна грешка, сам той не би могъл да излезне на слънце. Беше се забавлявала с плуване и миене на косата, когато трябваше да внимава повече. А пък се предполага, че съм лечителка, лечителка от рода на Иза. От най-почитания в Клана род — какво би си помислила Иза за подобна немарливост, за такава липса на усет за нейния пациент? Айла се ужаси. Той беше толкова зле ранен, силните болки продължаваха да го мъчат, а тя бе прибавила към тях нова болка.

Ала към неудобството, което изпитваше, се добавяше и друго. Той я бе докоснал. Все още чувстваше топлата му ръка на бедрото си. Знаеше точно къде го е докоснал и къде е пропуснал, сякаш го бе изгорил с нежната си милувка. Защо бе докоснал зърното й? То още я смъдеше. Мъжествеността му бе напълно издута, а тя знаеше какво означава това. Колко пъти бе виждала мъже да дават сигнала на някоя жена, когато искат да облекчат нуждата си. Брод го бе нравил с нея — тя потръпна — и тогава тя бе виждала как мъжествеността му се втвърдява.

Сега не се чувстваше така. Даже би й харесало, ако Джондалар й беше дал сигнала…

Не ставай смешна. С този крак не би могъл. Беше едва оздравял, за да може да се натоварва.

Но мъжествеността му беше твърда, когато тя се върна от плуването, а очите му… Тя потрепери, като си помисли за очите му. Те са тъй сини и тъй пълни с неговата нужда, и тъй…

Тя не можа да го изрази за пред себе си, но спря да разделя косата си, затвори очи и се остави да почувства привличането му. Той я бе докоснал.

Но после бе спрял. Тя се изпъна. Дали й беше дал сигнал? Дали не бе спрял, понеже тя не го бе разпознала? Смята се, че една жена трябва винаги да бъде достъпна, щом един мъж има нужда. Всяка жена от Клана бе учена на това още от първия път, когато духът й воюваше и тя кървеше. Също както я бяха учили на незабележимите жестове и пози, които могат да окуражат един мъж да поиска да задоволи нуждата си с нея. По-рано никога не бе разбирала защо една жена ще поиска да ги използва. Сега внезапно осъзна, че разбира.

Тя искаше този мъж да облекчи нуждата си с нея, но не знаеше сигнала му! Ако аз не знам сигнала му, той също няма да знае моите. И ако съм му отказала, без да знам, той може да не опита никога повече. Само че наистина ли ме желаеше? Аз съм тъй голяма и грозна.

Айла привърши подпъхването на последната плитка под самата нея и отиде да стъкми огъня, за да направи някакъв болкоуспокояващ лек за Джондалар. Когато му го занесе, той почиваше, обърнат на една страна. Като му донесе нещо за облекчаване на болката, та да може да си почине, тя не искаше да го обезпокои, щом като вече бе намерил удобно положение. Седна с кръстосани крака на мястото му за спане и го зачака да отвори очи. Той не помръдна, но тя знаеше, че не спи. Дишането му не бе ритмично и на челото му се отразяваше дискомфорт, което не би станало, ако бе дълбоко заспал.

Джондалар я бе чул да идва и бе затворил очи, за да се престори на заспал. Изчакваше с напрегнати мускули, борейки се с желанието да отвори очи и да види дали тя е там. Защо беше така тиха? Защо не излиза? Ръката, на която лежеше, започна да го боде от нарушаването на кръвообращението. Ако не я помести скоро, ще изтръпне. Кракът му пулсираше. Искаше му се да го помести, за да облекчи напрежението от прекалено дългото стоене в едно положение. Лицето му го сърбеше от наболата нова брада; гърбът му гореше. Може би тя изобщо не бе тук. Може би е излязла, а той просто не я е чул. Дали просто не седеше и го гледаше?

Тя внимателно го наблюдаваше. Беше гледала право в този мъж повече, отколкото изобщо бе гледала, който и да е мъж. На жените от Клана не им се полагаше да гледат мъжете, но тя си бе позволявала много неподобаващи неща. Нима бе забравила всички маниери, на които я учеше Иза, също като подобаващата грижа за пациента? Тя погледна надолу в ръцете си, които държаха в скута й чаша татулов чай. За една жена това бе правилният начин да приближи един мъж: седнала на земята с приведена глава, изчаквайки той да я оповести с потупване по рамото. Може би е време да припомня на какво са ме учили, помисли тя.

Джондалар отвори съвсем леко очи и се опита да види дали тя е тук, без да й даде да разбере, че е буден. Видя едно стъпало и бързо затвори очи отново. Тук беше. Защо седи тук? За какво ли може да чака? Защо не стане и го остави насаме с болката и унижението му? Пак погледна през сведените си мигли. Стъпалото й не бе помръднало. Седеше с кръстосани крака. Държеше чаша с течност. О, Дони! Той беше жаден! За него ли беше? Дали не го чакаше да се събуди, за да му даде някакво лекарство? Би могла да го побутне, нямаше защо да чака.

Той отвори очи. Айла седеше с наведена глава и гледаше надолу. Бе облечена в едно от тези безформени наметала и косата й бе сплетена в многобройни редички от плитки. Имаше вид на току-що изжулена. Петното на бузата й бе изчезнало, наметалото й беше от чиста, неносена обезкосмена кожа. Изглеждаше толкова безупречна, както си седеше с наведена глава. Нямаше нищо превзето, никаква маниерност, нито подканящи коси погледи.

Стегнатите й плитки засилваха впечатлението, а също и наметалото с неговите гънки и издутини, които така добре я скриваха. Това беше номер — изкусното укриване на нейното зряло женско тяло и пищната лъскава коса. Не можеше да скрие лицето си, но навикът и да гледа надолу или встрани изглежда отвличаше вниманието. Защо не се показваше? Сигурно това бе изпитанието, на което се бе подложила. Повечето жени, които познаваше, биха изложили на показ това великолепно тяло, биха носили тая златиста прелест така, че да я покажат от най-добрата й страна, биха дали всичко, за да имат толкова красиво лице.

Гледаше я, без да помръдна, забравил за неудобното си положение. Защо бе тъй неподвижна? Може би не иска да ме погледне, помисли той и объркването и болката му отново се върнаха. Не можеше да издържи, трябваше да се помести.

Щом той помести ръка, Айла вдигна очи. Не можеше да я потупа по рамото, за да я извести, че е разбрал за присъствието й, колкото и добре възпитана да искаше да се покаже. Той не знаеше сигнала. Джондалар бе изумен да види разкаяние и срам на лицето й и честна открита молба в очите й. Нямаше нито осъждане, нито отхвърляне, нито съжаление. По-скоро изглеждаше разстроена. За какво ли можеше да се разстрои?

Тя му даде чашата. Той отпи глътка, направи гримаса от горчивото лекарство, после го изпи до дъно и посегна към мяха за вода, за да отмие вкуса от устата си. Сетне легна долу, без да може да си намери място. Тя му махна да седне, след което издърпа, приглади и преподреди кожите. Той не полегна незабавно назад.

— Айла, има толкова много неща, които не зная за теб, а бих искал да знам. Не зная къде си изучила своите лечителски изкуства, не зная даже как съм попаднал тук. Зная само, че съм ти благодарен. Ти спаси живота ми и, което е по-важно, спаси крака ми. Никога не бих могъл да се върна у дома без крака си, даже и да бях оживял. Съжалявам, че се показах такъв глупак, но ти си толкова красива, Айла. Не зная защо желаеш да е тъй, но сигурно си имаш причини. Ти се учиш бързо. Може би когато можеш да приказваш по-добре, ще ми кажеш, ако ти е позволено. Ако не, ще го приема. Зная, че не разбираш всичко, което казвам, но искам да ти го кажа. Повече няма да те безпокоя, Айла. Обещавам.

* * *

Кажи ми правилно… „Дон-да-лах“.

— Ти съвсем добре произнасяш името ми.

— Не, Айла казвам грешно — тя яростно тръсна глава. — Кажи ми правилно.

— Джондалар. Джон-да-лар.

— Шшшон…

— Джъ — показа й той, артикулирайки внимателно. — Джондалар.

— Ж… дж… — боричкаше се тя с непознатия звук. — Джон-да-ларрр — завърши с едно търкалящо се р.

— Добре! Това беше много добре! — каза той.

Айла се усмихна при успеха си, сетне усмивката й се смени с хитровато ухилване. Джон-да-ларр от Зел-ан-до-ний — той бе произнасял името на своите хора по-често от собственото си име и тя скрито се бе упражнявала.

— Точно така! — рече наистина изненаданият Джондалар. Не го бе казала съвсем правилно, но само едни Зеландонии би могъл да усети разликата. Одобрението му възнагради усилията й и Айла разцъфна в красива усмивка на успех.

— Какво значи Зеландонии?

— Означава моите хора. Децата на Майката, които живеят на югозапад. Дони означава Великата земя майка. Мисля, че най-лесният начин да се обясни е Децата на Майката. Само че всички хора наричат себе си Деца на Майката на своите езици. Означава просто хора.

Те стояха един срещу друг, облегнати на противоположните стволове на една групичка брези, чиито стъбла бяха израснали като няколко здрави ствола от едно дърво с общ корен. Макар да използваше тояга за подпиране и все още явно куцаше. Джондалар бе доволен, че може да стои насред зелената ливада в долината. От първите си колебливи стъпки той се бе старал да напредва всеки ден. Първото му слизане надолу по стръмната пътека бе цяло изпитание, а също и триумф. Оказа се, че изкачването е по-лесно от слизането.

Той още не знаеше как го е занесла в пещерата без чужда помощ. Ако пък й бяха помогнали други хора, къде бяха сега? Отдавна искаше да й зададе този въпрос, но в началото тя не би го разбрала, а после все му се струваше неподходящо да го издрънка просто за да задоволи любопитството си. Изчакваше подходящ момент и сега май времето бе дошло.

— Кои са твоите хора, Айла? Къде са?

Усмивката изчезна от лицето й. Той почти съжали, че е попитал. След дълго мълчание започна да си мисли, че не го е разбрала.

— Няма хора. Айла няма хора — отвърна твърдо тя, оттласна се от дървото и излезе от сянката му. Джондалар сграбчи тоягата си и закуцука след нея.

— Но ти трябва да имаш свои хора. Родена си от майка. Кой се е грижил за теб? Кой те научи да лекуваш? Къде са сега твоите хора, Айла? Защо си сама?

Айла вървеше бавно напред и гледаше в земята. Не се опитваше да се измъкне от отговора, тя трябваше да му отговори. Никоя жена в Клана не можеше да откаже да отговори на пряк въпрос, зададен й от мъж. Всъщност всички членове на Клана — и мъжете, и жените — отговаряха на преките въпроси. Просто жените не задаваха на мъжете лични въпроси, а и мъжете рядко се питаха един друг. Питани обикновено бяха жените. Въпросите на Джондалар възбудиха много спомени, но тя не знаеше отговорите на някои от тях, нито пък знаеше как да отговори на другите.

— Ако не искаш да ми кажеш…

— Не — тя го погледна и тръсна глава. — Айла казвам — в очите й се появи тревога. — Не знам думи.

Джондалар пак се зачуди дали е трябвало да пита, но любопитството го глождеше, а и тя изглежда желаеше това. Спряха до голямото нащърбено парче скала, което бе откъртило част от стената, преди да се укроти в полето. Джондалар седна на единия край, където скалата бе разцепена, за да се образува място за сядане на подходяща височина с полягаща назад облегалка.

— Как се наричат твоите хора? — попита.

Айла помисли малко.

— Хората. Мъж… жена… бебе — Тя пак завъртя глава, защото не знаеше как да обясни. — Клана — и в същия миг направи жеста, който изразяваше концепцията.

— Като семейство? Едно семейство е от мъж, жена и нейните деца, което живее край общо огнище… обикновено.

Тя кимна.

— Семейство… повече.

— Малка група? Няколко семейства, които живеят заедно, са Пещера — каза той, — даже и да не разполагат с пещера.

— Да — рече тя, — Клан малък. И още. Клана значи всички хора.

Той не бе чул добре първия път, когато тя бе казала думата, и не бе схванал сигнала, който бе направила с ръка.

Думата беше тромава, гърлена и в нея се проявяваше онази тенденция, която той си обясняваше като поглъщане на вътрешността й. Не би си помислил, че това е дума. Тя не бе произнасяла други думи, освен научените от него, и той бе заинтересуван.

— Глаан? — опита се да я повтори.

Не бе съвсем правилно, но приличаше.

— Айла не казвам Джондалар думи правилно, Джондалар не казва Айла думи правилно. Джондалар казва красиво.

— Аз не знаех, че знаеш някакви думи, Айла. Никога не съм те чувал да говориш на твоя език.

— Не знам много думи. Клана не говори думи.

Джондалар не схвана.

— С какво говорят, ако не с думи?

— Те говори… ръце — рече тя, знаейки, че това не е точно тъй.

Бе забелязала, че като се опитва да изрази мислите си, без да иска, жестикулира. Щом видя озадаченото изражение на Джондалар, хвана ръцете му и започна да ги движи със съответните движения, докато повтаряше казаното.

— Кланът не говори много думи. Кланът говори… ръце.

Когато започна да схваща, бръчките на челото му се разгладиха.

— Да не ми казваш, че твоите хора говорят с ръцете си?! Покажи ми. Кажи нещо на твоя език.

Айла помисли за миг и започна:

— Искам да ги кажа толкова много неща, но трябва да се науча да ги кажа на твоя език. Това е единственият начин, който сега ми е останал. Как мога да ти кажа кои са моите хора? Аз вече не съм жена от Клана. Как мога да ти обясня, че съм мъртва? Аз нямам хора. За Клана аз съм на другия свят — като мъжа, които пътуваше с теб. Предполагам, че ти е бил брат.

Бих искала да ти кажа, че правих знаци над гроба му, за да му помогна да намери пътя си, така че мъката в сърцето ти да бъде облекчена. Бих искала да ти кажа, че аз също тъгувах за него, въпреки че не го познавах.

Не познавам хората, на които съм била родена. Трябва да съм имала майка и семейство, които са изглеждали като мен… и теб. Само че ги зная единствено като Другите. Иза е единствената майка, която помня. Тя ме научи на лечебна магия и ме направи лечителна, но сега е мъртва. А също и Креб.

Джондалар, ужасно искам да ти разкажа за Иза, за Креб, за Дърк… — тя спря и дълбоко си пое въздух. — Синът ми също си отиде от мен, но той живее. Това поне имам. А сега Пещерният лъв докара теб. Боях се, че мъжете от Другите ще приличат на Брод, но ти си по-скоро като Креб — внимателен и търпелив. Искам да си мисля, че ти ще бъдеш мой стопанин. Когато дойде, си мислех, че това е причината да бъдеш доведен тук. Мисля, че съм искала да го вярвам, защото бях толкова самотна и така се нуждаех от компания, а ти беше първият мъж от Другите, който съм виждала… и за, когато си спомням. Тогава не би имало значение какъв си бил. Исках те за стопанин, просто да имам стопанин.

Сега не е същото. С всеки ден, който си тук, чувствата ми към теб се засилват. Зная, че Другите не са много далеч и че трябва да има и други мъже, които биха могли да ме вземат. Но аз не искам никого другиго и се боя, че ти няма да поискаш да останеш тук с мен, щом се оправиш. Боя се, че ще загубя и теб. Така ми се иска да можех да ти кажа, че съм тъй, тъй благодарна, че си тук, че понякога просто не мога да издържам, — тя спря, защото не можеше да продължи, но някак си усещаше, че не е свършила.

Мислите й не бяха съвсем неразбираеми за мъжа, който я наблюдаваше. Движенията й — не само на ръцете, но на цялото тяло, очите, мимиката — бяха тъй изразителни, че той дълбоко се затрогна. Тя му напомняше мълчалив танцьор, като се изключат грубите звуци, които, колкото и да е странно, добре прилягаха на грациозните движения. Той схващаше само с емоциите си и не можеше напълно да повярва това, което чувстваше, че му е разказала, но когато тя спря, знаеше, че е разказвала. Знаеше също, че нейният език от движения и жестове не е, както бе предполагал, просто прибавка към използваните от самия него жестове за подчертаване на думите. По-скоро му се струваше, че звуците, които тя издаваше, подчертаваха движенията й.

Когато свърши, тя постоя замислена известно време, сетне грациозно падна на земята в краката му и склони глава. Той зачака, но когато тя не помръдна, започна да се чувства неловко. Изглежда тя го чакаше и това го накара да почувства, че му изразява почитта си. Спрямо Великата земя майка подобно почтително отношение си беше съвсем на място, но се знаеше, че Тя е ревнива и не се отнася благосклонно към онези Свои чеда, които приемат благоговението, полагащо се на Нея.

Накрая той посегна надолу и докосна ръката й.

— Стани, Айла. Какво правиш?

Докосването по ръката не бе съвсем като потупването по рамото, но тя си помисли, че той едва ли ще стигне по-близо до сигнала на Клана за говорене. Тя погледна изотдолу седналия мъж.

— Клана жена седи, иска говори. Айла искам говоря Джондалар.

— Няма защо да седиш на земята, за да говориш с мен — той се протегна напред и се опита да я вдигне. — Ако искаш да говориш, просто говори.

Тя настоя да остане на мястото си.

— Това начин Клана — очите й го молеха да разбере. — Айла искам казвам… — в очите й се насъбраха сълзи от объркване. Тя започна да говори:

— Айла не говоря добре. Айла искам казвам, Джондалар дава Айла разговор, искам казвам…

— Да не искаш да кажеш благодаря?

— Какво значи „благодаря“?

Той помисли.

— Ти спаси живота ми, Айла. Ти се погрижи за мен, излекува раните ми, даде ми храна. Затова аз искам да ти кажа благодаря. Искам да ти кажа повече от благодаря.

Айла се намръщи.

— Не също. Мъж ранен, Джондалар грижа се, Айла грижа се всички мъже. Джондалар дава Айла разговор. Повече. Повече благодаря — тя го погледна прямо, желаейки да я разбере.

— Ти може и да не „говоря добре“, но много добре общуваш. Стани, Айла, или аз ще трябва да седна до теб. Разбирам, че си лечителка и че у теб живее необходимостта да се грижиш за всеки, който има нужда от помощ. Може да си мислиш, че няма нищо особено в туй, че си спасила живота ми, но това не ме прави по-малко благодарен. За мен е дребна работа да те уча на моя език, да те уча да говориш, но започвам да разбирам, че за теб това е много важно и ти си ми благодарна. Винаги е трудно да изразиш благодарността си, независимо на какъв език. Моят начин е да ти кажа благодаря. Мисля, че твоят начин е по-красив. Моля те, сега стани.

Тя почувства, че той е разбрал. Усмивката й изразяваше повече благодарност, отколкото тя си мислеше. За нея това бе трудна, но важна концепция, която тя трябваше да предаде, и затова стана с приповдигнато настроение, загдето е успяла. Искаше й се да изрази изблика си с движение и когато видя Уини и жребчето й, свирна силно и пронизително. Кобилата наостри уши и побягна в галон към нея. Когато се доближи, Айла се затича, скочи и леко се приземи на конския гръб.

Направиха широк кръг по ливадата, а жребчето ги следваше отблизо. Айла бе стояла тъй близо до Джондалар, че не бе яздила много, откакто го бе намерила, и сега ездата й даде опияняващото чувство за свобода. Когато се върнаха до скалата, Джондалар ги чакаше изправен. Вече си бе затворил устата, която се бе отворила при потеглянето им. За миг по гърба му бяха пролазили мравучки и той се бе зачудил дали жената не е свръхестествена, може би дори донии. Смътно си припомни един сън за духа на Майката във формата на млада жена, която отблъсва настрани един лъв.

Сетне си спомни твърде човешкото объркване на Айла заради неспособността й да общува. Вероятно никоя духовна форма на Великата земя майка не би имала такива проблеми. И все пак тя бе невероятно надарена да общува с животните. Щом ги повикайте, птичките идваха и ядяха от ръката й, а кърмещата кобила притича при свирването й и позволи на жената да язди на гърба й. И какво беше това за хората, които не говорят с думи, а с движения? Айла му бе дала много неща за размисъл, замисли се той, докато чешеше жребчето. Колкото повече мислеше за нея, толкова по-голяма ставаше мистерията.

Ако нейните хора не говореха, можеше да разбере и тя защо не говори. Но кои бяха тези хора? Къде бяха сега? Бе казала, че няма свои хора, и живееше сама в долината, но кой я бе научил да лекува или на магията с животните? Откъде бе намерила огнения камък? Бе твърде млада, за да бъде толкова надарена зеландони. Обикновено, за да се сдобият с нейните способности бяха нужни много години, често пъти в специални усамотени места.

Дали пък нейните хора не са такива? Той знаеше за специални групи от Тези, които служат на Майката, които си поставяха за цел да постигнат дълбоки прозрения в големите тайни. Подобни групи имаха голям престиж. Зеландони бе прекарала няколко години с такава група. Шамуд бе говорил за изпитанията, на които те се подлагаха, за да получат прозрение и умения. Дали Айла не е живяла с подобна група, която разговаря само с движения? И сега е заживяла в самота, за да усъвършенства способностите си?

А ти си мислеше да имаше Удоволствия с нея, Джондалар. Нищо чудно, че реагира по такъв начин. Но каква срамота. При тази красота да се откаже от Удоволствията. Красива или не, ти, Джондалар, би трябвало да уважаваш желанията й.

Кафявото жребче мушкаше с глава и се потъркваше в мъжа, търсейки по-внимателно почесване от чувствителните ръце, които винаги успяваха да намерят нужните места, сърбящи най-много при линеенето на пухестата козина на новороденото. На Джондалар му беше приятно, че жребчето го търси. За него по-рано конете бяха просто източник на храна и никога не му бе хрумвало, че те могат да са топли отзивчиви животни, които да изпитват удоволствие от ласките му.

Айла се усмихна, доволна от засилващото се привличане между мъжа и жребчето на Уини. Спомни си за една по-стара своя идея и спонтанно я спомена.

— Джондалар дава име жребче?

— Да наименовам жребчето? Искаш да му дам име? — не бе много сигурен, но бе доволен. — Не знам, Айла. Никога не съм мислил да давам име на нещо, още повече пък на кон. Как ще дадеш име на кон?

Айла разбираше объркването му. И тя не бе възприела идеята моментално. Имената бяха натоварени със значение, те означаваха признаване. Признаването на Уини като уникален индивид извън концепцията за кон бе имало определени последици. Тя вече не бе просто едно животно от бродещите из степите стада. Тя се асоциираше с хората, черпеше своята сигурност и се доверяваше на един човек. Сред своите роднини тя бе уникална. Имаше собствено име.

Но това възлагаше на жената определени задължения. Удобството и благополучието на животното изискваха значителни усилия и грижи. Конят никога не изчезваше напълно от мислите й, животът му и животът на Айла се бяха преплели неразривно.

Айла трябваше да признае връзката, особено след завръщането на Уини. Макар да не бе планиран или пресметнат, в нейното желание Джондалар да кръсти жребчето имаше елемент от това признаване. Тя искаше той да остане с нея. Ако се привържеше към младото конче, може би щеше да се появи допълнителна причина да остане там, където то трябваше да стои — поне за известно време — в долината, заедно с Уини и с нея.

Нямаше нужда обаче да се пришпорва мъжът. Засега той никъде нямаше да иде, поне докато кракът му оздравее.

* * *

Айла се стресна и се събуди. Пещерата бе тъмна. Тя лежеше по гръб, взираше се в плътната чернилка и се опитваше пак да заспи. Накрая тихо се измъкна от леглото — беше изкопала плитка канавка в пръстения под на пещерата до леглото, което сега използваше Джондалар — и опипом стигна до входа на пещерата. Докато минаваше край нея, чу как Уини изсумтя в знак, че е разбрала за присъствието й.

Пак оставих огъня да загасне, помисли тя, като вървеше покрай стената към края на площадката. Джондалар не познава пещерата тъй добре като мен. Ако му се наложи да стане посред нощ, ще му трябва повече светлина.

Щом свърши, застана за малко отвън. Полумесецът, спуснал се на запад, бе близо до ръба на стената на отсрещната страна на клисурата и скоро щеше да изчезне зад нея. Бе по-близо до разсъмване, отколкото до среднощ. Отдолу цареше мрак, с изключение на сребристото трепкане на отразената в шепнещия поток звездна светлина.

Нощното небе направи едва доловимия преход от черно към тъмносиньо, който тя усети на подсъзнателно ниво. Без да знае защо, Айла реши да не се връща в леглото. Гледа как луната потъмнява, преди да я погълне черният ръб на отсрещната стена. Когато последният светъл лъч угасна, усети зловеща тръпка.

Постепенно небето просветля и звездите избледняха в светлата синева. Хоризонтът в далечния край на долината беше пурпурен. Тя загледа как ясно очертаната дъга на кървавочервеното слънце започна да набъбва от края на земята и хвърли пламтящ лъч в долината.

— Сигурно на изток гори прериен огън — рече Джондалар.

Айла се извърна. Мъжът бе окъпан в сивосинкавата светлина на яростното светило, която бе придала на очите му лавандулов оттенък, какъвто никога не можеше да се види на светлината на огъня.

— Да, голям огън, много дим. Аз не знам ти ставаш.

— Будувах малко, като се надявах, че ще се върнеш. Като не се върна, помислих, че и аз бих могъл да стана. Огънят е угаснал.

— Аз знам. Аз невнимателна. Не правя добре да гори през цяла нощ.

— Насип, не си направила насип, така че да не угасне.

— Насип — повтори тя. — Аз отивам почвам.

Той я последва обратно в пещерата, като се приведе на влизане. Беше по-скоро от неприятно усещане, отколкото по необходимост. Отворът на пещерата бе достатъчно висок за него, макар и с малко. Айла извади железния пирит и кремъка и натрупа прахан и подпалки.

— Не казваше ли, че си намерила този огнен камък на брега? Има ли още?

— Да. Немного, Вода идва, взима.

— Наводнение? Потокът е придошъл и е отнесъл някои от огнените камъни? Може би трябва да слезем и да съберем колкото намерим.

Айла разсеяно кимна. Имаше други планове за този ден, но се нуждаеше от Джондаларовата помощ, а не знаеше как да я получи. Месото й свършваше, а тя не бе сигурна дали той няма да възразява, ако отиде на лов. От време на време бе излизала с прашката и той не бе питал откъде се вземат пустинните гризачи, зайците и гигантските хамстери. Но дори мъжете от Клана и позволяваха да убива дребни животни с прашката си. Само че тя трябваше да убие нещо по-голямо, а това означаваше да излезе с Уини и да изкопае яма-капан.

Не го очакваше с голямо нетърпение. Би предпочела да ловува с Бебчо, но той си бе отишъл. Отсъствието на ловния й партньор обаче бе най-дребната й грижа. Повече се тревожеше заради Джондалар. Знаеше, че дори и да възрази, не би могъл да я спре. Не можеше да се каже, че тя е част от неговия Клан. Това беше нейната пещера, а и той не бе напълно възстановен. Но той изглежда се радваше на долината, на Уини и на жребчето, даже изглежда харесваше и нея. Тя не искаше това да се промени. От опит знаеше, че мъжете не обичат жените да ловуват, но нямаше избор.

Пък и тя искаше нещо повече от неговото неохотно съгласие — трябваше й поддръжката, помощта му. Не искаше да вземе кончето на лов. Боеше се да не попадне сред паникьосаните животни и да бъде ранено. Бе сигурна, че то би останало, когато тя тръгне с Уини, ако Джондалар се съгласи да му прави компания. Тя няма да отсъства дълго. Ще намери стадо, ще изкопае капан и ще се върне, а на лов ще иде на другия ден. Но как би могла да помоли мъжа да прави компания на жребчето, докато тя е на лов? Даже и ако той самият още не е в състояние да ловува?

За закуска направи бульон и огледът на намаляващите запаси сушено месо я убеди, че скоро ще трябва да направи нещо. Реши, че трябва да започне с малка демонстрация на ловните си сръчности, като покаже ловкостта си с любимото оръжие. Реакцията му към ловуването с прашка щеше да й даде някаква идея дали си заслужава да помоли за помощ.

Двамата бяха свикнали сутрин да се разхождат край храсталака по брега. За него това бе полезно упражнение, а на нея й харесваше. Тази сутрин на излизане тя затъкна прашката в поясния си ремък. Сега се нуждаеше само от сътрудничеството на някое създание, което да поиска да се приближи на един хвърлей.

Надеждите й бяха надминати, защото щом свърнаха от потока към ливадата, подплашиха двойка бели яребици. Тя видя едната и посегна за прашката и за камъни. Тя я свали от небето точно при излитането на втората, която бе свалена със следващия камък. Преди да иде да ги вземе, хвърли едно око към Джондалар. Видя изумлението му и, което бе по-важно, видя усмивката му.

Това беше удивително, жено! Така ли си убила всички тия животни? Мислех си, че слагаш примки. Какво е това оръжие?

Тя му подаде разширената в средата кожена ивица, сетне отиде да събере птиците.

— Мисля, че това се нарича прашка — рече той при връщането й. — Уиломар ми е разправял за подобно оръжие. Аз не можах да си представя за какво точно говори, но трябва да е било за това. Ти си много добра с него, Айла. За това сигурно трябва дълга практика, дори и при известна природна надареност.

— Ти харесваш аз ловувам?

— Ако ти не ловуваш, кой да го прави?

— Мъже Клана не обича жени ловува.

Джондалар се вгледа в нея. Беше нервна и разтревожена. Може би мъжете не харесват жените, които ловуват, но това не я бе спряло да се научи. Защо бе избрала точно този ден, за да демонстрира майсторлъка си? Защо усещаше, че тя търси неговото одобрение.

— Повечето жени Зеландонии ловуват поне докато са млади. Майка ми беше известна с умението си да разчита следи. Не виждам защо жените да не ловуват, щом искат. Аз харесвам жените, които ловуват, Айла.

Видя как напрежението й се изпари. Очевидно бе казал това, което тя искаше да чуе, а то си бе самата истина. Зачуди се обаче защо е било тъй важно за нея.

— Аз трябва отивам ловувам — рече тя. — Трябва помощ.

— Бих искал да ти помогна, но не мисля, че вече съм в състояние.

— Не помагаш ловувам. Аз взимам Уини, ти пазиш жребче?

— Това ли било? — каза той. — Искаш да се грижа за жребчето, докато ти ловуваш с кобилата? — той се изсмя. — Това се казва размяна. Обикновено като роди едно-две деца, жената остава да се грижи за тях. Задължение на мъжа е да ловува за тях. Да, ще остана с жребчето. Някой трябва да ловува, а аз не искам моят малък приятел да бъде ранен.

Тя се усмихна с облекчение. Той няма нищо против, той наистина изглежда няма нищо против.

— Можеш обаче да изследваш този пожар на изток, преди да планираш лова си. Такъв голям пожар може да свърши работата вместо теб.

— Пожар ловува? — рече тя.

— Цели стада са умирали просто от задушаване. Понякога намираш месото си сготвено! Има една забавна история за човека, който намерил сготвено месо след един прериен пожар и му било много трудно да убеди останалите хора от своята Пещера, че нарочно е изпекъл месото. Това е стара история.

На лицето й се появи разбираща усмивка. Един бързо горящ пожар би могъл да повали цяло стадо. Може би изобщо няма да ми се наложи да копая яма.

Щом Айла извади кошовете, шейната-носилка и сбруята, Джондалар се заинтригува, тъй като не разбра предназначението на сложното оборудване.

— Уини носи месо до пещера — обясни тя и му показа шейната, докато затягаше ремъците на кобилата. — Уини носи теб до пещера — добави.

— Значи така съм попаднал тук! Отдавна се чудех. Не мислех, че сама си ме докарала тук. Мислех си, че вероятно някои други хора са ме намерили и са ме оставили тук с теб.

— Не… други хора. Аз намирам… теб… друг мъж.

Лицето на Джондалар се удължи и пребледня. Споменаването на Тонолан бе неочаквано и го обзе болка от загубата.

— Трябваше ли да го оставиш там? Не можа ли да донесеш и него? — нахвърли се той върху нея.

— Мъж мъртъв, Джондалар. Ти ранен. Много ранен — каза тя, чувствайки как у нея се насъбира чувство за безизходица. Искаше да му каже, че е погребала мъжа, че е тъгувала за него, но не можеше да му го съобщи. Можеше да споделя информация, но не можеше да развива идеи. Искаше да му говори за някои мисли, за които не бе сигурна дори дали може да се изразят с думи, но усещаше, че се задушава. Него ден той бе излял мъката си пред нея, а сега тя дори не можеше да сподели тъгата му. Жадуваше за свободата, с която той боравеше с думите, за способността му спонтанно да ги подрежда правилно, за лекотата, с която се изразяваше. Тук някъде имаше неясна бариера, която тя не можеше да премине, усещаше, че нещо не й достига, беше на границата на успеха, но той й се изплъзваше. Интуицията й казваше, че би трябвало да знае, че знанието е заключено вътре в нея, стига само да може да намери ключа.

— Съжалявам, Айла. Не трябваше да ти викам така, но Тонолан ми беше брат… — думата се превърна едва ли не в проплакване.

— Брат. Ти и друг мъж… има обща майка?

— Да, от една майка сме.

Тя кимна и се обърна към коня, като съжаляваше, че не може да му каже, че разбира близостта на израсналите заедно малки и специалната връзка, която съществува между двама мъже, родени от една и съща майка. Креб и Брун бяха братя.

Привърши с подреждането на товарните кошове и взе копията да ги занесе отвън и да ги натовари, щом излезнат през ниския отвор на пещерата. Докато я гледаше да прави последните приготовления, Джондалар започна да разбира, че за жената конят е нещо повече от необичаен компаньон. Животното й даваше определено предимство. Той не бе осъзнавал колко полезно може да се окаже. Но бе изненадан от друга поредица противоречия, които съзря: тя използваше кон, за да й помага при лова и да пренася месото — нововъведение, за което досега не бе чувал, а използваше по-примитивни от всички видени от него копия.

Беше ловувал с много хора и всяка група имаше свой собствен вариант на ловно копие, но никое не се различаваше толкова, колкото нейното. Все пак в него имаше нещо познато. Върхът му бе остър и заздравен на огън и дръжката бе права и гладка, макар че бе тъй тромава. Нямаше съмнение, че това копие не е предназначено за хвърляне. То бе по-голямо от онова, с което той бе ходил на лов за носорози. Как ловуваше с него? Как би могла да се доближи достатъчно, за да го забие? Когато се върне, ще трябва да я попита. Сега ще отнеме твърде много време. Тя напредваше в езика, но все още й бе трудно да говори.

Преди Айла и Уини да тръгнат, отведе кончето в пещерата. Той го чеса, потупва и му приказва, докато вече бе сигурен, че Айла и майка му са надалеч. Изглеждаше му странно да стои в пещерата и да знае, че жената ще отсъства през по-голямата част от деня. Подпря се на тоягата и се надигна, а сетне се поддаде на любопитството си, намери една лампа и я запали. Като остави тоягата — в пещерата тя не му бе потребна — той взе издълбаната каменна лампа и тръгна покрай стените на пещерата да види колко е голяма и докъде отива. Размерите й не го изненадаха — беше голяма горе-долу толкова, колкото си бе представял, и, като се изключи малката ниша, нямаше странични коридори. Но нишата го изненада с множеството следи, че наскоро е била обитавана от пещерен лъв, включително един голям отпечатък от лапа!

След като огледа останалата част от пещерата, той се убеди, че Айла е живяла тук от години. Вероятно грешеше за лъвската диря, но когато се върна и изследва нишата още по-внимателно, се увери, че в този ъгъл известно време през миналата година е живял пещерен лъв.

Нова загадка! Дали някога ще намери отговор на всички тези объркващи въпроси?

Взе една от кошниците на Айла — доколкото можеше да съди, неизползвана — и реши да потърси огнени камъни по брега. Можеше и да се опита да бъде полезен. Докато жребчето припкаше напред, Джондалар успя да слезе по стръмната пътека с помощта на тоягата и сетне я подпря на стената близо до купчината кости. Щеше да бъде много щастлив, когато вече нямаше да му се налага да я използва.

Спря, за да почеше и приласкае жребчето, което пъхаше нос в ръката му и се разсмя, защото младият кон се затъркаля с жизнерадостно удоволствие по ливадата, която използваше заедно с Уини. Вдигнало крака във въздуха, кончето пищеше от удоволствие и се търкаше в рохкавата почва. Сетне стана и се отърси, като разхвърля пръст във всички посоки, намери любимото си място под сянката на една върба и легна да си почине.

Джондалар бавно тръгна по каменистия бряг, превит, за да огледа всеки камък.

— Намерих един! — извика развълнувано, с което стресна жребчето. Почувства се малко глупаво. — Ето още един! — рече отново и смутено се усмихна. И докато вдигаше сиво-жълтия камък, замръзна на място при вида на един друг, много по-голям.

— На този бряг има кремък!

Тя е взимала кремък за инструментите си оттук! Ако намериш камък за удряне и направиш наковалня, и… Ти би могъл да направиш разни инструменти, Джондалар! Хубави острия и дупчила… Изправи се и огледа купчината кости и камънак, с които потокът бе замерял стената. Изглежда тук има и подходящи кости и рога. Би могъл даже да й направиш прилично копие.

Тя може и да не иска „прилично копие“, Джондалар. Може да има причини да използва точно своето. Това, разбира се, не означава, че ти не можеш да направиш едно копие за себе си. Ще бъде по-добре, отколкото да се мотаеш цял ден. Може даже да изгравираш нещо. Преди да се откажеш, гравираше доста добре.

Той се порови в купчината кости и плавей, натрупана до стената, сетне заобиколи, отиде до бунището от другата страна и започна да търси между боклука в избуялия шубрак разрязани по ставата кости, черепи и рога. Докато търсеше добър камък за чукало, намери няколко шепи огнени камъни. Отчупи кората на първата кремъчна конкреция и се усмихна. Не знаеше, че неговият занаят толкова му е липсвал.

Почна да мисли за всичко, което би могъл да направи, след като вече имаше кремък. Трябваше му хубав нож и брадвичка — и двете с дръжки. Искаше да направи копия и сега ще може да скрепи дрехите си с няколко добри шила. А и Айла би могла да хареса неговите инструменти. Най-малкото щеше да й ги покаже.

Денят не се влачеше, както се бе опасявал, и вече се смрачаваше, когато внимателно събра новите си инструменти за обработка на кремък и новите кремъчни инструменти, които бе направил с тях, в кожата, взета на заем от Айла. Като се върна в пещерата, жребчето започна да му се навира, за да привлече вниманието му и той заподозря, че животинчето е гладно. Айла бе оставила малко сварени на каша зърна. Отначало жребчето беше отказало да ги яде, после ги бе излапало, но това беше още по пладне. Къде ли беше тя?

Когато се стъмни, той вече съвсем определено се разтревожи. Жребчето имаше нужда от Уини и Айла би трябвало да се върне. Застана да я чака на по-далечния край на площадката, после реши да запали огън, като си помисли, че би могла да го види, ако се е заблудила. Няма да се заблуди, рече си той, но въпреки това запали огъня.

Тя се върна късно. Той чу Уини и тръгна по пътеката да ги посрещне, но жребчето вече го бе изпреварило. Айла слезе от коня на брега, свлече един труп от носилката, премести прътовете, за да могат да минат по тясната пътека и, когато Джондалар стигна долу и отстъпи встрани, поведе кобилата нагоре. Върна се с една цепеница от огъня за факла. Джондалар я взе, докато Айла натовари втория труп върху носилката. Закуцука нагоре, за да помогне, но тя вече бе го свалила. Като я видя как се оправя с тежкия елен, оцени по достойнство силата й и прозря как я бе получила. Конят и носилката бяха полезни и може би необходими, но все пак тя бе само една.

Кончето нетърпеливо търсеше цицката на майка си, но Айла го избутваше, докато не стигнаха пещерата.

— Ти прав, Джондалар — каза тя, щом той стигна до площадката. — Голям, голям пожар. Аз не виждам по-рано такъв голям пожар. Надалеч. Много, много животни.

Нещо в гласа й го накара да се взре по-внимателно. Беше изтощена и касапницата, която бе видяла, бе оставила отпечатъка си в напрегнатите, хлътнали очи. Ръцете й бяха черни, лицето и наметалото — оплескани със сажди и кръв. Айла развърза сбруята и шейната, после прегърна Уини през врата и уморено облегна чело на кобилата. Тя пък стоеше с наведена глава и разкрачени предни крака, докато жребчето й бозаеше от напращелите цицки. Изглеждаше също тъй уморена като Айла.

— Този пожар трябва да е бил много, далеч. Цял ден ли язди? — попита Джондалар.

Тя вдигна глава и се обърна към него. За миг бе забравила за присъствието му.

— Да, цял ден — рече и дълбоко си пое дъх. Все още не можеше да се отдаде на умората си, твърде много неща имаше за вършене. — Много животни умира. Много идва взима месо. Вълк. Хиена. Лъв. Друг аз не виждам по-рано. Големи зъби — тя зина и провеси показалците си надолу като удължени кучешки зъби.

— Видяла си ножозъб тигър! Не знаех, че наистина съществуват! Един старец обичаше да разправя на хлапетата на Летните събирания, че е видял един, когато бил млад, но не всички му вярваха. Наистина ли го видя? — искаше му се да беше отишъл с нея.

Тя кимна и потрепери, обхвана с ръце раменете си и затвори очи.

— Прави Уини уплашена. Промъква се. Прашка кара отива си. Уини, аз бягам.

От накъсания й разказ за случката очите на Джондалар се ококориха.

— Ти си прогонила ножозъб тигър с прашката си? Добра Майко, Айла!

— Много месо. Тигър… няма нужда Уини. Прашка кара отива си.

Искаше да каже още нещо, да опише случката, да изрази страха си, да го сподели с него, но нямаше изразни средства. Беше твърде уморена да демонстрира движенията и после да се опита да измисли как да нагоди думи към тях.

Нищо чудно, че е изтощена, помисли Джондалар. Може би не трябваше да й предлагам да проверява в пожара, но пък докара два елена. Във всеки случай се иска смелост, за да гледаш отблизо ножозъб тигър. Бива си я тая жена.

Айла погледна ръцете си и пак тръгна надолу към брега. Взе факлата, която Джондалар бе оставил забучена в земята, занесе я до потока и я вдигна да огледа наоколо. Наскуба щир, натроши листата и стъблата в дланта си, навлажни ги и добави малко пясък. После зажули ръцете си, почисти мръсотията от пътуването от лицето си и се върна горе.

Джондалар бе започнал да подгрява камъните за готвене и тя му бе благодарна. Чаша топъл чай, точно това й трябваше. Беше оставила храна за него и се надяваше, че той няма да очаква да му сготви. Не можеше сега да се безпокои и за готвенето. Имаше да одере два елена и да ги нареже на парчета за сушене.

Тъй като искаше и кожите, бе търсила животни, които да не са обгорели. Когато се хвана на работа, си спомни, че беше планирала да направи няколко остри нови ножа. Ножовете се затъпяваха при работа, от режещото острие се отчупваха миниатюрни люспици. Обикновено се оказваше по-лесно да се направят нови ножове, а старите да се пригодят за друга работа, например за остъргване.

Тъпият нож преля чашата. Тя заблъска по козината, докато от умора и безсилие сълзите напълниха очите й и рукнаха по бузите й.

— Айла, какво не е наред? — попита Джондалар.

Тя само заблъска по-яростно по елена. Не можеше да обясни. Той взе тъпия нож от ръката й и я вдигна на крака.

— Ти си уморена. Защо не легнеш да починеш за малко?

Тя тръсна глава, макар ужасно да й се искаше, и каза:

— Одирам елен, суша месо, не чакам, хиена идва.

Той не си даде труд да й предложи да вкарат елена в пещерата, тя не разсъждаваше ясно.

— Аз ще го пазя — каза. — Ти имаш нужда от малко почивка. Влез и си легни, Айла.

Заля я вълна от благодарност. Той щеше да пази! Не бе и помислила да го помоли, не бе свикнала да има някой друг, който да й помага. Запрепъва се към пещерата, тресейки се от облекчение, и падна върху кожите си. Искаше да каже да Джондалар колко му е благодарна и почувства, че сълзите отново ще бликнат, защото знаеше, че опитът й не би имал успех. Тя не можеше да говори!

* * *

Айла вървеше в мъглата и викаше за помощ. Една висока жена, обгърната в мъгла и с неразличимо лице, протегна ръцете си.

— Казах, че ще бъда внимателна. Мамо, но ти къде отиде? — мърмореше Айла. — Защо не дойде, като те виках? Аз виках и виках, но ти все не идваше. Къде беше? Мамо? Мамо! Не си отивай пак! Остани тук! Мамо, почакай! Не ме оставяй!

Образът на високата жена избледня и мъглата изчезна. На мястото й стоеше друга жена, набита и ниска. Силните й мускулести крака бяха леко изкривени навън, но тя вървеше изправена. Носът й бе голям и орлов със силно изпъкнала кост, а издадената напред челюст нямаше брадичка. Челото й беше ниско и скосено назад, но главата й беше много голяма, а вратът — къс и дебел. Тежките надочни дъги засенчваха големите, изпълнени с любов и тъга интелигентни очи.

Тя я повика с ръка.

— Иза! — викна й Айла. — Иза, помогни ми! Моля те, помогни ми!

Иза обаче само я погледна озадачено.

— Иза, не ме ли чуваш? Защо не можеш да ме разбереш?

— Никой няма да те разбере, ако не говориш правилно — каза един друг глас. Тя видя един мъж, който си помагаше с тояга при ходене. Беше стар и куц. Едната му ръка бе ампутирана до лакътя. Лявата страна на лицето му бе ужасяващо обезобразена и лявото око го нямаше, но в нормалното му дясно око имаше сила, мъдрост и съчувствие. — Трябва да се научиш да говориш, Айла — рече Креб с едноръките си жестове, но тя можеше да го чуе. Той говореше с Джондаларовия глас.

— Как мога аз да говоря? Аз не мога да си спомня! Помогни ми, Креб!

— Твоят тотем е Пещерният лъв, Айла — каза старият Мог-ър.

Като кафява светкавица една огромна котка скочи към зубрите и събори на земята една огромна червеникавокафява дива крава, която мучеше от ужас. Айла ахна и ножозъбият тигър й се озъби, а от муцуната и зъбите му капеше кръв. Той тръгна към нея, дългите му остри кучешки зъби станаха по-дълги и по-остри. Тя беше в малка пещеричка и се опитваше да се втисне в твърдата скала зад гърба си. Изрева пещерен лъв.

— Не! Не! — викна тя.

Една гигантска лапа с извадени нокти се пресегна и остави на лявото й бедро четири успоредни разреза.

— Не! Не! — извика тя. — Не мога! Не мога! — мъглата се завихри около нея. — Не мога да си спомня!

Високата жена протегна ръце.

— Аз ще ти помогна…

Мъглата се разсея за миг и Айла видя едно лице, наподобяващо нейното. Прилоша й и се разтрепери, а от една зинала в земята пукнатина се донесе воня на влага и гнилоч.

— Мамо! Мамоооо!

* * *

— Айла! Айла! Какво има? — Джондалар я разтърсваше. Бе отвън на площадката, когато бе чул писъка й на някакъв непознат език. Докуцука по-бързо, отколкото си мислеше, че може да се движи.

Тя седна и той я прегърна.

— О, Джондалар! Това беше моят сън, моят кошмар — проплака тя.

— Всичко е наред, Айла. Сега всичко е наред.

— Имаше земетресение. Ето какво е станало. Тя беше убита при едно земетресение.

— Кой беше убит при земетресение?

— Майка ми. И също и Креб, по-късно. О, Джондалар, мразя земетресенията! — тя потръпна в ръцете му.

Джондалар я хвана за раменете и я отдалечи от себе си, за да може да я вижда.

— Разкажи ми за съня си, Айла — рече той.

— Откакто се помня, сънувам тези сънища — те винаги се повтарят. В единия съм в малка пещера и една лапа се протяга. Мисля, че така ме е белязал моят тотем. Другия сън никога не го помнех, но винаги се събуждах разтреперена и ми се гадеше. С изключение на този път. Аз я видях, Джондалар. Видях майка ми!

— Айла, чуваш ли се?

— Какво искаш да кажеш?

— Ти говориш, Айла. Ти говориш!

Някога Айла бе можела да говори и макар езикът да не бе същият, познаваше усещането, ритъма, смисъла на говорения език. Беше забравила как да говори с уста, понеже оцеляването й бе зависило от друг тип комуникация, а също и понеже искаше да забрави трагедията, която я бе оставила сама. Несъзнателно бе чула и запаметила повече от речника на Джондаларовия език. Синтаксисът, граматиката, ударенията бяха част от звуците, които тя чуваше, когато той говореше.

Като дете, което за пръв път се учи да говори, тя бе родена със склонността и желанието и се нуждаеше само от постоянно слушане. Но мотивацията й бе по-силна от детската, а паметта й бе по-тренирана. Тя се учеше по-бързо. Макар да не можеше да възпроизведе точно някои от неговите звуци и интонацията, тя бе станала естествен носител на езика му.

— Да! Мога! Джондалар, аз мога да мисля с думи!

После и двамата забелязаха, че я е прегърнал. Той отпусна ръце надолу.

— Сутрин ли е вече? — рече Айла, като забеляза светлината, която нахлуваше през входа на пещерата и отвора за дим над него. Отметна настрани завивките. — Не знаех, че ще спя толкова дълго. Велика Майко! Ще трябва да започна да суша това месо.

Беше научила и ругатните му. Той се усмихна. Да я чуе изведнъж да заговори почти внушаваше благоговение, но да слуша собствените си изрази от нейната уста, произнесени с уникалния й акцент беше забавно.

Забърза се към входа и щом погледна навън, застина. Потърка очи и пак погледна. От единия до другия край на каменната тераса бяха провесени нарязани еднакви тънки клиновидни парчета месо, а между тях горяха няколко малки огъня. Да не продължаваше да сънува? Нима всички жени от клана внезапно се бяха появили да й помогнат?

— Ако си гладна, ей на онова огнище набодох на шиш малко месо от бут — каза Джондалар с престорена небрежност и широка самодоволна усмивка.

— Ти? Ти ли го направи?

— Да. Аз го направих — усмивката му стана още по-широка. Реакцията й на малката му изненада бе по-добра, отколкото се бе надявал. Можеше все още да не става за ловуване, но поне можеше да одере докараните от нея животни и да започне да суши месото, особено след като тъкмо бе направил нови ножове.

— Но, ти си мъж! — объркано каза тя.

Малката изненада на Джондалар бе по-зашеметяваща, отколкото той си мислеше. Членовете на Клана получаваха знанията и уменията, нужни за оцеляването им, като разчитаха единствено на спомените си. Инстинктите им се бяха развили така, че можеха да си припомнят скритите в тилната част на мозъка умения на предците си и да ги предадат на потомството си. Работите, които вършеха мъжете и жените се бяха разпределили от толкова много поколения, че членовете на Клана имаха полово диференцирана памет. Единият пол бе неспособен да изпълнява функциите на другия, просто нямаше спомени за това.

Един мъж от Клана би могъл да улови или намери елен ида го занесе в бивака. Би могъл дори да го одере, макар и малко по-неефективно от някоя жена. Ако се наложи, би могъл и да отсече няколко парчета. Само че той никога не би помислил да нареже месото, за да го сложи да се суши, а дори и да помислеше, нямаше да знае откъде да започне. Положително не би могъл да направи равните, така оформени, че да се изсушат равномерно, парчета, които Айла виждаше пред себе си.

— На един мъж не му ли се полага да нареже малко месо? — попита Джондалар. Знаеше, че някои хора имат различни обичаи за това кое е женска и кое е мъжка работа, но просто бе искал да й помогне. Не мислеше, че тя ще се засегне.

— В Клана жените не могат да ловуват, а мъжете не могат, да правят храна — опита се да обясни.

— Но ти ловуваш.

Забележката му я тласна в неочаквана посока. Беше забравила, че споделя с него разликите между Клана и Другите.

— Аз… аз не съм жена от Клана — каза смутена тя. — Аз… — не знаеше как да обясни. — Аз съм като теб, Джондалар. Една от Другите.

22

Айла се привдигна, плъзна се от Уини и подаде капещия мях на Джондалар. Той го пое и запи с големи жадни глътки. Бяха далеч надолу в долината, почти в степта и на доста голямо разстояние от потока.

Златистата трева около тях се полюшваше на вятъра. Събираха топчесто просо и дива ръж от един смесен посев, който включваше и клюмнали класове на недоузрял двуреден ечемик и два вида пшеница — приалпийска и див еднозърнест лемец. Еднообразното прихлъзване на ръката по всяко стъбло, за да се откъснат малките твърди семена беше трудна работа. Малкото кръгло просо, което слагаха от едната страна на преградените си кошници, провесени на корда от врата така, че ръцете да са свободни, се отронваше лесно, но се нуждаеше от допълнително отвяване. Ръжта, която влизаше в другата половина на кошниците, веднага се отделяше от плевелите.

Айла нахлузи кордата на врата си и се хвана на работа. Малко след това се присъедини и Джондалар. Известно време събираха зърна един до друг, сетне той се обърна към нея:

— На какво прилича ездата, Айла?

— Трудно е за обясняване — рече тя и се спря да помисли. — Когато препускаш бързо, е вълнуващо. Само че и бавната езда е вълнуваща. Много ми е приятно, като яздя Уини.

Тя пак започна да работи, сетне спря.

— Искаш ли да опиташ?

— Какво да опитам?

— Да пояздиш Уини.

Той я погледна, за да определи дали наистина го мисли. От някое време му се искаше да язди кон, но тя изглежда имаше толкова лична връзка с животното, че не знаеше как по-тактично да я помоли.

— Да, бих искал. Само че дали Уини ще ми разреши?

— Не знам — тя погледна да види къде е слънцето и прехвърли кошницата на гърба си. — Ще видим.

— Сега ли? — попита той. Тя кимна и тръгна назад. — Мислех, че отиде да вземеш вода, за да можем да наберем повече зърно.

— Така беше. Забравих, че с два чифта ръце се събира по-бързо. Гледах само моята кошница, не съм свикнала да ми помагат.

Многостранните умения на мъжа постоянно я изненадваха. Той не сама желаеше, но и бе способен да върши всичко, което тя правеше, или поне можеше да се научи. Беше любопитен и се интересуваше от всичко, като най-много опитваше да изпробва всяка новост. В него тя можеше да види себе си. Това й даде възможност отново да прецени колко необичайна трябва да е изглеждала на Клана. И въпреки това я бяха взели и се бяха опитали да я вместят в своя начин на живот.

Джондалар отметна кошницата си на гърба и закрачи до нея.

— За днес ми стига. Ти вече имаш толкова много зърно, Айла, а ечемикът и житото още дори не са узрели. Не разбирам защо искаш още.

— За Уини и за нейното бебе. Те ще имат нужда и от трева. Уини пасе навън през зимата, но когато снегът е дълбок, много коне умират.

Обяснението бе напълно достатъчно да сподави всяко възражение, което евентуално би имал. Сега, когато бяха прекратили работа и се връщаха през високата трева, те се наслаждаваха на топлото слънце, Джондалар носеше само набедрена препаска и кожата му вече бе потъмняла като нейната. Айла се бе облякла в късото си лятно наметало, което я покриваше от кръста до бедрата и, нещо по-важно, даваше възможност за гънки и джобове за носене на инструменти, прашка и други предмети. Единственото й друго одеяние беше малката кожена торбичка на врата й. Джондалар много пъти се бе улавял, че се възхищава на твърдото й гъвкаво тяло, но не правеше явни жестове, а и тя не ги предизвикваше.

Той предвкусваше ездата на кобилата, като се чудеше какво ще направи Уини. Ако му се наложеше, би могъл бързо да се махне от пътя й. Като се изключи лекото накуцване, кракът му беше наред и той си мислеше, че с времето то ще изчезне. Айла бе извършила чудеса при лечението на раната му. Имаше толкова много, за което да й благодари. Беше започнал да си мисли за тръгване — нямаше причина да остане по-дълго — но тя изглежда не бързаше той да си тръгне и Джондалар продължаваше да отлага. Искаше да й помогне да се подготви за идващата зима, ако не друго, дължеше й поне това.

А тя трябваше да се грижи и за конете. Не се беше сетил за това.

— Сигурно трябва доста работа, за да се натрупа храна за конете?

— Не чак толкова — рече тя.

— Мислех си, че ти каза, че имат нужда и от трева. Не можеш ли да нарежеш цели стъбла и да ги занесеш в пещерата? После, вместо да събираш зърната в тези — посочи кошниците, — можеш да изтръскаш зърната в една кошница. И освен това да имаш и трева.

Тя спря и се намръщи в обмисляне на идеята.

— Може би… Ако стъблата се оставят да изсъхнат, след като се отрежат, зърната може да се оронят лесно. Някои по-лесно, други — по-трудно. Остава още житото и ечемикът… струва си да се опита — на лицето й се разля широка усмивка. — Джондалар, мисля, че ще стане!

Бе тъй развълнувана, че и той се усмихна. В чудесните му съблазнителни очи ясно се виждаше, че той я харесва, че откровено й се радва, че тя го привлича. Ответната й реакция беше пряма и спонтанна.

— Джондалар, много ми харесва, когато… ми се усмихваш с устата и с очите си.

Той се засмя с неочаквания си несдържан, неудържимо буен смях. Толкова е откровена, помисли си. Не мисля, че й се е случвало до се държи другояче, освен напълно откровено. Рядка жена!

Айла се зарази от изблика му. Усмивката й отстъпи пред веселието му, премина в хихикане, а сетне прерасна във всеобземащо и неограничавано радостно ликуваме.

Останаха без дъх и за малко възвърнаха контрола си, сетне избухнаха в нови спазми, накрая дълбоко си запоемаха въздух и заизтриваха очите си. Никой от двамата не можеше да каже какво чак толкова изключително смешно има, смехът им се подхранваше от самия себе си. Но той бе не само израз на веселото положение, а и изливане на натрупаното напрежение.

Когато пак тръгнаха, Джондалар сложи ръка на кръста на Айла — приятелски рефлекс заради споделения смях. Усети я да се смразява и незабавно отдръпна ръка. Беше си обещал, а също и на нея, макар тогава тя да не го бе разбрала, че няма да й се натрапва. Ако се е заклела да се въздържа от Удоволствията, той не възнамеряваше да се поставя в положение, което може да я принуди да му откаже. Внимаваше много да показва уважението си към нея.

Само че вече бе подушил женския мирис на топлата й кожа, бе почувствал набъбналата гръд до себе си. Изведнъж се сети откога не е лягал с жена, а набедрената препаска не направи нищо, за да скрие насоката на мислите му. Обърна се настрани да скрие тъй явната подутина, но всичко, което можеше да направи, беше да й попречи да скъса дрехата му. Удължи крачка и почти побягна пред нея.

— Дони! Как само искам тази жена! — измърмори през зъби.

Като го видя да се втурва напред, в ъгълчетата на очите на Айла се показаха сълзи. В какво сбърках? Защо се дръпна от мен? Защо не иска да ми даде своя сигнал? Виждам нуждата му, защо той не иска да я облекчи с мен? Толкова ли съм грозна? Припомни си усещането на ръката му около нея и потрепери. Ноздрите й бяха пълни с мъжката му миризма. Повлече се бавно, защото не искаше да застава лице в лице с него. Чувстваше се така, както когато бе малко момиченце и беше направила нещо, което знаеше, че не трябва да прави — само че този път не знаеше какво е било то.

Джондалар бе стигнал до студената сянка на ивицата дървета край потока. Нуждата му бе толкова неотложна, че не можа да се сдържи. Само миг след като се скри от погледа зад гъстите листа, спазми от гъсто бяло бликнаха към земята. После, докато все още се държеше в ръка, облегна разтреперан глава на дървото. Не бе нищо повече от едно освобождаване, но поне можеше да застане срещу жената, без да се опита да я хвърли на земята и да я насили.

Намери една пръчка, разрови почвата и покри субстанцията на Удоволствията си със земята на Майката. Зеландони му бе казала, че да пролееш Дара на Майката е разхищение, но ако това се наложи, той трябва да й бъде върнат — пролян на земята и покрит. Зеландони е права, помисли. Разхищение си беше и в него нямаше никакво удоволствие.

Тръгна покрай потока, защото му беше неудобно да излезе на открито. Видя я да го чака до големия камък, прегърнала с ръка жребчето и притиснала глава към врата на Уини. Изглеждаше тъй уязвима, когато търсеше поддръжка и успокоение в животните. Би трябвало да се опре на мен, помисли си, би трябвало аз да я успокоя. Беше сигурен, че той е причината за разстройството й и се засрами, сякаш бе извършил някое заслужаващо порицание действие. Излезе от дърветата с нежелание.

— Понякога един мъж не може да чака да си пусне водата, — излъга с измъчена усмивка.

Айла се изненада. Защо трябва да прави думи, които не са верни? Знаеше какво е направил. Беше се облекчил сам.

Един мъж от Клана по-скоро би поискал от стопанката на водача, отколкото да се облекчи сам. Ако не можеше да контролира нуждата си и наоколо нямаше друга жена, колкото и грозна да беше, щеше да й сигнализира на нея. Никой възрастен мъж не би се облекчил сам. Само подрастващите, които бяха стигнали физическа зрялост, но още не бяха убили първото си животно, биха помислили за такова нещо. Но Джондалар беше предпочел да се погрижи сам, отколкото да й сигнализира. Тя бе не просто обидена, тя бе унизена.

Пренебрегна думите му и избегна да го погледне направо.

— Ако искаш да яздиш Уини, аз ще я придържам, докато се качиш на камъка и я обкрачиш. Ще кажа на Уини, че искаш да яздиш. Може би ще ти позволи.

Той си спомни, че това бе причината да спрат да събират зърно. Какво бе станало с неговия ентусиазъм? Как е възможно нещата да се променят толкова, докато иде от единия край на ливадата до другия? Опитвайки се да създаде впечатление, че всичко е нормално, ала като също избягваше да я погледне, той се покатери върху приличната на седалка вдлъбнатина на големия камък, докато Айла поведе коня към него.

— Как я караш да върви, накъдето искаш да иде? — попита.

Айла трябваше да поразмисли над въпроса.

— Аз не я карам, тя иска да иде там, където аз искам да ида.

— Но тя откъде знае къде искаш да идеш?

— Не знам… — тя наистина не знаеше, не беше мислила за това.

Джондалар реши, че няма значение. Той искаше да иде, където кобилата пожелае да го закара, стига тя изобщо да искаше да го закара някъде. Сложи ръка на халката й за опора и бързо я яхна.

Уини присви уши назад. Знаеше, че не е Айла — товарът беше по-тежък, липсваше й непосредственото усещане за управление, мускулното напрежение на бедрата и подбедриците на Айла. Но Айла бе наблизо, държеше главата й, а мъжът беше познат. Кобилата несигурно затанцува на място, но след малко се успокои.

— Какво да правя сега? — попита Джондалар, седнал на малкия кон с провиснали от двете му страни крака и без да знае какво да прави с ръцете си.

Айла потупа коня по обичайния си успокоителен начин и се обърна към него на език, който частично бе изграден от жестове, частично от отсечените думи на Клана, частично от Зеландонии.

— Джондалар би искал да му дадеш да поязди, Уини.

Гласът й имаше подтикващата напред интонация, а ръката й леко го подбутна — указание, което бе напълно достатъчно за животно, така привикнало към командите на жената. Уини потегли.

— Ако трябва да се държиш, прегърни я през врата — посъветва Айла.

Уини бе свикнала да носи човек на гърба си. Тя не подскочи, нито хвърли къч, но като нямаше указания, се движеше колебливо. Джондалар се приведе напред да я потупа по врата, за да успокои колкото кобилата, толкова и себе си, но движението му наподобяваше Айлините команди за ускоряване на хода. Неочакваният тласък принуди мъжа да последва съвета на Айла. Той се приведе силно напред и уви ръце около шията на кобилата. За Уини това бе сигнал да увеличи скоростта.

Конят се понесе през полето в пълен галоп, а Джондалар се крепеше, колкото можеше, на врата му и дългата му коса се развяваше зад него. Вятърът биеше в лицето му и когато най-накрая се осмели едва-едва да отвори очи, видя как земята се носи край него с ужасна скорост. Беше страшно и беше вълнуващо! Разбираше защо Айла не бе способна да опише усещането. Приличаше му на пързаляне надолу по някой леден хълм през зимата или на онзи път, когато голямата есетра го бе влачила нагоре по реката, но бе по-вълнуващо. Червеникавокафявото жребче препускаше до майка си, без да изостава.

Чу далечно свиркане, високо и пронизително, и внезапно конят направи пълен завой и препусна назад.

— Седни! — викна тя на Джондалар, щом я доближиха. Когато конят с приближаването до жената забави крачка, той се поизправи. Уини забави ход и спря до големия камък.

Като слезе от коня, Джондалар малко трепереше, но очите му блестяха от възбуда. Айла потупа запотените хълбоци на кобилата и, щом Уини хукна в тръс към брега край пещерата, тръгна бавничко след нея.

— Знаеш ли, че това жребче през цялото време бягаше наравно с нея? Страхотен рейсър е!

От начина, по който Джондалар употреби думата, Айла долови, че в нея има скрит смисъл.

— Какво значи рейсър? — попита.

— На Летните събирания има състезания — най-различни — но най-вълнуващи са състезанията по надбягване — обясни той. — Бегачите се наричат рейсър и с тази дума наричат всеки, който се стреми да победи или да постигне някаква цел. Това е дума за одобрение и окуражаване — похвална дума.

Жребчето е рейсър, обича да бяга.

Продължиха в мълчание, което с всяка стъпка ставаше по-нетърпимо.

— Защо ми каза да се изправя? — попита накрая Джондалар, опитвайки се да го наруши. — Не ми ли рече, че не знаеш как да кажеш на Уини какво искаш. Когато се изправих, тя забави ход.

— Никога по-рано не съм мислила за това, но като ви видях да се задавате, изведнъж си помислих „изправи се“. Отначало не знаех как да ти кажа, но щом видях, че трябва да намалиш скоростта, просто разбрах.

— Значи ти наистина даваш сигнали на коня. Някакви сигнали. Чудя се дали жребчето ще може да се научи на разни сигнали — отнесено каза той.

Стигнаха стената, която се издаваше към водата, и я заобиколиха. Пред тях се откри забавна гледка: Уини се търкаляше в калта на края на потока, за да се охлади, и пръхтеше от изключителното удоволствие. Близо до нея жребчето бе навирило крака във въздуха. Джондалар се усмихна и спря да погледа, но Айла продължи с наведена глава. Настигна я, когато тя тръгна по пътеката.

— Айла…

Тя се обърна и изведнъж той не знаеше какво да каже.

— Аз… Аз, ъ-ъ-ъ… искам да ти благодаря.

Тя все още малко трудно разбираше тази дума. В езика на Клана за нея нямаше точно съответствие. Членовете на всеки малък Клан до такава степен зависеха един от друг, че взаимопомощта беше начин на живот. Благодарности не се изказваха. Нима едно бебе би благодарило на майка си за грижите или пък тя би очаквало това от него? Специалните услуги или подаръци пораждаха задължението да бъдат върнати на свой ред и невинаги биваха приемани с удоволствие.

В Клана най-близко до изказването на благодарност беше признанието от някой с по-нисък статус към някой с по-висок, обикновено от страна на жена към мъж, за някоя особена милост или за освобождаване от задължение. На нея й се стори, че Джондалар се опитва да й каже, че й е признателен за ездата с Уини.

— Джондалар, Уини ти позволи да седиш на гърба й. Защо благодариш на мен?

— Ти ми помогнала яздя, Айла. И освен това имам да ти благодаря за толкова други неща. Ти направи тъй много за мен, така се грижи.

— Дали жребчето би казало на Уини „благодаря“, задето се е грижила за него? Ти имаше нужда, аз се погрижих за теб. Защо „благодаря ти“?

— Но ти ми спаси живота.

— Аз съм жена, която лекува, Джондалар — тя се опита да измисли начин да обясни, че когато някой спаси живота на друг човек, той получава право над част от жизнения му дух, а другият — задължение да го защищава в замяна. В крайна сметка двамата ставаха по-близки от братя. Само че тя беше лечителка и заедно с парчето манганов диоксид, което носеше в амулета си й бе дадено късче от духа на всички. Никой не й беше задължен да й даде повече. — „Благодаря ти“ не е нужно — рече тя.

— Зная, че не е нужно. Зная, че ти си Жена, която лекува, но за мен е важно да разбереш какво чувствам. Хората казват „благодаря ти“ един на друг за оказаната помощ. Това е учтивост, обичай.

Изкачиха се по пътеката един след друг. Тя не му отговори, но обяснението му я накара да се замисли как Креб се бе опитал да обясни, че не е учтиво да гледаш отвъд граничните камъни към огнището на друг човек. Беше й било по-трудно да научи обичаите, отколкото езика на Клана. Сега Джондалар казваше, че сред неговите хора е обичай, вежливост да изказват признателността си един на друг, но това я объркваше повече.

Защо ще иска да изказва признателност, като току-що я бе посрамил? Ако някои мъж от Клана й беше изразил така презрението си, тя щеше да престане да съществува за него. Неговите обичаи няма да са лесни за учене, проумя тя, но туй не я накара да се чувства по-малко унизена.

Той се опита да мине през бариерата, която тя бе издигнала между тях, и я спря, преди да влезе в пещерата.

— Айла, съжалявам, ако съм те обидил по някакъв начин.

— Обидил? Не разбирам тази дума.

Мисля, че те ядосах, накарах те да се чувстваш зле.

— Не си ме ядосал, но наистина ме накара да се чувствам зле.

Признанието го изненада.

— Съжалявам — рече той.

— Съжалявам. Това е вежливост, нали? Обичай? Джондалар, каква полза има от думи като съжалявам? Тя не променя нищо, изобщо не ме кара да се чувствам по-добре.

Той прокара ръка през косата си. Беше права. Каквото и да бе направил — а си мислеше, че знае какво е то — съжалението му не помагаше. Не помагаше и избягването на темата, това, че не я поставяше направо от страх да не се озове в още по-неудобно положение.

Тя влезе в пещерата, свали кошницата си и разръчка огъня, за да сготви за вечеря. Той я последва, остави кошницата си до нейната и придърпа до огнището една рогозка, за да седне и я гледа.

Използваше някои от инструментите, които й бе дал, след като наряза елена, и ги харесваше, но за някои неща предпочиташе да използва стария нож, с който бе свикнала. Той си помисли, че с грубия нож, оформен от кремъчна отломка, много по-тежка от неговите острия, тя си служеше с не по-малко умение, отколкото това, с което можеше да работи, който и да е друг с по-малките, по-фини снабдени с дръжки ножове. Мозъкът му на майстор на кремъка обсъждаше, преценяваше, сравняваше предимствата на двата типа сечива. Работата не е само в това, че единият нож е по-удобен за използване, мислеше той. Всеки остър нож може да реже, но само си помисли, колко повече необработен кремък ще бъде нужен да се направят инструменти за всеки. Дори само пренасянето на камъните щеше да се окаже проблем.

Това, че той седи и я гледа толкова отблизо, изнерви Айла. Накрая тя стана да вземе малко лайка за чай с надеждата, че ще отвлече вниманието му, а тя самата ще се успокои. Туй го накара да проумее, че пак е започнал да отлага решаването на проблема. Събра кураж и се реши да действа направо.

— Права си, Айла. Не е кой знае какво, като казвам, че съжалявам, но не знам какво друго да кажа. Не зная с какво съм те засегнал. Моля те, кажи ми защо се чувстваш зле.

Май сега пак говори неверни думи, помисли тя. Как да не знае? И все пак изглежда разтревожен. Сведе поглед, защото предпочиташе да не я е питал. Достатъчно лошо бе да изпиташ такова унижение и без да се налага да говориш за него. Само че той бе попитал.

— Чувствам се зле, защото… защото не съм приемлива — рече тя на ръцете си, които държаха чая в скута й.

— Какво значи, че не си приемлива? Не разбирам.

Защо й задаваше тези въпроси? Дали не се опитваше да я накара да се почувства по-зле? Айла хвърли поглед към него. Беше се привел напред и в лицето и позата му разпозна искреност и тревога.

— Нито един мъж от Клана не би облекчил сам нуждата си, ако наблизо има приемлива жена — изчерви се при споменаването на своя провал и погледна в ръцете си. — Ти беше изпълнен с нужда, но избяга от мен. Не трябва ли да се чувствам зле, ако не съм приемлива за теб?

— Да не казваш, че си засегната, защото аз не… — стана и погледна нагоре. — О, Дони! Как може да си толкова глупав, Джондалар? — запита той пещерата.

Тя го погледна стреснато.

— Аз мислех, че не искаш да те тревожа, Айла. Опитвах се да уважа желанията ти. Исках те толкова много, че не можех да издържа, но винаги щом те докоснех, ти се стягаше. Как може да си мислиш, че един мъж не би те сметнал за приемлива?

В нея се надигна вълна от разбиране, която отпусна свитото й, болящо сърце. Той я искаше! Той си е мислил, че тя не го иска! Пак обичаите, различните обичаи.

— Джондалар, ти трябваше само да направиш сигнала. Има ли значение какво съм искала аз?

— Разбира се, че има значение какво искаш. Ти не… — изведнъж се изчерви. — Ти не ме ли искаш?

В очите му имаше колебание и страх от отблъскване. Чувството й беше познато. Изненада се да го види в един мъж, но това отстрани всяко останало късче съмнение, което би могла да запази в душата си, и я изпълни с топлота и нежност.

— Искам те, Джондалар. Исках те още когато за пръв път те видях. Когато беше така ранен, че не знаех дали ще оживееш, щом те погледнех, чувствах, че… отвътре идва това усещане. Но ти никога не ми даде сигнала… — тя пак погледна надолу. Беше казала повече, отколкото бе възнамерявала. Жените от Клана с техните подканващи жестове бяха по-деликатни.

— И през пялото това време аз съм си мислел… За какъв сигнал говориш?

— В Клана, когато един мъж иска някоя жена, той прави сигнала.

— Покажи ми.

Тя направи жеста и се изчерви. Обикновено този сигнал не се даваше от жена.

— Това ли е всичко? Просто правя така? Ти какво правиш после? — беше леко шашардисан, когато тя стана, коленичи и се подложи.

— Искаш да кажеш, че мъжът прави това, а жената това и толкоз? Готови са?

— Един мъж не прави сигнала, ако не е готов. Ти днес не беше ли готов?

Беше негов ред да се изчерви. Бе забравил колко готов беше и какво бе сторил, за да се удържи да не я насили. Тогава би дал всичко да знаеше този сигнал.

— Ами ако жената не го иска? Или не е готова?

— Ако мъжът даде сигнала, жената трябва да застане в тази поза — помисли си за Брод и лицето й се помрачи от спомена за болката и унижението.

— Винаги ли, Айла? — той забеляза болката й и се зачуди. — Дори когато й е за пръв път?

Тя кимна.

— И с теб ли така стана? Някой мъж просто ти е дал сигнала?

Тя затвори очи и преглътна, сетна кимна повторно.

Джондалар бе поразен и възмутен.

— Да не искаш да кажеш, че няма Първи обряд? Няма кой да наблюдава, за да се увери, че мъжът не й причинява голяма болка? Какви хора са това? Не се ли грижат за първия път на жената? Просто дават на кой да е мъж да я вземе, щом се разгорещи? Да я насили, независимо дали е готова, или не? Независимо дали я боли, или не?

Беше скочил на крака и яростно крачеше напред-назад.

— Това е жестоко! Това е нечовешко! Как може да го позволи човек? Нямат ли никаква жалост? Изобщо ли не ги е грижа?

Избухването му беше тъй неочаквано, че Айла просто остана да седи зяпнала с широко отворени очи и да гледа как Джондалар сам разпалва у себе си огъня на справедлив гняв. Но щом думите му взеха да стават по-хулни, тя започна да тръсна глава в отрицание.

— Не! — изрази гласно накрая своето несъгласие. — Това не е вярно, Джондалар. Грижат се! Иза ме намери — тя се погрижи за мен. Те ме осиновиха, направиха ме част от Клана, въпреки че бях родена на Другите. Не бяха длъжни да ме приемат.

Креб не разбираше, че Брод ме измъчва, той никога не е имал стопанка. Той не познава жените от тази страна, пък и това беше право на Брод. И когато забременях, Иза се погрижи за мен. Тя се поболя да ми търси лекарство, за да не загубя бебето си. Без нея щях да умра при раждането на Дърк. И Брун го прие, макар всеки да си мислеше, че е деформиран. Но той не беше. Той е силен и здрав… — Айла млъкна, защото видя, че Джондалар се е втренчил в нея.

— Ти имаш син? Къде е той?

Айла не бе говорила за сина си. Даже след толкова много време все още й беше болно да говори за него. Знаеше, че всяко споменаване ще породи въпроси, макар че би могло да излезе наяве и случайно.

— Да, аз имам син. Той още е с Клана. Дадох го на Уза, когато Брод ме накара да напусна.

— Накара те да напуснеш? — той пак седна. Значи тя има син. Бил е прав да подозира, че е била бременна. — Защо може някой да кара една майка да остави сина си? Кой е този… Брод?

Как да му обясни? Затвори за малко очи.

— Той е водачът. Брун беше водачът, когато ме намериха. Той позволи на Креб да ме направи Клан, но остаря и затова направи водач Брод. Брод винаги ме е ненавиждал, даже когато бях още малко момиче.

— Нали той ти причини болка?

— Иза ми каза за сигнала, когато станах жена, но рече, че мъжете облекчават нуждите си с жените, които харесват. Брод го направи, защото му беше приятно да знае, че може да ме накара да върша нещо, което ми е противно. Само че аз мисля, че моят тотем го е накарал да го направи. Духът на Пещерния лъв знаеше колко много исках да имам бебе.

— Какво общо има този Брод с твоето бебе? Великата земя майка дава благословията си, когато Тя реши. Твоят син от неговия дух ли беше?

— Креб казваше, че духовете правят бебетата. Казваше, че жената поглъща духа на мъжкия тотем. Ако той е достатъчно силен, побеждава духа на нейния тотем, отнема жизнената мусила и зачева в нея нов живот.

— Това е много странен начин да се възприемат нещата. Майката е тази, която избира чий мъжки дух да смеси с женския дух, когато Тя благослови някоя жена.

— Аз не мисля, че духовете правят бебетата. Нито духовете на тотемите, нито духовете, които твоята Велика майка смесва. Мисля, че животът започва, когато мъжкият орган е издут и той го постави вътре в жената. Мисля, че това е причината мъжете да имат такива силни нужди, а жените толкова много да искат мъжете.

— Не може да е тъй, Айла. Знаеш ли колко пъти може един мъж да постави мъжествеността си в една жена? Тя не би могла да има толкова много деца. Мъжът прави жената с Майчиния Дар на Удоволствието, той я отваря, за да може да влезне духът. Но най-свещеният Майчин Дар на Живота се дава само на жените. Те поемат духовете и създават живот, и стават майки като Нея. Ако един мъж Я почита, харесва даровете й и поеме задължението да се грижи за една жена и нейните деца, Дони може да избере неговия дух за децата от неговото огнище.

— Какво значи Дар на Удоволствието?

— Ами да! Ти никога не си познала Удоволствията, нали? — рече той, изумен от хрумналата му идея. — Нищо чудно, че не разбираше, когато аз… Ти си жена, която е била благословена с дете, без дори да е имала Първи обряд. Твоят Клан трябва да е много необичаен. Всички, които срещнах при моето Пътешествие, знаеха за Майката и Нейните Дарове. Дар на Удоволствието е когато един мъж и една жена чувстват, че се искат един друг и се отдават един на друг.

— Това става, когато един мъж е издут и трябва да облекчи нуждите си с жена, нали така? — каза Айла. — Когато сложи органа си в мястото, откъдето излизат бебетата. Това ли е Дара на Удоволствието?

— Така е, но има много повече неща.

— Може би, но всички ми казваха, че никога няма да имам бебе, защото моят тотем е много силен. Всички бяха изненадани. А и той не беше деформиран. Той просто изглеждаше малко като мен и малко като тях. Но едва след като Брод продължи да ми дава сигнала, аз забременях. Никой друг не ме искаше, аз съм много голяма и грозна. Даже на Събирането на Клановете нямаше един мъж, който да би искал да ме вземе, макар да имах статуса на Иза, когато те ме приеха като нейна дъщеря.

Нещо в разказа й започна да безпокои Джондалар, да го тревожи, но той все не можеше да долови какво е.

— Ти каза, че лечителката те е намерила — как й беше името? Иза? Къде те намери? Откъде си дошла?

— Не знам. Иза казваше, че съм родена на Другите — други хора като мен. Като теб, Джондалар. Не мога да си спомня нищо отпреди живота си в Клана, не мога да си спомня дори лицето на майка ми. Ти си единственият мъж, който съм виждала да прилича на мен.

Докато слушаше, Джондалар усети някакво надигане в областта на стомаха.

— На събирането на Клановете от една жена чух за един мъж от Другите. Това ме накара да се боя от тях, докато не те срещнах. Тя имаше бебе, момиче, което толкова приличаше на Дърк, че би могло да бъде мое. Ода искаше да уредим свързването на нейната дъщеря и моя син. Те казваха, че и нейното бебе е деформирано, но аз си мисля, че онзи мъж от Другите е заченал бебето й, когато я е насилил да облекчи нуждите си с него.

— Мъжът я е насилил?

— А също е убил първата й дъщеря. Ода била с две други жени и дошли много Други, но не дали сигнала. Един от тях я хванал, първото бебе на Ода паднало и си ударило главата в един камък.

Изведнъж Джондалар се сети за групичката младежи от една Пещера далеч на запад. Искаше му се да отхвърли заключенията, които бе започнал да прави, И все пак, щом една групичка младежи могат да го направят, защо да не могат и други?

— Айла, ти продължаваш да говориш, че не си като Клана. По какво се различавате?

— Те са по-ниски, затуй бях тъй изненадана, когато ти се изправи. Винаги съм била по-висока от всеки друг, включително мъжете. Те затова не ме искаха, аз съм твърде висока и твърде грозна.

— И какво друго? — не желаеше да пита, но не можеше да се спре. Трябваше да узнае.

— Очите им са кафяви. Иза си мислеше, че на моите очи им има нещо, защото си с цвета на небето. Дърк има техните очи и не знам как да го кажа, големите вежди, но челото му е също като моето. Главите им са по-плоски…

— Плоскоглавци! — устните му се изпънаха с отвращение.

— Мила Майко, Айла! Ти си живяла с тези животни! Ти си оставила един от техните мъжкари… — той потръпна. — Ти си родила… едно изчадие със смесен дух получовек и полуживотно!

Сякаш бе докоснал нещо мръсно, Джондалар се дръпна назад и скочи на крака. Това бе реакция, породена от ирационални предразсъдъци, от строги, необмислени мнения, които никога не бяха били подлагани на съмнение от повечето му познати.

Отначало Айла не схвана нищо и го загледа с озадачено смръщване. Но изражението му се изпълни с отвращение, досущ като нейното, когато си мислеше за хиените. После думите му придобиха смисъл.

Животни! Наричаше хората, които тя обичаше, животни! Нежно любещият Креб, който въпреки туй беше най-уважаваният и могъщ свят мъж на Клана, Креб да е животно? Иза, която я бе отгледала и й беше като майка, която я бе научила да лекува, Иза да е воняща хиена? И Дърк! Нейният син!

— Какво иска да кажеш, животни? — кресна Айла, като скочи на крака и застана срещу него. Тя никога досега не бе повишавала гневно глас и сама се изненада от силата му — а също и от жлъчта в него. — Креб и Иза да са животни? Моят син — получовек? Хората от Клана не са нещо като ужасните вонящи хиени. Животните щяха ли да вземат едно ранено малко момиченце? Щяха ли да го приемат като една от тях? Щяха ли да се грижат за него? Щяха ли да го отгледат? Къде си мислиш, че съм се научила да намирам храна? Или да готвя? Къде си мислиш, че съм се научила да лекувам? Ако не бяха тези животни, сега нямаше да съм жива, нито пък ти, Джондалар!

Казваш, че Кланът са животни, а Другите са човеци? Добре, запомни това: Клана спаси едно дете от Другите, а Другите убиха едно дете от Клановете. Ако можех да избирам между човеци и животни, щях да избера вонящите хиени!

Тя изфуча от пещерата надолу по пътеката и свирна на Уини.

23

Джондалар се шашардиса. Тръгна след нея и я проследи от площадката. С добре трениран скок тя възседна коня и препусна в галоп по долината. Айла винаги бе била тъй отстъпчива и никога не бе показвала гнева си. Контрастът правеше избухването й още по-изумително.

Той винаги бе мислил, че е честен и непредубеден спрямо плоскоглавците. Мислеше си, че те трябва да бъдат оставени на мира, да не ги дразнят или подмамват, и самият той не би убил преднамерено някой плоскоглавец. Но чувствата му бяха силно засегнати от идеята, че някой мъж може да използва женски плоскоглавец за Удоволствия. Това, че един от техните мъжкари би могъл да използва човешка женска по същия начин, бе оголило дълбоко скрит нерв. Жената щеше да бъде осквернена.

А той така я искаше. Сети се за вулгарните разкази на подигравателно хихикащите се момчета и млади мъже и почувства някакво свиване в слабините, сякаш вече наистина беше заразен и сега неговият член щеше да се сбръчка и да падне. Беше пощаден само поради необяснимата милост на Великата земя майка.

Още по-лошо, тя бе родила едно изчадие, едно животинче със злонамерен дух, за което в прилична компания дори не би могло да се говори. Самото съществуване на подобни създания бе яростно отричано от някои хора и въпреки това приказките за тях не секваха.

Айла определено не го беше отричала. Тя открито призна, стоеше тук и защищаваше детето… с такава жар, с каквато всяка майка би защищавала набеденото си дете. Бе наранена и яростна, загдето той бе говорил оскърбителни неща за тях. Наистина ли е била отгледана от глутница плоскоглавци?

По време на пътуването си беше видял няколко плоскоглавци и даже се бе питал дали те са животни. Спомни си случката с младия мъжкар и по-старата женска. Като си помислиш, младокът не беше ли използвал нож от дебел кремъчен отломък, за да среже на две рибата, също като този, който използваше Айла? И майка му носеше увито около себе си наметало също като Айла. Айла даже се държеше по същия начин, особено в началото — този навик да гледа надолу, да стои настрана така, че да не се забелязва. Ами кожите на леглото й — те имаха същата фактура като вълчата кожа, която му бяха дали, И копието й! Това примитивно тежко копие не беше ли досущ като копията на глутницата плоскоглавци, която бяха срещнали с Тонолан след слизането от ледника?

Всичко това е било през цялото време пред очите му, трябвало е само да го види. Защо ли си беше измислил приказката, че тя е от Тези, които служат на Майката и се е подложила на изпитания, за да усъвършенства уменията си? Тя наистина беше опитна колкото, който и да е лечител, може би и по-опитна. Наистина ли беше получила целителните си знания от плоскоглавец?

Загледа я как се отдалечава. Беше великолепна в яростта си. Познаваше много жени, които повишаваха глас и при най-малката провокация. Марона можеше да се превърне в писклива, заядлива, проклета вещица, припомни си той, като си помисли за жената, на която беше обещан. Но в някои имаше такава властна сила, че те го привличаха. Той обичаше силните жени. Те го предизвикваха, не можеха да се сдържат и не се покоряваха тъй лесно на собствените му страсти в редките случаи, когато те се проявяваха. Подозираше, че въпреки спокойствието й в Айла имаше твърда като камък сърцевина. Само я виж на тоя кон, помисли. Забележителна, красива жена.

Изведнъж, сякаш лиснат със студена вода, проумя какво е направил. Кръвта се дръпна от лицето му. Тя му бе спасила живота, а той се бе отдръпнал от нея като от нещо мръсно! Бе го обсипала с грижи, а той й бе отвърнал със злобно отвращение. Беше нарекъл изчадие детето й, детето, което тя очевидно обичаше. Вцепени се от силата на собственото си отвращение.

Втурна се в пещерата и се хвърли на леглото. Нейното легло. Беше спал на леглото на една жена, от която току-що се бе отдръпнал с презрение.

— О, Дони! — извика. — Защо ме остави да го направя? Защо не ми помогна? Защо не ме спря?

Зарови глава под кожите. От малък не се бе чувствал тъй нещастен. Беше си мислил, че е надраснал всичко това, но отново бе действал, без да мисли. Никога ли няма да се научи? Защо не бе възпитал у себе си малко дискретност? Скоро щеше да си тръгне, кракът му бе изцелен. Защо не бе успял да се контролира, докато не си тръгне?

Всъщност защо все още бе тук? Защо не й бе благодарил и потеглил? Нищо не го задържаше. Защо бе останал и я бе накарал да отговаря на въпроси, които не бяха негова работа? Ако не го бе сторил, щеше да си спомня за нея като за красивата, тайнствена жена, която живееше сама в една долина с омагьосаните животни и която бе спасила живота му.

Защото ти, Джондалар, не можеш да си тръгнеш от една красива, тайнствена жена и много добре го знаеш!

Защо трябва толкова да се впрягаш? Какво значение има дали тя… е живяла с плоскоглавци?

Защото я искаш. А сетне реши, че тя не е достатъчно добра за теб, понеже… понеже е оставила…

Ама че си идиот! Ти просто не я слушаше. Тя не го е оставила, той я е насилил! Без Първи обряд. И ти я упрекваш! Тя ти разправи всичко, откри се и поднови болката си, а ти какво направи?

Ти се държа по-лошо от него, Джондалар. Тя поне е знаела какви са чувствата му. Той я е мразел, искал е да я нарани. Но ти! Тя ти вярваше. Тя ти каза какво изпитва към теб. Ти, Джондалар, я искаше толкова много и си можел да я имаш по всяко време. Само че се боеше да не накърниш гордостта си.

Ако й бе обръщал внимание и не се безпокоеше тъй много за себе си, можеше да забележиш, че тя не се държи като опитна жена. Постъпваше като изплашено младо момиче. Не си ли ги имал достатъчно, за да видиш разликата?

Ала тя не прилича на изплашено младо момиче. Не, тя просто е най-красивата жена, която си виждал. Тъй красива и тъй знаеща, и тъй уверена, че ти се боеше от нея. Боеше се, че може да те зареже. Теб, великия Джондалар! Мъжът, когото всяка жена иска. Можеш да бъдеш сигурен, че тя вече не те иска!

Ти само си си мислил, че е уверена, тя дори не знаеше, че е красива. Мислеше си, че наистина е голяма и грозна. Как би могъл някой да я смята за грозна?

Не се ли сещаш, че е отрасла с плоскоглавци? Кой би си помислил, че те ще забележат разликата? Но пък и кой би си помислил, че те ще вземат едно странно малко момиче? Че ще вземат една от нашите? Чудя се колко годишна е била? Не може да е била много голяма, тези белези от нокти са стари. Трябва да е било ужасно — загубена, сама, одрана от пещерен лъв.

И излекувана от плоскоглавец! Откъде един плоскоглавец ще знае как да лекува? Само че тя от тях се е научила и я бива. Бива я достатъчно да те накара да мислиш, че е от Тези, които служат на Майката. Трябва да зарежеш кремъка и да разправяш приказки! Ти не искаш да видиш истината. Сега, когато знаеш, има ли някаква разлика? По-малко жив ли си, защото тя се е научила да лекува при плоскоглавците? А тя по-малко красива ли е… понеже е родила едно изчадие? Защо детето й да е изчадие?

Ти все още я искаш, Джондалар.

Много е късно. Тя вече никога няма да ти повярва, никога няма да ти се довери. Обзе го нова вълна от срам. Той стисна юмруци и удари кожите. Идиот! Глупав, глупав идиот! Сам развали всичко. Защо не си тръгнеш?

Не можеш. Трябва да застанеш лице в лице с нея, Джондалар. Нямаш дрехи, нямаш оръжия, нямаш храна, не можеш да пътуваш без нищо.

Откъде смяташ да вземеш припаси? Откъде другаде? Това е мястото на Айла, ще трябва да ги вземеш от нея. Ще трябва да я помолиш поне за малко кремък. С инструменти можеш да си направиш копия. После ще можеш да ловуваш за храна и кожи за облекло, за спален чувал, за самар. Ще ти трябва време да се подготвиш и една година или повече за връщане. Ще ти бъде самотно без Тонолан.

Джондалар се зарови по-навътре в кожите. Защо трябваше да умре Тонолан? Защо този лъв не уби мен вместо него? От крайчетата на очите му се процедиха сълзи. Тонолан нямаше да направи такива щуротии. Бих желал да знам къде е този каньон, Малки братко. Бих желал някоя зеландони да ти помогне да намериш пътя си към другия свят. Неприятно ми е да мисля, че костите ти са оставени да ги разнасят хищниците.

Чу тропот на копита по каменистата пътека от брега и си помисли, че Айла се връща. Беше жребчето. Стана, излезе на площадката и погледна надолу към долината. Айла не се виждаше.

— Какво има, малки приятелю? Оставиха ли те? Аз съм виновен, но те ще се върнат… дори и само заради теб. Освен това Айла живее тук… сама. Чудя се откога ли е тук? Сама. Чудя се дали аз бих могъл да го направя.

Стоиш си тук, плачеш за глупостите си. Я виж през какво е минала. Тя не ревеше за това. Тя е тъй забележителна жена. Красива. Великолепна. А ти загуби всичко, Джондалар, идиот такъв! О, Дони! Бих желал да мога да оправя нещата.

* * *

Джондалар грешеше. Айла плачеше. Плачеше, както никога не бе плакала. Това не я направи по-малко силна, само й помогна да понесе горчилката. Тя пришпорва Уини, докато долината не остана далеч назад, сетне спря край една голяма извивка на поточе, което се вливаше в потока край пещерата й. Земята, оградена от извивката, често биваше наводнявана и там водата оставяше наноси, осигуряващи плодородна основа за по-пищна зеленина. На това място тя често ловеше бели и алпийски яребици, както и най-разнообразни животни — от мармоти до гигантски елени, които не можеха да устоят на примамливото зелено петно.

Прехвърли крак през гърба на Уини и се плъзна на земята, напи се и изми лицето си, по което сълзите бяха оставили вадички в прахта. Чувстваше се като след кошмар. Целият ден бе поредица от зашеметяващи емоционални извисявания и потискащи спадове, като с всеки нов размах и висотите, и низините ставаха по-големи. Мислеше, че няма да издържи ново разлюляване, независимо в каква посока.

Сутринта бе започнала добре. Джондалар бе настоял да й помогне да събере зърно и я бе удивил със скоростта, с която се бе научил. Беше сигурна, че събирането на зърно не е придобито по-преди умение, но щом веднъж му показа, той бързо схвана. Работата не беше само в допълнителния чифт ръце, а и в компанията. Независимо дали говореха или мълчаха, това, че близо до нея имаше някой, я накара да разбере, колко й е липсвало.

Сетне имаше малко несъгласие. Нищо сериозно. Когато мяхът с вода се изпразни, тя поиска да продължат да събират, а той — да престанат. Но когато се върна от потока и разбра, че той желае да опита ездата, си помисли, че може би това е начин да го задържи тук при нея. Той харесваше жребчето и ако харесаше и ездата, може би щеше да поиска да остане, докато жребчето отрасне. Тя му предложи, а той веднага се хвана за възможността.

Това ги докара и двамата в толкова добро настроение. Оттам започна и смехът. Тя не се бе смяла така, откакто си тръгна Бебчо, Обичаше смеха на Джондалар, дори само звукът му я стопляше.

Сетне той ме докосна, помисли тя. Никой в Клана не докосва така, във всеки случай не извън граничните камъни. Кой знае какво могат да правят през нощта под кожите един мъж и една жена. Може би се докосват по начина, по който той докосва. Дали всички Други докосват така извън огнищата? Беше ми приятно, като ме докосна. Защо ли избяга?

Когато той се облекчи сам, Айла искаше да умре от срам. Бе сигурна, че е най-грозната жена на света. Сетне в пещерата, когато той й каза, че я е искал и не е мислел, че тя го иска, тя едва не се разплака от щастие. Така я гледаше, че тя почувства как се затопля отвътре, желанието, притеглящото усещане. Беше толкова ядосан, когато му каза за Брод, че бе сигурна, че той я харесва. Може би следващия път, когато стане готов…

Само че тя никога няма да забрави как я беше изгледал — като някакво отвратително парче разкапано месо. Даже беше потръпнал.

Иза и Креб не са животни! Те са хора. Хората, които се грижеха за мен и ме обичаха. Защо ги мрази? Отначало тази земя е била тяхна. Неговият род е дошъл по-късно… моят род. Такива ли са моите хора?

Радвам се, че оставих Дърк с Клана. Те може да го мислят за деформиран, Брод може да го ненавижда, понеже ми е син, но бебето ми няма да бъде някакво животно… някакво изчадие. Тази дума изрече. Нямаше защо да я обяснява.

Сълзите пак рукнаха. Моето бебе, моят син… Той не е деформиран, той е здрав и силен. И той не е животно, не е… изчадие.

Как може да се променя тъй бързо? Гледаше ме със сините си очи, гледаше ме… Сетне се дръпна, сякаш щях да го опаря или сякаш съм някой зъл дух, чието име само мог-ърите знаят. Беше по-лошо от смъртното проклятие. Те само се обърнаха и престанаха да ме виждат. Просто бях мъртва и принадлежах на Другия свят. Не ме гледаха, като че ли съм… изчадие.

Залязващото слънце донесе вечерния хлад. Даже и в най-горещия летен период нощем степите бяха студени. Тя потрепера в лятното си одеяние. Ако се бях сетила да взема палатка и кожа… Но Уини щеше да се разтревожи заради жребчето, пък и трябва да го накърми.

Когато Айла стана от брега на потока, Уини вдигна глава от сочната трева, тръгна в тръс към нея и подплаши двойка алпийски яребици. Реакцията на Айла бе почти инстинктивна. Издърпа прашката от кръста си и със същото движение се наведе да събере камъчета. Птиците едва се бяха вдигнали от земята, когато първо едната, а после и другата, падна обратно. Тя ги събра, потърси гнездото и спря.

Защо търся яйцата? Да не се каня да направя на Джондалар любимото ястие на Креб? Защо трябва да му готвя каквото и да било, особено пък лакомството на Креб? Но когато съзря гнездото — плитка вдлъбнатина, издраскана в твърдата земя с люпило от седем яйца — вдигна рамене и внимателно събра яйцата.

Остави ги до птиците близо до потока и започна да къса растящите край водата дълги тръстики. За няколко минути направи рехава кошница — щеше да я използва само да пренесе яйцата и после щеше да я хвърли. Повече тръстики й бяха нужни да свърже пернатите крака на чифта яребици. Плътните зимни пера вече прорастваха.

Зима. Айла потръпна. Не искаше да мисли за студената и сурова зима, но тя никога не й излизаше напълно от ума. Лятото просто бе времето, когато трябваше да се подготви за зимата.

Джондалар се кани да си тръгне! Знаеше го. Беше глупаво да си мисли, че той ще остане с нея в долината. Защо да остава? Щеше ли тя да остане, ако имаше свои хора? След като си тръгнеше, щеше да стане по-лошо… даже и ако я гледаше по този начин.

— Защо трябваше да идва?

Тя се стресна от собствения си глас. Не бе свикнала да се чува да говори, докато беше сама.

— Но аз мога да говоря. Това поне Джондалар го направи. Най-малкото, ако видя хора, сега ще мога да им говоря. И освен това знам, че на запад живеят хора. Иза беше права, трябва да има много хора, много Други.

Прехвърли яребиците през гърба на кобилата — по една от всяка страна и намести кошницата с яйца между краката си. Родена съм на Другите… Намери си стопанин, ми каза Иза. Мислех, че Джондалар ми е изпратен от моя тотем, но щеше ли някой изпратен от тотема ми да ме погледне така?

— Как може да ме гледа така? — проплака тя с конвулсивно изхълцване. — О, Пещерни лъве, не искам вече да съм сама.

Айла се отпусна и пак даде воля на сълзите си. Уини забеляза липсата на насочване, но това нямаше значение. Тя си знаеше пътя. След малко Айла се поизправи. Никой не ме кара да стоя тук. Трябваше да потърся преди това. Сега мога да говоря…

— … и мога да им кажа, че Уини не е кон за убиване — продължи гласно тя, след като си го припомни. — Ще приготвя всичко и следващата пролет ще напусна — знаеше, че няма да го отложи отново.

Точно сега Джондалар няма да тръгне. Ще му трябват дрехи и оръжия. Може би моят Пещерен лъв ми го е изпратил да ме научи. В такъв случай трябва да науча всичко, преди да си тръгне. Ще го наблюдавам, ще му задавам въпроси, както и ще да ме гледа. Брод ме мразеше през цялото време, докато живеех с Клана. Мога да издържа, ако Джондалар… ако той… ме мрази. Тя затвори очи, за да задържи сълзите си.

Пресегна се за амулета си, защото си спомни какво й бе казал Креб много отдавна: „Когато намериш някой знак, оставен от тотема ти за теб, сложи го в амулета си. Той ще ти донесе късмет.“ Айла бе слагала всички знаци в амулета си. Пещерни лъве, толкова дълго бях сама, сложи късмет в амулета ми.

* * *

Докато тръгне надолу към потока, слънцето бе паднало зад стената на клисурата. След това винаги се стъмваше бързо. Джондалар я видя да идва и се затича надолу към брега. Айла бе пуснала Уини в галоп и когато заобиколи издадената стена, едва не се блъсна в него. Конят се вдигна на задните си крака, като едва не събори жената на земята. Джондалар протегна ръка да го задържи, но когато усети голата плът, дръпна ръката си, уверен, че тя го презира.

Мрази ме, помисли Айла. Не може да понася да ме докосва! Преглътна едно изхлипване и даде знак на Уини да продължи. Конят пресече скалистия бряг и зачатка с копита по пътеката с Айла на гърба си. Тя слезе пред входа на пещерата и се втурна вътре, съжалявайки, че няма къде другаде да отиде. Искаше й се да се скрие. Пусна кошничката с яйцата край огнището, насъбра един хват кожи и ги занесе до мястото за складиране. Тръсна ги на земята оттатък стойката за сушене, между неизползваните кошници, рогозки и купи, сетне скочи в тях и ги придърпа над главата си.

Миг по-късно Айла чу копитата на Уини, а сетне и на жребчето. Цялата се тресеше, опитвайки се да задържи сълзите си, и остро чувстваше движенията на мъжа в пещерата. Искаше да се махне, та поне да може да се наплаче.

Когато той доближи, не чу босите му стъпки на пръстения под, но знаеше, че е там, и се опита да спре треперенето си.

— Айла? — рече той. Тя не отговори. — Айла, донесох ти малко чай — тя продължи да стои неподвижно. — Айла, няма защо да стоиш там в дъното. Аз ще се махна. Ще ида от другата страна на огнището.

Той ме мрази! Не може да ме търпи близо до себе си, помисли тя и сподави едно изхлипване. Иска ми се да се махне, искам просто да се махне.

— Знам, че няма да има полза, но трябва да ти го кажа. Съжалявам, Айла. Съжалявам повече, отколкото мога да ти кажа. Ти не заслужаваш каквото направих. Можеш да не ми отговаряш, но аз трябва да ти обясня. Ти винаги си била честна с мен, сега е време за разнообразие аз да бъда откровен с теб.

Откакто препусна, мисля. Не знам защо направих… това, което направих, но искам да се опитам да ти обясня. След като онзи лъв ме нападна и аз се събудих тук, не знаех къде се намирам и не можех да разбера защо ти не искаш да ми приказваш. Ти беше загадка. Защо беше сама тук? Започнах да си въобразявам някаква история за теб — че ти си зеландони, която се подлага сама на изпитания, свята жена, която е отговорила на призванието си да служи на Майката. Когато не отвърна на просташките ми опити да споделя Удоволствията с теб, помислих, че отказът от тях е част от изпитанието ти. Помислих, че Кланът е странна група зеландони, с които живееш.

Айла бе спряла да трепери и слушаше, но не помръдваше.

— Мислех само за себе си, Айла — той клекна. — Не съм сигурен дали ще ми повярваш, но аз, ъ-ъ-ъ… аз минавах за привлекателен мъж. Повечето жени… искаха да им обърна внимание. Имах голям избор. Помислих си, че ме отблъскваш. Не съм свикнал на това и гордостта ми бе уязвена, само че не исках да си го призная. Мисля, че точно затова си съчиних тази история за теб, за да мога да си намеря причина защо изглежда ти не ме харесваш.

Ако бях внимавал повече, щях да разбера, че не си някоя опитна жена, която ме отблъсква, а си по-скоро като млада жена преди нейния Първи обряд — несигурна и малко уплашена, и изпълнена с желание да се понрави. Не някой друг, а точно аз би трябвало да разбера това — имал съм… няма значение. Това не е важно.

Айла бе оставила завивките да паднат и се вслушваше тъй съсредоточено, че чуваше как сърцето тупти в ушите й.

— Всичко, което виждах, беше Айла жената. А ти, повярвай ми, не изглеждаш като момиче. Мислех си, че ме дразниш, като говориш, че си голяма и грозна. Не ме дразнеше, нали? Наистина си си го мислела. Може би за пл… за хората, които са те отгледали, си била много висока и различна, но, Айла, ти трябва да знаеш, че не си голяма и грозна. Ти си красива. Ти си най-красивата жена, която съм виждал.

Тя се обърна и приседна.

— Красива? Аз? — рече. Сетне недоверието я прониза и тя се мушна под кожите, уплашена, че отново ще бъде уязвена. — Ти си правиш шеги с мен.

Той се пресегна да я докосне, поколеба се и дръпна ръка.

— Не мога да те упрекна, че не ми вярваш. Не след… днес. Може би ще трябва да го понеса и да се опитам да ти обясня.

Човек трудно би могъл да си представи какво си преживяла, когато си осиротяла и си била отгледана от… хора, които са тъй различни. Да имаш дете и да ти го отнемат. Да те накарат да напуснеш единствения дом, който познаваш, за да се изправиш срещу непознатия свят и да живееш сама в него. Това е много по-голямо изпитание, отколкото би помислила да си наложи, която и да е свята жена. Малцина биха оцелели. Ти си не само красива, Айла, ти си силна. Отвътре ти си силна. Само че може да ти се наложи да бъдеш още по-силна.

Трябва да знаеш какво мислят хората за тези, които ти наричаш Клана. Аз мислех по същия начин — хората ги мислят за животни…

— Те не са животни!

— Но аз не знаех, Айла. Някои хора мразят твоя Клан. Не знам защо. Когато си мисля за това, животните — истинските животни, които ги убиват — те не са мразени. Може би в сърцата си хората знаят, че плоскоглавците — и така ги наричат, Айла — са хора. Обаче те са тъй различни. Това е плашещо или може би заплашително. Да, някои мъже биха насилили една плоскоглава жена да, не бих казал да сподели Удоволствията. Това едва ли е точната дума. Може би по твоя начин, „да облекчат нуждите си“. Не мога да разбера защо, след като говорят за тях като за животни. Не зная, ако те са животни и ако духовете могат да се смесят и да се родят деца…

— Сигурен ли си, че работата е в духовете? — попита тя. Изглеждаше тъй сигурен, че тя се зачуди дали не е прав.

— Каквато и да е причината, Айла, ти не си единствената, която е имала дете, кръстоска от човек и плоскоглавец, макар хората да не говорят…

— Те са Клан и те са хора — прекъсна го тя.

— Айла, ти много пъти ще чуваш тази дума. Честно е да ти го кажа. Трябва също да знаеш, че едно е мъж да насили някоя жена от Клана — това не се одобрява, но се подминава. Обаче една жена да „сподели Удоволствията“ с мъж плоскоглавец е… непростимо за много хора.

— Изчадие?

Джондалар пребледня, но настоя:

— Да, Айла. Изчадие.

— Аз не съм изчадие! — кипна тя. — И Дърк не е изчадие! Не ми харесваше какво прави Брод с мен, но това не беше изчадие. Ако беше някой друг мъж, който го прави просто да облекчи нуждите си, а не с омраза, щях да го приема като всяка жена от Клана. Нищо срамно няма в това да си жена от Клана. Ако можех, щях да остана с тях, дори и като втора жена на Брод. Просто за да бъда близо до сина ми. Изобщо не ме е грижа колко много хора не го одобряват!

Той й се възхищаваше, но на нея нямаше да й е леко.

— Айла, аз не казвам, не трябва да се срамуваш. Само ти обяснявам какво да очакваш. Може би, би могла да казваш, че си дошла от някои други хора.

— Джондалар, защо ми казваш да говоря думи, които не са верни? Аз не знам как да го правя. В Клана никой не прави неистини — това би се разбрало. Би се видяло. Даже ако някой се въздържи да не спомене нещо, то става известно. Понякога се позволява за… учтивост, но се знае. Аз виждам кога ти казваш думи, които не са верни. Твоето лице ми го казва, раменете ти, ръцете.

Той се изчерви. Толкоз очевидни ли бяха лъжите му? Радваше се, че бе решил да е съвършено честен с нея. Може би ще успее да научи нещо от Айла. Нейната честност, нейната прямота бяха част от вътрешната й сила.

— Айла, няма защо да се учиш да лъжеш, но мисля, че трябваше да ти кажа тези неща, преди да тръгна.

Айла усети как стомахът й се сви на топка и гърлото й се стегна. Той се канеше да тръгне. Прииска й се пак да се мушне под кожите и да скрие главата си.

— Аз си мислех, че ще тръгнеш — каза. — Само че ти нямаш нищо за пътуване. От какво се нуждаеш?

— Ако мога да получа малко от твоя кремък, ще мога да направя инструменти и няколко копия. И ако ми кажеш къде са дрехите, които носех, бих желал да ги поправя. Ако си я донесла от каньона, раницата би трябвало да е в добро състояние.

— Какво е раница?

— Нещо като самар, но се носи през едното рамо. На Зеландонии няма дума за нея, използват я Мамутои. Аз носех дрехи на Мамутои…

Айла тръсна глава.

— Защо тази дума е различна?

— Мамутои е различен език.

— Различен език? На какъв език ме научи ти?

Джондалар почувства, че затъва.

— Научих те на моя език, на Зеландонии. Не мислех…

— Зеландонии — те живеят на запад? — обезпокои се Айла.

— Ами да, но далеч на запад. Наблизо живеят Мамутои.

— Джондалар, ти си ме научил на езика на хора, които живеят далеч, а не на езика на хората, които живеят наблизо. Защо?

— Аз… не помислих за това. Просто те научих на моя език — рече той, изведнъж ужасно разстроен. Нищо не бе свършил като хората.

— И ти си единственият, който може да го говори?

Той кимна. Стомахът й се сви. Мислеше си, че той е бил изпратен да я научи да говори, но тя можеше да говори само с него.

— Джондалар, защо не ме научи на езика, който знаят всички?

— Няма език, който всички да го знаят.

— Искам да кажа на езика, който използвате, когато говорите на вашите духове или може би на вашата Велика майка.

— Ние нямаме език, на който да говорим само на Нея.

— Как говорите на хората, които не знаят вашия език?

— Учим се един друг. Аз знам три езика и няколко думи на няколко други езика.

Айла пак се разтрепера. Беше си мислила, че ще може да напусне долината и да говори на хората, които ще срещне. Какво да прави сега? Стана, той стана също.

— Искам да знам всичките ти думи, Джондалар. Трябва да знам да говоря. Ти трябва да ме научиш. Трябва.

— Айла, сега не мога да те науча на още два езика. За това е нужно време. Аз дори не ги знам идеално — не са само думите…

— Можем да почнем с думите. Ще трябва да започнем отначало. Каква е думата за огън на Мамутои?

Той й я каза и пак започна да възразява, но тя продължи дума след дума по реда, по който ги беше учила на Зеландонии. След като тя изреди един дълъг списък, той пак я спря.

— Айла, каква полза има да се казват много думи. Ти просто не можеш да ги запомниш ей така.

— Знам, че паметта ми би трябвало да е по-добра. Кажи ми кои думи са сбъркани.

Тя се върна на думата огън и му повтори всички думи на двата езика. Когато свърши, той я бе зяпнал в почуда. Спомни си, че когато тя учеше Зеландонии, проблемът бяха не думите, а структурата и концепцията на езика.

— Как го правиш?

— Пропуснах ли някоя?

— Не, нито една!

Тя се усмихна с облекчение.

— Когато бях млада, бях много по-зле. Всичко трябваше да повтарям толкова много пъти. Не знам как Иза и Креб издържаха да са тъй търпеливи с мен. Знам, че някои хора мислеха, че не съм много интелигентна. Сега съм по-добре, но за това трябваха много упражнения и все пак всички в Клана помнят по-добре от мен.

— Всички в Клана помнят по-добре от демонстрацията, която току-що ми направи?

— Те не забравят нищо, но понеже още по рождение знаят почти всичко, което трябва да знаят, не им се налага много да учат. Трябва само да си спомнят. Те имат… спомени, не знам как другояче може да ги наречеш. Когато детето порасне, трябва само да му се напомни — да му се каже веднъж. На възрастните няма какво да се напомня, те знаят как да си спомнят. Аз нямам спомените на Клана. Точно затова Иза трябваше да повтаря всичко, докато не можех да си го спомня без грешка.

Джондалар беше шашардисан от мнемоничното й умение, а и му беше трудно да схване концепцията за спомените на Клана.

— Някои си мислеха, че аз не мога да стана лечителка без спомените на Иза, но Иза казваше, че ще бъда достатъчно добра, макар да не си спомням толкова добре. Казваше, че имам други способности, които тя не разбира напълно, начин да разбирам какво не е наред и да намирам най-добрия способ да го излекувам. Тя ме научи как да пробвам новите лекарства, така че да мога да намирам начин да ги използвам без спомени за растенията.

Те имат и един древен език. В него няма звуци, само жестове. Всеки знае Стария език, използват го за церемонии и за призоваване на духовете, а също и ако не разбират обикновения език на някой друг човек. Аз също го научих.

Тъй като трябваше да уча всичко, накарах се да внимавам и да се концентрирам, за да мога да запомням само след едно „напомняне“, така че хората да не са нетърпеливи с мен.

— Правилно ли те разбрах? Тези… хората от Клана знаят собствения си език и още някакъв древен език, който го разбират всички. Всички могат да говорят… да комуникират с всеки друг?

— Всички, които бяха на Събирането на Клановете, можеха.

— За едни и същи хора ли говорим? За плоскоглавците?

— Ако така наричаш Клана. Казах ти как изглеждат — рече Айла и погледна надолу. — Тогава ти рече, че аз съм изчадие.

Тя си припомни ледения взор, който бе пресушил топлината в очите му, потръпването, когато се бе отдръпнал, презрението. Беше се случило точно когато му разправяше за Клана, когато си мислеше, че двамата се разбират един друг. Изглежда той с мъка приемаше казаното от нея. Изведнъж тя се усети неловко, беше се разприказвала съвсем спокойно. Бързо прекрачи към огъня, видя яребиците, които Джондалар бе оставил до яйцата, и започна да ги скубе, за да се намира на работа.

Джондалар видя как подозрението й нарасна. Беше я наранил твърде дълбоко и никога нямаше да получи отново доверието й, макар за малко да се бе надявал. Презрението, което изпитваше сега, бе насочено към самия него. Вдигна кожите й и ги занесе обратно до нейното легло, сетне взе тези, които той използваше, и ги премести от другата страна на огъня.

Айла остави птиците, нещо не й се скубеха пера, и се пъхни в леглото си. Не искаше той да види водата, която изпълваше очите й.

Джондалар се опита да натъкми кожите около себе така, че да му е удобно. Спомени, казваше. Плоскоглавците имали някакъв специален вид спомени. И език от знаци, който всички разбират? Възможно ли беше? Не беше за вярване, като се изключи едно нещо: Айла не казваше неистини.

През изминалите години Айла бе привикнала е тишината и самотата. Самото присъствие на друг човек, макар и привлекателен, изискваше известна настройка и пригаждане, а емоционалните катаклизми през деня я бяха изцедили и изтощили. Не искаше да чувства мъжа, който споделяше Пещерата с нея, не искаше да мисли за него, не искаше да му отговаря. Искаше единствено да почива.

Сънят обаче не идваше. Беше се чувствала тъй уверена в способността си да говори. Бе вложила всичките си сили и концентрация в това и се чувстваше измамена. Защо я беше научил на езика, с който е израснал? Той си тръгваше. Никога повече нямаше да го види. Напролет тя щеше да напусне долината и да намери някои хора, които живеят наблизо и може би някой друг мъж.

Ала тя не искаше някой друг мъж. Искаше Джондалар, очите му, докосванията му. Спомни си как се бе чувствала в началото. Той беше първият мъж от нейните хора, който виждаше, и той ги представляваше като цяло. Не беше съвсем индивидуалност. Не знаеше кога е престанал да бъде обобщение и бе станал уникалният Джондалар. Знаеше, само че й липсва звукът от дишането му и топлината до нея. Празнотата на заеманото от него място напълно съвпадаше с болезнената пустота, която усещаше в себе си.

За Джондалар сънят не дойде по-лесно. Той не си намираше място. Чувстваше студена страната си, откъм която лежеше тя, и усещаше убожданията на вината. Не можеше да си спомни да е имал по-лош ден, даже не я беше научил на нужния език. Кога изобщо ще използва тя Зеландонии? Неговите хора живеят на една година път от тази долина и то само ако не се правят по-продължителни почивки.

Замисли се за Пътешествието, което бе направил с брат си. Изглеждаше му тъй безполезно. Кога бяха тръгнали? Преди три години? Това означава поне четири години, докато се добере обратно. Четири години от живота са минали. Без никаква полза. Брат му е мъртъв. Джетамио е мъртва, както и детето от духа на Тонолан. Какво беше останало?

От младини Джондалар се бе стремял да контролира емоциите си, но той също избърса влага с кожите. Сълзите му бяха не само за брат му, бяха за самия него, за неговата загуба и мъка, и за пропиляната възможност, която би могла да бъде прекрасна.

24

Джондалар отвори очи. Бе сънувал дома си така живо, че грапавите стени на пещерата му изглеждаха непознати, сякаш сънят бе действителност, а пещерата на Айла — сънна фантазия. Утайката от съня започна да се разсейва и стените му се видяха разместени. Сетне се разбуди окончателно и разбра, че е гледал от различна перспектива, откъм оттатъшната страна на огнището.

Айла бе излязла. Двете оскубани яребици и покритата кошница, в която тя държеше перата, лежаха до огнището. Не бе станала скоро. Чашата, която той обикновено използваше — онази, дето бе така обработена, че да създава впечатление за малко животно, го чакаше. До нея бе плътно изплетената кошничка, в която тя топлеше сутрешния му чай, и прясно обелена брезова клонка. Тя знаеше, че обича да дъвче крайчеца на някоя клонка, докато не го направи като влакнеста четчица, и да почисти с него зъбите си от слузта, която се натрупва през нощта, така че си бе изградила навика да му приготвя нова клонка всяка сутрин.

Стана и се протегна, вдървен от непривичната твърдост на леглото си. И по-рано бе спал на твърда земя, но сламената подложка бе много по-удобна и миришеше на чисто и свежо. Тя редовно сменяше сламата, за да не се натрупват неприятни миризми.

Чаят в кошницата-гърне бе горещ, явно не бе излязла отдавна. Наля си и подуши топлия ментов аромат. Всеки ден си играеше да отгатва какви треви е използвала. Ментата беше една от любимите му и обикновено бе измежду съставките. Отпи и му се стори, че разпознава вкуса на малинови листа и може би на люцерна. Взе чашата и клонката и излезе навън.

Застанал на обърнатия към долината край на площадката, той дъвчеше клонката и гледаше как потокът долу извива и мокри стръмната стена. Не се бе събудил напълно. В движенията му имаше механичността на навика. Когато привърши, почисти зъби със сдъвкания край на дървената клечка и сетне изплакна уста с чая. Този ритуал винаги го освежаваше и обикновено го караше да премисли плановете си за деня.

Чак когато изпи и последната капка чай, усети, че се изчервява и самодоволството му се изпари. Днешният ден не беше като всеки друг. С действията си вчера се бе погрижил за това. Замахна да хвърли клонката, но я забеляза, вдигна я пред очите си, въртейки я между палеца и показалеца, и се замисли за последствията.

Бе се оказало твърде лесно да свикне да я оставя да се грижи за него, тя го правеше с тъй ненатрапчива грациозност. Никога не му се налагаше да помоли, тя предусещаше желанията му. Клонката беше добър пример. Очевидно бе станала преди него, бе слязла, за да я откърши, бе я обелила и я бе сложила до него. Кога ли бе почнала да го прави? Спомни си, че когато за пръв път се оказа в състояние да слезе долу, една сутрин бе намерил приготвена за него клонка. Следващата сутрин, когато клонката беше до чашата му, се бе почувствал много благодарен. Тогава обаче все още му бе трудно по стръмната пътека.

И горещият чай. Нямаше значение кога се събуждаше, горещият чай го чакаше. Откъде знаеше кога да започне да го прави? Когато една сутрин за пръв път му бе донесла една чаша, чаят бе точно толкова топъл, колкото го обичаше. Кога ли за последен път й бе благодарил? Колко ли много други преднамерени грижи бе положила за него, без да се набива в очи? Тя никога не го правеше на въпрос. Мартона е като нея, помисли — толкова внимателна с подаръците и с това, кога да ги поднесе, че никой никога не се чувстваше задължен. Когато й бе предложил да й помогне, Айла изглеждаше изненадана и бе тъй благодарна, сякаш наистина не очакваше нищо в замяна на всичко, което вършеше за него.

— А аз й отвърнах с по-лошо от нищо — каза гласно той. — И дори след вчерашния ден…

Вдигна клечката, врътна я между пръстите си и я запокити оттатък площадката.

Видя Уини и жребчето да препускат жизнерадостно в полето в широк кръг и почувства тръпка на възбуда при гледката.

— Виж го само! Това жребче наистина може да бяга! Мисля, че напролет ще може да изпревари майка си!

— Напролет младите жребци често го правят, но не и при дълго бягане — каза Айла, като се появи на върха на пътеката. Джондалар се извъртя с блеснали очи и усмивка, пълна с гордост заради жребчето. Трудно бе да се устои на ентусиазма му. Тя се усмихна, въпреки лошите си предчувствия. Беше се надявала, че мъжът ще се привърже към младия кон, не че сега вече имаше някакво значение.

— Чудех се къде си отишла — каза. Чувстваше се неловко в нейно присъствие и усмивката му изчезна.

— Запалих по-рано огън в ямата за печене, за яребиците. Слезнах да видя дали е готово.

Не изглежда много щастлив, че ме вижда, помисли тя и се обърна да влезе в пещерата. Нейната усмивка също изчезна.

— Айла — викна той, като се забърза след нея. Когато се обърна към него, не знаеше какво да й каже. — Аз… ъ… чудех се… ъ-ъ… бих желал да направя някои инструмент. Ако нямаш нищо против, това е. Не искам да изразходвам твоя кремък.

— Нямам нищо против. Всяка година наводнението отнася някои камъни и довлича нови.

— Може би ги отмива от варовиковите утайки по-горе. Ако съм сигурен, че не е далеч, бих взел малко направо от там. Кремъкът е много по-добър, когато е прясно изкопан. Даланар копае своя от едно находище близо до Пещерата си и всеки знае колко е качествен кремъкът от Зеландонии.

Ентусиазмът се върна в очите му, както ставаше винаги, когато заговореше за занаята си. Друуг беше същият, помисли Айла. Обичаше да прави инструменти и всичко, което бе свързано с това. Усмихна се сама на себе си, като си спомни как Друуг бе заварил малкия син на Ага, същия, който се бе родил, след като двамата се бяха свързали, да чука два камъка един в друг. Друуг бе тъй горд, че дори му даде едно чукало. Обичаше да учи другите на занаята си, нямаше нищо против да ми показва дори на мен, нищо че бях момиче.

Джондалар забеляла вглъбения й поглед и наченката на усмивка.

— За какво си мислиш, Айла? — попита.

— За Друуг. Той беше майстор на инструменти. Даваше ми да го гледам, ако стоя много тихо и не нарушавам концентрацията му.

— Ако искаш, можеш и мен да гледаш — каза Джондалар. — Всъщност аз се надявах да ми покажеш каква техника използваш.

— Аз не съм майстор. Мога да правя инструментите, от които имам нужда, но Друуг ги прави много по-добре от мен.

— Твоите инструменти стават идеално за работа. На мен ми се иска да видя техниката.

Айла кимна и влезе в пещерата. Джондалар почака и тъй като тя не излезе веднага, се зачуди дали е имала предвид сега или по-късно. Тръгна след нея точно когато тя излизаше и отскочи назад тъй бързо, че едва не се спъна. Не искаше да я оскърби с някое случайно докосване.

Айла си пое дъх, изправи рамене и вдигна брадичка. Той може и да не понася да стои близо до нея, но тя няма намерение да му показва колко много я боли от това. И без друго той скоро ще си отиде. Тръгна надолу по пътеката, носейки двете яребици, кошницата с яйцата и един голям пакет, увит в кожа и привързан с корда.

— Дай да ти помогна да нося нещо — рече Джондалар, като се забърза подир нея. Тя се поспря достатъчно дълго да му даде кошницата с яйцата.

— Първо трябва да започна с яребиците — каза и сложи пакета на брега. Беше просто изявление, но Джондалар остана с впечатлението, че тя очаква съгласието му или поне знак, че е разбрал. Не беше далеко от истината. Въпреки годините й на независимост, обичаите на Клана все още направляваха много от действията й. Не бе привикнала да прави нещо друго, ако някой мъж й бе наредил или поискал да му свърши някаква работа.

— Разбира се, продължавай. Аз ще трябва да взема моите сечива, преди да започна да обработвам кремъка — каза той.

Тя тръгна с тлъстите птици покрай стената към дупката, която преди това бе изкопала и обградила с камъни. Огънят на дъното на ямата бе угаснал, но когато поръси камъните с вода, те засъскаха. Беше пребродила долината, за да намери необходимата комбинация от зеленчуци и треви и ги бе донесла до каменната пещ. Беше събрала подбел заради леко соления му вкус, коприва, щир и киселец за зеленина, див лук и чесън, босилек и градински чай като подправки. Димът също щеше да добави нещо към аромата, а дървесната пепел щеше да засили соления вкус.

Натъпка в птиците собствените им яйца, увити в зеленчуци — три яйца в едната и четири в другата. Винаги бе увивала яребиците в лозови листа, преди да ги постави в ямата, но в долината не растяха лози. Сети се, че понякога рибата се увива в прясно сено, и реши, че то ще свърши работа и за птиците. След като ги положи на дъното на ямата, натрупа върху тях още трева, сетне камъни и накрая покри всичко с кал.

Джондалар беше подредил сечива от рога, кости и камъни за обработване на кремък, някои от които Айла разпозна, но другите й бяха напълно непознати. Тя отвори своя вързоп и подреди сечивата да са й подръка, сетне седна на земята и просна кожата върху скута си. Тя пазеше добре, кремъкът можеше да се разцепи на много остри късчета. Хвърли поглед към Джондалар. Той разглеждаше костените и каменните инструменти, които тя бе подредила, с голям интерес.

Той премести към нея няколко кремъчни конкреции. Тя си набеляза две, които бяха наблизо, и си помисли за Друуг. Уменията на добрия майстор на инструменти започват с избора, припомни си. Искаше камък с фино зърно. Огледа двата и избра по-малкия. Джондалар несъзнателно кимна в знак на одобрение.

Тя се сети за малчугана, който бе показал склонност към обработването на кремък, още преди да е проходил уверено.

— Винаги ли си знаел, че ще обработваш камък? — попита.

— Известно време си мислех, че мога да стана гравьор, може би дори да служа на Майката или да работя с Тези, които й служат — по лицето му премина сянка на болка и мъчително желание. — Сетне бях изпратен да живея с Даланар и вместо това се научих на обработка на камък. Изборът беше добър, на мен ми харесва и аз имам известна сръчност. Никога нямаше да стана голям гравьор.

— Какво е „гравьор“, Джондалар?

— Ето какво било! Ето какво липсва! — Айла подскочи смаяна. — Няма нито гравюри, нито рисунки, нито синци, няма изобщо никакви украшения. Няма дори цветове.

— Не разбирам…

— Съжалявам, Айла. Откъде да знаеш за какво говоря. Гравьор значи човек, който прави животни от камък.

Айла се намръщи.

— Как може човек да прави животни от камък? Животното е кръв и месо, то живее и диша.

— Нямам предвид истинско животно. Имам предвид образ, изображение. Гравьорът прави подобие на животно от камък, прави камъка да изглежда като животно. Някои гравьори правят и образи на Великата земя майка, ако са имали Нейно видение.

— Подобие? От камък?

— Между другите неща и от камък. От мамутова кост, дърво, кости, рога. Чувал съм, че някои хора правят образи от кал. Виждал съм и някои съвсем добри подобия от сняг.

Айла тръскаше глава, опитвайки се да схване, докато той не спомена снега. Тогава си спомни онзи зимен ден, когато бе трупала купи със сняг до стената близо до пещерата. Не си ли бе въобразила за малко, че купчината сняг прилича на Брун?

— Подобие от сняг? Да — кимна. — Мисля, че разбирам.

Той не бе сигурен дали е точно тъй, но не можеше да измисли как да й обясни, без да й покаже нещо гравирано. Колко ли скучно трябва да й е било, помисли, да израсне при плоскоглавците. Дори дрехите й изпълняваха единствено прякото си предназначение. Нима само ловуват, ядат и спят? Та те дори не оценяват Даровете на Майката. Няма красота, няма загадъчност, няма въображение. Чудя се дали може да разбере какво е изпуснала.

Айла вдигна малкото заоблено късче и внимателно го огледа, опитвайки се да прецени откъде да започне. Нямаше да прави каменна брадва — дори Друуг ги смяташе за твърде прости, макар и много полезни оръдия. Не мислеше, че Джондалар иска да види тази техника. Посегна за едно съоръжение, което липсваше в набора на мъжа: стъпалната кост на мамут — гъвкавата кост, която щеше да дава опора на кремъка, докато тя го обработва, та камъкът да не се разтроши. Придърпа я и я намести удобно между краката си.

После взе камъка за удряне. Между нейното каменно чукало и неговото нямаше истинска разлика, само дето нейното бе по-малко, за да ляга по-добре в ръката й. Хванала здраво кремъка върха наковалнята от мамутова кост, Айла удари силно. Едно парче от кората — външната обвивка — падна и оголи тъмносивия материал отвътре. Отчупеното късче имаше надебеляване с формата на луковица на мястото, където бе ударило чукалото — луковица на удара — и изтъняваше към противоположния край до тънко острие. То можеше да се използва като инструмент за рязане и първите направени някога ножове бяха просто подобни остроръби люспи, ала сечивата, които Айла искаше да направи, изискваха далеч по-напредничава и сложна техника.

Тя разгледа дълбоката следа върху сърцевината — негативния образ на откъртената люспа. Цветът беше добър, структурата — гладка, почти восъчна, в нея нямаше чуждородни включвания. От този камък могат да се направят добри инструменти. Тя откърти друго парче от кората.

Докато тя продължаваше да кърти люспа след люспа, за Джондалар бе ясно, че оформя камъка, като отстранява варовиковото покритие. Щом го махна, продължи да отчупва малко оттук, някоя нежелана издатина оттам, докато кремъчното ядро не получи формата на нещо като сплескано яйце. Тогава тя смени каменното чукало с дълга яка кост. Постави ядрото на тясната му страна и като напредваше от края към центъра, започна да отчупва с костеното чукало парченца от горния край. Костта беше по-еластична и откъртените кремъчни парчета бяха по-дълги и тънки, а луковицата от удара беше по-плоска. Когато привърши, голямото каменно яйце имаше почти плосък овален връх, сякаш крайчецът му бе отрязан.

Тя спря и като хвана амулета, който висеше на врата й, затвори очи и изпрати мълчалива мисъл към духовете на Пещерния лъв. Друуг винаги молеше за помощ своя тотем, преди да извърши следващата стъпка. Трябваше не само умение, но и късмет, а тъй като Джондалар я гледаше съвсем отблизо, беше нервна. Искаше да го направи както трябва и усещаше, че правенето на тези инструменти е по-важно от самите тях. Изпортването на камъка щеше да хвърли съмнение върху способностите на Друуг и на целия Клан, колкото и пъти след това да обясняваше, че тя не е майстор.

Джондалар бе забелязал амулета й по-рано, но като я гледаше да го държи с две ръце и затворени очи, се зачуди какво ли значение има. Изглежда го държеше със страхопочитание, почти както той би държал някоя донии. Но донии беше внимателно скулптирана фигурка на жена в цялото й майчино изобилие, символ на Великата земя майка и на чудотворната загадка на създаването. Една издута кожена торбичка не би могла да има същото значение.

Айла пак взе каменното чукало. За да отцепи от ядрото люспа със същите размери като плоския овален връх, нос прави остри ръбове, бе нужна една важна предварителна стъпка — платформа за удара. Трябваше да откърти малко парченце, което да остави на ръба на плоскостта вдлъбнатина, чиято повърхност да е перпендикулярна на желаната люспа.

Жената хвана здраво кремъчното ядро да не мърда и внимателно се прицели. Трябваше да прецени силата също тъй добре, както и мястото. Малко по-слаб удар и късчето ще се откърти под грешен ъгъл, малко по-силен и внимателно оформеният ръб ще се разтроши. Пое въздух и го задържа, сетне рязко удари надолу с костеното чукало. Първият удар винаги бе важен. Ако работата тръгнеше добре, това предвещаваше добър късмет. Едно малко парченце отскочи встрани и тя си позволи да започне пак да диша, като видя белега.

Смени ъгъла, под който държеше ядрото и удари пак, но по-силно. Костеното чукало попадна точно върху вдлъбнатинката и от предварително оформеното ядро се откърти люспа с форма на дълъг овал. Едната й страна беше с плоската повърхност, оформена от Айла. Противоположната страна беше с луковично вдълбаване, което беше гладко, по-дебело откъм ударения край и се стесняваше надолу до остър като бръснач ръб.

Джондалар го вдигна.

— Тази техника е трудна за научаване. Трябва ти и сила, и точност. Погледни ръба! Това не е груб инструмент.

Айла изпусна дълбока въздишка на облекчение и усети, че се изчервява от постижението си, както и нещо повече. Не беше посрамила Клана. Всъщност, тя ги бе представила по-добре, защото не бе родена на Клана. Макар и да се бе опитал, ако този мъж, тъй изкусен самият той в занаята, бе наблюдавал някой член на Клана, щеше да бъде твърде обзет от мисълта за изпълнителя, за да може да съди обективно за изпълнението.

Айла гледаше как той върти каменната люспа в ръката си и изведнъж почувства странно вътрешно отместване. Обзе я тайнствен студ и й се стори, че наблюдава себе си и Джондалар отстрани, макар да бе вътре в себе си.

Озари я ярък спомен за времето, когато бе изпитала подобна дезориентация. Беше последвала запалените каменни лампи дълбоко навътре в една пещера и се бе видяла как се вкопчва във влажната скала, докато бе неумолимо привлечена към малко осветено пространство, оградено от дебелите колони на сталактитите в сърцето на планината.

Около огъня бяха насядали в кръг десет мог-ъра, но не друг, а точно Мог-ър — самият Креб, чийто мощен ум бе усилен и подпомогнат от напитката, която Иза бе казала на Айла как да приготви за магьосниците, бе открил присъствието й. Тя също бе отпила, макар и без да иска, от придаващата сили течност и умът й се бе изплъзнал от контрола й. Точно Мог-ър я отдръпна от дълбоката пропаст и я взе със себе си на плашещо и хипнотизиращо умствено пътешествие към най-стари времена.

В хода на пътуването най-великият свят мъж на Клана, чийто мозък бе уникален дори сред собствените му хора, бе изковал нови пътечки в нейния мозък там, където бе имало само рудиментарни следи. Но макар да напомняше неговия, нейният мозък не бе същият. Тя можеше да се движи с него и с неговите спомени до тяхното общо начало и през всяко стъпало на развитието, но той не можеше да иде тъй далеч, когато тя се върна към себе си и направи крачка оттатък.

Айла не бе разбрала от какво бе тъй наскърбен Креб, знаеше само, че това го е променило, променило е и техните отношения. Не бе разбрала и за направените от него изменения, ала сега за миг изпита абсолютна увереност, че е била изпратена в долината с цел, която включва и високия рус мъж.

Докато виждаше себе си и Джондалар на каменистия бряг на отдалечената долина, ги заобиколиха необикновени светлинки и движения, които изникваха от вдъхващото страхопочитание уплътняване на въздуха и се разтваряха в пустотата, а после се вляха в двамата. Изпита странно усещане за собствената си съдба като за повратна точка на множество нишки, свързващи миналото, настоящето и бъдещето в един критичен преход. Обхвана я силен студ, тя ахна и с уплашен тласък се взря в едни намръщени вежди и загрижено лице. Тя потръпна, за да разкара свръхестественото усещане за нереалност.

— Наред ли си, Айла?

— Да. Да, наред съм.

Някакъв необясним хлад накара кожата и космите на врата му да настръхнат. Усети силно желание да я защити, но не знаеше какво я заплашва. Това продължи само миг и той се опита да се отърси от усещането, но нещо продължи да го тормози.

— Мисля, че времето ще се развали — каза. — Усетих хладен вятър.

Двамата вдигнаха очи към ясното синьо небе без нито едно облаче.

— Сега е сезонът на гръмотевичните бури, те могат бързо да дойдат.

Той кимна и сетне, желаейки да мине към нещо материално, се върна на практическите аспекти на дялането на кремъка.

— Какво ще правиш след това, Айла?

Жената се приведе над кремъка. Внимателно и съсредоточено тя отлюспи още пет кремъчни овала с остри ръбове и след един последен оглед на парчето скала, за да види дали може да откърти още някоя годна за работа люспа, го хвърли настрани.

Огледа шестте люспи сив кремък и избра най-тънката. С гладък сплескан кръгъл камък откърти един дълъг остър ръб, затъпи гърба му и оформи връх на края срещу луковицата от удара. Когато бе напълно доволна, го сложи на дланта си и я протегна към Джондалар.

Той го взе и внимателно го изучи. Напречното сечение беше малко дебело, но иначе се изостряше по цялата си дължина до тънко, режещо острие. Беше достатъчно широко да се държи удобно в ръка и гърбът му бе така притъпен, че да не пореже човека, който го използва. Донякъде напомняше връх на копие на Мамутои, помисли той, но изобщо не беше предназначено да се сложи на дръжка или на прът. Беше си нож, предназначен да се държи с ръка, и тъй като я бе наблюдавал как си служи с подобни ножове, знаеше, че е учудващо ефикасен.

Джондалар го сложи на земята и й кимна да продължи. Тя избра друга дебела каменна люспа и с кучешкия зъб на някакво животно започна да откъртва фини люспици от края на овала. Обработката го затъни съвсем леко — достатъчно да заздрави ръба, тъй че острият закръглен край да не се троши при остъргване на космите и съединителната тъкан от кожите. Айла го остави и взе друго парче.

Постави голям гладък речен камък върху наковалнята от стъпалната кост на мамут. Сетне, като притискаше един заострен зъб към камъка, направи V-образна рязка по средата на единия дълъг остър ръб — толкова широка, че с нея да може да се подостри върхът на пръта на копието. По сходен начин от една дълга овална люспа направи инструмент, с който да могат да се правят дупки в кожа или да се пробиват отвори в дърво, рог или кост.

Айла не знаеше от какви други инструменти би могла да се нуждае и реши да остави последните два каменни отломъка като заготовки за по-късно. Бутна настрана мамутовата кост, събра краищата на кожата и я занесе до бунището зад стената да я изтърси. Кремъчните късчета бяха достатъчно остри да срежат и най-загрубялото босо стъпало. Джондалар не бе казал нищо за инструментите й, но тя забеляза, че ги оглежда и похваща в ръка, сякаш се кани да ги пробва.

— Бих желал да използвам твоята покривка за скута — каза.

Тя му я даде, доволна, че демонстрацията е свършила, и в очакване на неговата. Той разстла кожата на скута си, притвори очи и помисли за камъка и за това, какво да направи от него. После взе една от кремъчните конкреции, които беше донесъл и я проучи.

Твърдият силициев минерал се бе откъснал от варовиковите утайки, отложени през кредовия период. Той все още носеше белезите на външната си варовикова обвивка, макар да бе отнесен от бушуващата вода през тясната клисура и запокитен на каменистия бряг. Кремъкът беше най-подходящият естествен материал за правене на оръдия. Беше твърд, но благодарение на дребнозърнестата си кристална структура можеше да бъде обработван. Формата му се определяше само от майсторлъка на каменоделеца.

Джондалар търсеше характерните белези на халцедоновия кремък — най-чистия и най-бистрия. Отхвърли всички камъни с пукнатини или цепнатини, а също и тези, които при почукване с друг камък издаваха звук, което говореше на ухото му за дефекти или чужди включвания. Накрая избра един.

Като го придържаше с бедрото си, го хвана с лявата си ръка, а с дясната посегна за каменното чукало и го подметна няколко пъти, за да го почувства по-добре. Беше ново, все още непривично, а всяко каменно чукало си имаше собствена индивидуалност. Когато му легна в ръката, хвана яко кремъка и удари. Отчупи се голямо парче от сиво-бялата кора. Кремъкът отвътре беше с по-светъл оттенък на сивото от онзи, който бе обработвала Айла, и имаше синкав блясък. Дребнозърнест. Добър камък. Добър знак.

Удари пак и пак. Айла бе достатъчно запозната с процеса, за да види незабавно майсторството му. Той далеч надминаваше нейното умение. Единственият, когото бе виждала да оформя камъка с такава увереност, беше Друуг. Но формата, която Джондалар придаваше на своя камък, изобщо не приличаше на нищо, правено от майстора на Клана. Тя се приведе да наблюдава по-отблизо.

Вместо яйцеобразно Джондаларовото ядро ставаше по-цилиндрично, но не съвсем кръгло. Като отчупваше парченца от двете страни, той оформяше по дължината на цилиндъра хребет. Когато обвивката бе отстранена, хребетът бе все още грапав и вълнист и той остави каменното чукало, за да вземе едно голямо парче от рог, което бе отрязано така, че да се отстранят всички разклонения.

С роговото чукало започна да откъртва малки парченца, за да изправи ръба. Подготвяше също и цялото ядро, но не планираше да отцепва дебели люспи с предварително определена форма — това поне за Айла беше ясно. Когато най-накрая остана доволен от получения ръб, подбра друго сечиво — същото, което бе възбудило любопитството й. То също бе направено от част от голям рог, бе по-дълго от първото и вместо да бъде ниско отрязано, от централния ствол стърчаха две разклонения, като връзката между тях бе заострена по цялата дължина.

Джондалар стана и затисна кремъчното ядро с крак. Сетне нагласи върха на раздвоения рог точно над тъй грижливо оформения ръб. Прихвана горния издаден рог така, че долният да е насочен напред и да стърчи навън.

Сетне удари с тежката дълга кост над издадения зъбец.

Откърти се тънко острие. Беше дълго колкото каменния цилиндър, а широчината му едва стигаше една шеста от дължината. Вдигна го към слънцето и го показа на Айла. През него се процеждаше бистра светлина. Хребетът, който така грижливо бе оформил, минаваше по цялата дължина точно по средата на външната страна и имаше два много остри режещи ръба.

Поставяйки върха на роговия секач направо върху кремъка, не му се налагаше да се прицелва толкова внимателно или да отмерва толкова точно разстоянието. Силата на удара бе насочена точно където той искаше и тъй като тя се разпределяше между два междинни еластични предмета — костеното чукало и роговия секач — ударът почти не беше оставил луковица. Острието беше дълго и тясно и еднакво тънко по цялата дължина. Без да му се налага да отмерва тъй внимателно силата на удара, той далеч по-добре контролираше резултатите.

Джондаларовата техника за обработка на камъка беше революционно подобрение, но не по-малко важна от полученото острие бе оставената от него следа върху кремъчното ядро. Направеният от него ръб бе изчезнал. На негово място имаше дълъг канал с по един ръбец от всяка страна. Това беше целта на внимателната първоначална обработка. Той премести върха на секача над един от новите ръбове и пак удари с костеното чукало. Откърти се второ тънко острие, което остави още два ръба на ядрото. Премести пак секача над един от тях, откърти ново острие и направи още ръбове.

Когато най-накрая привърши годния за употреба материал, не шест, а двадесет и пет острия бяха подредени едно до друго — от същото количество камък бяха получени над четири пъти повече годни режещи острия — над четири пъти повече заготовки. Дълги и тънки, с хирургически остри ръбове, острията можеха да се използват като режещи инструменти и така, но те не бяха крайният продукт. Щяха да бъдат допълнително оформени за най-разнообразни цели, преди всичко за направа на други инструменти. В зависимост от формата и качеството на кремъчната конкреция от камъни с еднаква големина с по-напредничавата техника можеше да се получат не четири, а шест-седем пъти повече заготовки. Новият метод даваше на каменоделеца по-добър контрол, а на хората му — несравнимо предимство.

Джондалар вдигна едно от острията и го подаде на Айла. Тя леко провери остротата му с палец, понатисна го да изпита здравината му и го завъртя да го огледа. В краищата то бе леко извито. Това бе заложено в естеството на материала, но си личеше по-добре при дългото тънко острие. Тя изпъна дланта си и го загледа как се поклаща на извития си гръб. Формата му обаче не ограничаваше неговото приложение.

— Джондалар, това е… не знам думата. Това е чудесно… важно. Ти направи толкова много… Нали не си ги привършил?

Той се усмихна.

— Не, не съм.

— Те са толкоз тънки и фини — прекрасни са. Могат да се счупят по-лесно, но мисля, че ако краищата се притъпят, ще се получат здрави стъргалки.

Практичното у нея вече си представяше как заготовките се превръщат в инструменти.

— Да, а също и като твоите — добри ножове, макар че аз бих им направил езичета за дръжките.

— Не знам какво е това „езичета“.

Той вдигна едно острие, за да обясни.

— Мога да затъпя гърба на това и да оформя връх и тогава ще получа нож. Ако откъртя няколко люспи от вътрешната повърхност, мога дори донякъде да премахна кривината. Сега, ако горе-долу по средата на острието отчупя ръба и оформя едно рамо и оставя само заострен връх на долния край, това се нарича езиче.

Взе малко парче рог.

— Ако втъкна езичето в парче кост или дърво, или рог като този тук, ножът ще има дръжка. С дръжка се работи по-лесно. Ако повариш малко рога, той ще набъбне и ще омекне и тогава ще можеш да вкараш езичето в средата му, където е по-меко. Когато изсъхва, рогът се свива и се затяга около езичето. Обикновено то се задържа дълго време, без да се увива или залепва.

Айла бе възбудена от новия метод и поиска да го опита, както бе правила винаги, след като бе наблюдавала Друуг, но не бе уверена, че няма да наруши някои Джондаларови обичаи или традиции. Колкото повече научаваше за маниерите на неговите хора, толкова по-безсмислени й се виждаха. Той изглежда нямаше нищо против тя да ловува, но може би нямаше да иска да прави инструменти като неговите.

— Аз бих желала да опитам… Има ли… някаква пречка жените да правят инструменти?

Въпросът й му достави удоволствие. Да се направят инструменти като нейните се искаше умение. Беше сигурен, че дори и най-добрият майстор невинаги има добри резултати, макар че и най-слабият вероятно би могъл да получи нещо добро. Дори при случайно разбиване на някоя кремъчна конкреция обикновено се получаваха няколко къса, които можеха да се използват. Но той би разбрал, ако се бе опитала да защити своя метод. Вместо това Айла изглежда видя в неговата техника онова, което тя представляваше — огромно подобрение — и бе поискала да я изпробва. Зачуди се как ли би се почувствал, ако някой му покажеше също тъй радикално нововъведение.

Ще поискам да го науча, рече си с крива усмивка.

— Жените могат да бъдат добри майстори на кремъка. Джоплая, моята братовчедка, е една от най-добрите. Само че тя е ужасна драка, така че никога няма да й го кажа. Никога няма да ме остави да го забравя — той се усмихна при този спомен.

— В Клана жените могат да правят инструменти, но не и оръжия.

— Жените правят оръжия. След като родят деца, жените Зеландонии рядко ловуват, но ако са се научили като млади, разбират как се използват оръжията. При лов се чупят и се губят много оръжия и инструменти. Един мъж с жена, която знае как да прави нови, винаги има свежи запаси. Някои жени са по-близо до Майката и някои мъже мислят, че направените от жени оръжия са по късметлии. Но ако един мъж има лош късмет или му липсва умение, винаги ще упреква каменоделеца, особено ако е жена.

— Дали мога да се науча?

— Всеки, който може да прави инструменти като теб, положително може да се научи да ги прави по този начин.

Той отговори на въпроса й в малко по друг смисъл, отколкото тя бе вложила в него. Знаеше, че е способна да се научи, но се опитваше да се увери, че това е позволено. Неговият отговор обаче я накара да спре и да помисли.

— Не… Не мисля така.

— Разбира се, че можеш да се научиш.

— Зная, че мога, Джондалар, но не всеки, който прави инструменти по способа на Клана, може да се научи да ги прави по твоя способ. Някои биха могли. Мисля, че Друуг ще може, но всичко ново за тях е трудно. Те се учат от спомените си.

Отначало той си помисли, че се шегува, но тя явно бе сериозна. Възможно ли бе да е права? Ако им се даде възможност, дали пло… майсторите на инструменти от Клана не да не желаят, но да са неспособни да се научат?

Хрумна му, че допреди не много време не би си и помислил, че са способни да изработват инструменти. Те правеха инструменти, общуваха, бяха взели странното осиротяло дете. За последните няколко дни бе научил за плоскоглавците повече, отколкото знаеше, който и да било друг, с изключение на Айла. Може би, би било полезно да научи повече за тях. В тях изглежда има повече, отколкото си мислеха хората.

Размислите за плоскоглавците изведнъж му припомниха предишния ден и го заля неочаквана вълна от неловкост. Както се бяха съсредоточили върху правенето на инструменти, той бе забравил. Беше гледал жената, но всъщност без да вижда светещите на слънцето златни плитки, които силно контрастираха на тъмния й загар или очите й — сиво-сини и ясни като прозирния цвят на финия кремък.

О, Майко, тя е тъй красива! Изведнъж остро осъзна, че тя седи тъй близо до него, и почувства някакво движение в слабините си. И да се бе опитал, нямаше да може да скрие внезапното пренасочване на вниманието в очите си. И той не се опита.

Айла почувства промяната в настроението му, тя я заля, свари я неподготвена. Как е възможно едни очи да бъдат толкова сини? Нито небето, нито сините тинтяви, които растяха в планинските ливади близо до пещерата на Клана, бяха с такъв тъмен, вибриращ оттенък. Тя изпита това… това чувство да се заражда. Тялото я засмъдя, прииска й се той да я докосне. Приведе се напред, привлечена, придърпана към него и само с върховно усилие на волята успя да затвори очи и да се дръпне назад.

Защо ме гледа така, след като съм… изчадие? Защо не може да ме докосне, без да се отдръпне като опарен? Сърцето й биеше, тя дишаше тежко, сякаш бе бягала, и се опитваше да забави дишането си.

Чу го да става, преди да отвори очи. Кожената покривка от скута му изхвърча встрани и тъй внимателно изсечените острия се разпиляха. Видя го как се отдалечава с вдървени движения и приведени рамене, докато не заобиколи стената. Изглеждаше нещастен, нещастен като нея.

Щом мина зад стената, Джондалар хукна да бяга. Търча по полето, докато пружиниращите му крака не го заболяха и дъхът му не захриптя в накъсани изплаквания. Сетне се позабави и продължи бавно да тича, докато спря, изпускайки тежки въздишки.

Тъп глупако, как успя да се убедиш? Това, че е достатъчно възпитана да ти позволи да вземеш някои припаси, не означава, че иска нещо от теб… особено пък туй нещо! Вчера бе обидена и уязвена, защото ти не… И това беше преди да провалиш всичко!

Не му бе приятно да си мисли за това. Знаеше какво бе изпитал и какво трябваше да е видяла — погнуса и отвращение. Е, и какво е по-различно сега? Не си ли спомняш, че е живяла с плоскоглавци? Години наред. Станала е една от тях. Един от техните мъжкари…

Той преднамерено си припомняше всичко достойно за презрение, оскверняващо, нечисто, което беше част от начина му на живот. Айла олицетворяваше всичко това! Когато беше малко момче и се криеше с другите малки момчета зад храстите, за да си казват един на друг най-мръсните думи, които знаеха, сред тях беше и „женски плоскоглавец“. Когато стана по-голям, не много, но достатъчно да знае какво е „женоправец“, същите тези момчета се събираха в тъмните ъгли на пещерата да си говорят полугласно за момичета, с подигравателно хихикане да планират как да хванат някой женски плоскоглавец и да се плашат един друг с последиците.

Дори тогава мисълта за плоскоглавец мъжкар и жена беше невъобразима. Едва когато стана млад мъж, тя бе спомената и то така, че никой възрастен да не чуе. Когато на младите мъже им се приискваше пак да се превърнат в хихикащи момчета и да си разправят най-долните и мръсни истории, които можеха да измислят, те бяха за мъжкари плоскоглавци и за жени и за това какво би се случило на мъж, който сподели след това Удоволствията с такава жена, макар и без да знае, особено пък без да знае. Това беше солта на шегата.

Но те не се шегуваха с изчадията или с жените, които ги раждаха. Това бяха омърсени смесици от духове, зло, пуснато на земята, от което дори Майката, създателката на всичко живо, се отвращаваше. А жените, които ги раждаха, ставаха недокосваеми.

Може ли Айла да е такава? Може ли да е осквернена? Нечиста? Мръсна? Зла? Честната, пряма Айла? С нейния Дар за лечение? Тъй мъдра, безстрашна, грижовна и красива. Може ли човек, който е тъй красив, да бъде нечист?

Аз не мисля, че тя изобщо може да схване значението на тази дума! Но какво би си помислил някой, който не я познава? Ами ако я срещнат и тя просто им каже кой я е отгледал? Ако им каже за… детето? Какво би си помислила Зеландони? Или Мартона? А тя и на тях ще им каже. Ще им каже за сина си и ще им се опъне. Мисля, че Айла може да се опъне на всеки, дори на Зеландони. Тя самата е почти зеландони при това нейно лечебно изкуство и начина да се държи с животните.

Но ако Айла не е лоша, значи всичко за Плоскоглавците не е вярно! Никой няма да повярва на това.

Джондалар не гледаше къде върви и се стресна, когато усети една мека муцунка в ръката си. Не беше видял конете. Спря да почеше младото жребче. Уини полека-лека отиваше към пещерата, пасейки пътьом. Когато мъжът го шляпна за последно, кончето заприпка напред към нея. Джондалар не бързаше особено да се срещне пак с Айла.

Само че Айла не беше в пещерата. Тя го бе последвала около стената и го бе гледала как търчи през цялата долина. Понякога на нея самата й се искаше да бяга, но сега се чудеше какво го е накарало изведнъж да тича тъй бързо. Дали не беше тя? Сложи ръка върху топлата кал над ямата за печене и отиде до голямата скала. Джондалар, отново потънал в мисли, се изненада, когато погледна пред себе си и видя край нея двете животни.

— Аз… Съжалявам, Айла. Не трябваше да хуквам така.

— Понякога изпитвам нужда да бягам. Вчера оставих Уини да бяга вместо мен. Тя е по-бърза.

— Съжалявам и за това.

Тя кимна. Пак вежливост, помисли, обичай. Значи ли всъщност нещо? Мълчешком се облегна на Уини и кобилата отпусна глава на рамото на жената. Джондалар и по-рано ги бе виждал в подобна поза, когато Айла беше разстроена. Те сякаш черпеха сили една от друга. Той самият усещаше задоволство, когато чешеше жребчето.

Младият кон обаче бе твърде нетърпелив да издържи тъй дълго на подобно бездействие, още повече че обичаше да му се обръща внимание. Той отметна глава, вдигна опашка и отскочи. Хвърли къч, обърна се, върна се назад и блъсна мъжа, сякаш го молеше да си поиграят. Айла и Джондалар се засмяха и напрежението изчезна.

— Ти се канеше да му дадеш име — каза тя. Беше обикновена констатация без заплашителни тонове. Ако той не кръстеше жребчето, най-вероятно тя щеше да го стори.

— Не знам как да му дам име. Никога не ми се е налагало да мисля за име.

— И на мен не ми се беше налагало преди Уини.

— Ами твоя… син? Ти не го ли кръсти?

— Креб го кръсти. Дърк е името на един млад мъж от една легенда. Аз я обичах повече от всички други легенди и истории и Креб го знаеше. Мисля, че избра това име, за да ми направи удоволствие.

— Не знаех, че твоят Клан е имал легенди. Как разказваш някаква история, без да говориш?

— По същия начин както разказваш с думи, само че в известен смисъл е по-лесно да покажеш нещо, отколкото да го разкажеш.

— Сигурно е така — рече той, чудейки се какви ли истории си разказват или, по-скоро, показват. Не бе мислил, че плоскоглавците могат да измислят истории.

Двамата гледаха кончето, което с навирена опашка и протегната напред глава се наслаждаваше на бягането. Какъв жребец само ще стане, помисли Джондалар. Какъв рейсър.

— Рейсър! — каза той. — Какво мислиш да го кръстя Рейсър? — Толкова често бе използвал думата за жребчето, че тя му прилегна добре.

— Харесва ми. Хубаво име. Но ако се спрем на него, трябва да го кръстим по правилата.

— Как кръщаваш кон по правилата?

— Не съм сигурна дали е подходящо за кон, но аз кръстих Уини по начина, по който кръщават децата на Клана. Ще ти покажа.

С конете след тях тя го поведе към едно дере в степта, което някога бе било речно корито, но бе пресъхнало толкова отдавна, че вече бе частично запълнено. Единият му склон бе ерозирал и хоризонталните слоеве породи се бяха оголили. За изненада на Джондалар, тя разрови с пръчка слой червена охра и събра в шепите си тъмната червеникавокафява пръст. Като се върнаха при потока, смеси червената земя с вода и направи кална паста.

— Креб смесваше червения цвят с мас от пещерна мечка, но аз нямам, пък и мисля, че за кон чистата кал е по-добра. Тя изсъхва и се изчетква. Важното е даването на име. Ще трябва да му държиш главата.

Джондалар махна. Кончето бе готово за всякакви маймунджилъци, но разбра жеста. Застана спокойно, докато мъжът прегърна врата му и го зачеса. Айла направи няколко движения от Стария език, които призоваваха вниманието на духовете. Не искаше да го направи, твърде сериозно. Все още не бе сигурна дали духовете няма да се обидят от кръщаването на един кон, макар кръщаването на Уини да не бе имало лоши последствия. Вдигна шепа червена кал.

— Името на този мъжки кон е Рейсър — рече тя, като в същото време направи жеста. После размаза влажната червена почва по муцуната му от кичура бели косми на челото до края на доста дългия нос.

Направи го бързо, преди кончето да успее да се измъкне от хвата на Джондалар. То отскочи встрани, отметна глава, за да се избави от необичайната влага, сетне се бухна в Джондалар, като остави червена ивица на гърдите му.

— Мисля, че той току-що ме кръсти — рече мъжът с усмивка.

Верен на името си, Рейсър препусна из долината. Джондалар избърса червеното нетно от гърдите си.

— Защо използваш това? Червената земя?

— Тя е специална… свята… за духовете — каза тя.

— Свещена? Ние я наричаме свещена. Кръвта на Майката.

— Да, кръвта. Креб… Мог-ър втри мехлем от червена земя и мас от пещерна мечка в тялото на Иза, след като нейният дух замина. Той я наричаше кръвта на раждането, така че Иза да може да се роди на другия свят — споменът все още предизвикваше болка.

Очите на Джондалар се ококориха.

— Плоскоглавците… Искам да кажа твоят Клан използва свещената земя да изпраща духа до другия свят? Сигурна ли си?

— Без това човек не е погребан по правилата.

— Айла, ние използваме червената земя. Тя е кръвта на Майката. Слага се на тялото и върху гроба, за да вкара духа обратно в Нейната утроба и да може да бъде роден отново — в очите му пролича болка. — Тонолан не е имал червена земя.

— Нямах никак за него, Джондалар, и нямах време да търся. Трябваше да те докарам тук, иначе щеше да се наложи да правя втори гроб. Аз помолих моя тотем и духа на Урсус, Великата пещерна мечка да му помогнат да намери пътя си.

— Ти си го погребала? Тялото му не е останало на хищниците?

— Сложих тялото му до стената и подкъртих една скала, така че чакълът и камъните го покриха. Само че нямах червена земя.

За Джондалар идеята за погребенията на плоскоглавците бе най-трудна за асимилиране. Животните не погребват мъртвите си. Само човеците мислят откъде са дошли и къде ще идат след този живот. Дали духовете на нейния Клан биха могли да насочат Тонолан по пътя му?

— Това е много повече, отколкото би получил брат ми, ако ти не си била там, Айла. А и аз получих много повече, получих живота си.

25

Айла, не мога да си спомня откога не съм ял тъй вкусно нещо. Къде се научи да готвиш така? — каза Джондалар, като посегна за друго парче от сочната, умело подправена яребица.

— Иза ме научи. Къде другаде бих могла да се науча. Това беше любимото ястие на Креб — без да знае защо, Айла се пораздразни от въпроса му. Защо да не знае как да готви? — Една лечителка трябва да познава тревите, Джондалар, както тези за подправки, така и тези за лекуване.

Той долови раздразнението в гласа й и се зачуди от какво е предизвикано. Бе искал само да й направи комплимент. Яденето беше хубаво. Всъщност направо беше отлично. Като си помислеше, всичко, приготвено от нея, беше вкусно. Много от ястията бяха необичайни за него, но новите усещания бяха една от причините за пътуване, а макар и непривични, качеството им бе очевидно.

И тя бе направила всичко. Също като при сутрешния горещ чай тя работеше с такава лекота, че човек забравяше, колко много е свършила. Бе ловувала, събирала, сготвила това ястие. Бе осигурила всичко. Всичко, което направи ти, Джондалар, беше да го изядеш. С нищо не си допринесъл. Взе всичко и не даде нищо в замяна… по-малко от нищо.

А сега й даваш комплименти, думи. Можеш ли да я упрекваш, че е раздразнена? Тя ще се радва да види, че си тръгваш, ти само й създаваш повече работа.

Можеш поне да половуваш, да се отплатиш за част от месото, което си изял. Това изглежда толкова малко след всичко, което Айла направи за теб. Не можеш ли да измислиш нещо по-трайно? Тя и сама ловува достатъчно добре. Какъв смисъл има от малко ловуване?

Как ли успява с това тромаво копие? Чудя се… дали ще си помисли, че обиждам Клана й, ако предложа…

— Айла… Аз, ъ-ъ… искам да кажа нещо, но не желая да те обиждам.

— Защо се безпокоиш дали ще ме обидиш? Ако имаш да кажеш нещо, кажи го — бодлите на раздразнението й още се показваха и огорчението му едва не го спря.

— Права си. Малко е късно. Но чудя се… ааа… Как ловуваш с това копие?

Тя се озадачи от въпроса му.

— Изкопавам яма и бягам, не, подплашвам някое стадо към нея. Само че миналата зима…

— А, яма-капан! Разбира се, за да можеш да се доближиш достатъчно с това копие. Айла, ти направи толкова много за мен. Искам аз да направя нещо за теб, преди да тръгна, нещо, което си заслужава. Само че не желая да се чувстваш оскърбена от моето предложение. Ако не ти хареса, просто забрави, че съм казал нещо, бива ли?

Тя кимна, леко напрегната, но сериозна.

— Ти си… ти си добър ловец, особено като се вземе предвид оръжието ти, но мисля, че ако ми позволиш, мога да ти покажа начин да го правиш по-лесно, с по-добро ловно оръжие.

Раздразнението й се изпари.

— Искаш да ми покажеш по-добро оръжие за лов?

— И по-лесен начин за ловуване — освен ако не пожелаеш. Ще ти трябва малко практика…

Тя невярващо тръсна глава.

— Жените в Клана не ловуват и никой мъж не искаше аз да ловувам, дори и с прашка. Брун и Креб ми разрешиха само за да удовлетворят тотема ми. Пещерният лъв е могъщ мъжки тотем и той им даде да разберат, че е пожелал аз да ловувам. Не се осмелиха да му противоречат — изведнъж тя живо си представи сцената. — Направиха специална церемония — тя докосна малкия белег във вдлъбнатинката на гърлото си — и Креб даде от кръвта ми като жертвоприношение на Древните, за да мога да стана Жената, която ловува.

Когато намерих тая долина, единственото ми оръжие беше прашката. Но една прашка не е достатъчна и аз направих копия като тези, които използваха мъжете, и, колкото можах, се научих да ловувам с тях. Никога не съм си мислила, че някой мъж ще поиска да ми покаже по-добър начин — спря и се втренчи в скута си. — Ще ти бъда много благодарна, Джондалар. Не мога да ти кажа колко много.

Напрегнатите бръчки на челото на мъжа се разгладиха. Стори му се, че е видял да проблясва една сълза. Толкова много ли означаваше това за нея? А той се тревожеше, че тя може да го приеме зле. Дали някога ще я разбере? Сякаш колкото повече научаваше за нея, толкова по-малко знаеше. Сама ли се е научила?

— Ще трябва да направя някои специални инструменти и ще имам нужда от няколко кости. Бедрените кости от елен, които намерих, ще свършат добра работа, но ще трябва да ги накисна. Имаш ли съд, който да мога да използвам за накисване?

— Колко трябва да е голям? Аз имам много съдове — каза тя и стана.

— Това може да почака, докато се нахраниш, Айла.

В момента обаче не й се ядеше, бе твърде възбудена. Джондалар обаче не беше свършил и тя пак седна и започна да ровичка в храната си, докато той не забеляза, че не яде.

— Искаш ли сега да идем да погледнем за съд? — попита.

Тя скочи и тръгна към складовото пространство, сетне се върна за каменната лампа. В дъното на пещерата бе тъмно. Даде лампата на Джондалар и заизважда кошници, купи, и кутии от брезова кора, напъхани една в друга. Той вдигна високо лампата, за да освети по-добре, и се огледа. Имаше толкова много съдове, много повече, отколкото тя би могла да използва.

— Ти ли направи всичко това?

— Да — отвърна тя, претърсвайки купчините.

— Трябва да ти е отнело дни… луни… сезони. Колко време ти отне?

Айла се опита да измисли начин да му каже.

— Сезони, много сезони. Повечето ги направих през студените сезони. Нямах нищо друго за вършене. Има ли някой с нужната големина?

Той погледна разпръснатите кутии и избра няколко — по-скоро за да види как са направени, отколкото да избере някоя. Не беше за вярване. Колкото и изкусна да беше и колкото и бързо да бе работила, фино изплетените кошници и гладко полираните купи бяха отнели много време. Откога ли е тук? Сама.

— Тази е таман — рече той, като избра една голяма коритоподобна дървена купа с високи стени.

Айла натрупа грижливо всичко на място, докато той държеше лампата. Била е почти момиче при пристигането си, помисли. Не е много голяма, или може би бъркам? Трудно е да се прецени. Възрастта й бе неопределима и у нея имаше някакво простодушие, което противоречеше на зрялото й женско тяло. Беше раждала, беше жена във всяко отношение. Чудя се колко ли е голяма.

Тръгнаха надолу по пътеката. Джондалар напълни с вода купата и разгледа намерените в бунището бедрени кости.

— Тази има пукнатина, която не съм забелязал — заяви, като й показа костта, преди да я отхвърли. Постави другите във водата. На връщане към пещерата се опита да определи възрастта на Айла. Не можеше да е прекалено млада — бе твърде опитен ловец. Дали пък може да е колкото мен?

— Айла, откога си тук? — попита, неспособен да сдържи любопитството си, като влезнаха в пещерата.

Тя спря, без да знае как да му отговори, нито пък как да го накара да разбере. Текна й за рабошите, но въпреки че Креб й бе показал как да отбелязва дните, се смяташе, че тя не бива да го знае. Джондалар може и да не одобри. Да, ама той си тръгва, помисли.

Извади един вързоп с рабоши, на които бе белязала всеки ден, развърза го и ги пръсна на земята.

— Какво е това? — попита той.

— Искаш да знаеш откога съм тук. Не знам как да ти отговоря, но откакто намерих тази долина, съм правила по една рязка всяка нощ. Била съм тук толкова нощи, колкото рязки има на моите пръчки.

— Знаеш ли колко са рязките?

Тя си припомни как се бе объркала, когато се бе опитала да проумее нещо от рабошите.

— Толкова, колкото са — рече тя.

Джондалар вдигна заинтригуван една пръчка. Тя не знаеше думите за броене, но имаше някаква представа за тях. Не всеки от неговата Пещера можеше да ги разбере. Могъщата магия на тяхното значение не бе дадена всекиму. Зеландони му бе обяснила част от нея. Той не знаеше цялата магия, но знаеше повече от повечето непосветени. Къде ли Айла се бе наумила да бележи пръчките? Как би могъл някой, отгледан от плоскоглавците, да схваща нещо от думите за броене?

— Откъде се науми да правиш това?

— Креб ми показа. Много отдавна. Когато бях малко момиче.

— Креб — мъжът, в чието огнище си живяла? Той знаеше какво означават? Не правеше ли просто рязки?

— Креб беше… Мог-ър… свят човек. Кланът разбираше от него кога точно е времето за някои церемонии, например дните за именоване или Събиранията на Клановете. Той го разбираше по тоя начин. Мисля, че не вярваше, че ще схвана — това беше трудно дори за мог-ърите. Той ми каза, за да не го питам непрекъснато. После ми каза никога да не го споменавам повече. Веднъж, когато бяха по-голяма, ме хвана да бележа дните на лунния цикъл и много се ядоса.

— Този… Мог-ър — Джондалар го произнесе с мъка, — той беше нещо свято, свещено, като зеландони?

— Не знам. Ти казваш, че зеландони означава лечител. Мог-ър не беше лечител. Иза знаеше растенията и тревите — тя беше лечителка. Мог-ър знаеше духовете. Той й помагаше, като им говореше.

— Зеландони може да бъде лечител или да има други Умения. Зеландони е човек, който е отговорил на призванието да служи на Майката. Някои нямат специални Умения, а само желание да служат. Те могат да говорят на Майката.

— Креб имаше други умения. Той беше върховният, най-могъщият. Той можеше… той… не знам как да обясня.

Джондалар кимна. Никога не беше лесно да обясниш и Уменията на зеландони, а и те бяха пазители на специалните знания. Хвърли поглед на работите.

— Какво означава това? — посочи той допълнителните рязки.

Айла се изчерви.

— Това е… това е моята… моята женственост — отвърна тя, стремейки се да обясни.

Предполагаше се, че жените от Клана трябва да избягват мъжете по време на менструациите си и мъжете напълно ги игнорираха. Жените бяха подложени на частичен остракизъм — женското проклятие, защото мъжете се бояха от тайнствената жизнена сила, която даваше възможност на жената да зачене живот. Тя даряваше духа на нейния тотем с изключителна сила, която се бореше с проникващите същности на духовете на мъжките тотеми. Щом жената кърви, значи нейният тотем е спечелил и е ранил същината на мъжкия тотем — изхвърлил го е навън. Никой мъж не искаше неговият тотемен дух да влезе в битка в тоя момент.

Малко след като докара мъжа в пещерата, Айла се сблъска с една дилема. Когато започна да кърви, нямаше как да поддържа строга изолация, тъй като животът му едва се крепеше и той се нуждаеше от постоянни грижи. Трябваше да пренебрегне забраната. По-късно в тези периоди се опита да направи контактите си с него колкото се може по-къси, но не можеше да го избягва, понеже пещерата обитаваха само двамата. Не можеше и да изпълнява само женски задължения, както беше практиката в Клана. Нямаше друга жена, която да заеме мястото й. Трябваше да ловува за мъжа и да готви за него, а той искаше тя да се храни заедно с него.

Всичко, което можеше да направи, за да поддържа някакво подобие на женско благоприличие, бе да избягва всяко споменаване на темата и да се грижи насаме за себе си, та доколкото е възможно, да запази случилото се в тайна. Как би могла да отговори на такъв въпрос?

Той обаче прие изявлението й без безпокойство и опасение. Тя по нищо не можеше да открие, че с нещо е разтревожен.

— Повечето жени си отбелязват по някакъв начин. Креб и Иза ли те научиха да го правиш? — попита.

Айла сведе глава да скрие неудобството си.

— Не, аз го направих, за да знам. Не исках да остана неподготвена далеч от пещерата.

Разбиращото му кимване я изненада.

Жените разправят една история за думите за броене — продължи той. Казват, че луната, Луми, е любовникът на Великата земя майка. В дните, когато Дони кърви, Тя не споделя Удоволствията с него. Това го ядосва и наранява гордостта му. Той се отвръща от Нея и скрива светлината си. Само че не може да стои дълго настрана. Започва да се чувства самотен, домъчнява му за топлото й напращяло тяло и хвърля едно око назад, за да Я види. Но тогава Дони е разстроена и не иска да го погледне. Ала щом той се обърне и блесне заради Нея в цялото си великолепие, Тя не може да му устои. Тя се отваря за него още веднъж и двамата са щастливи.

Това е причината повечето от Нейните празници да са по пълнолуние. Жените казват, че техните фази съвпадат с Майчините — наричат времето, когато кървят, месец, и като наблюдават Луми, могат да кажат кога го очакват. Разправят, че Дони им е дала думите за броене, за да могат да разберат даже ако луната е скрита зад облаците, макар сега да използват думите и по много други важни способи.

Въпреки че бе объркващо да слуша един мъж да говори тъй спокойно за интимни женски работи, Айла бе омагьосана от историята.

— Понякога аз следя луната — каза тя, — но бележа и пръчката. Какво са думи за броене?

— Те са… имена за рязките на твоите пръчки, за едно или друго нещо. Използват се да се кажат бройките на… всичко. Те могат да кажат колко елени е видял един наблюдател или на колко дни път са. Ако стадото е голямо, както са бизоните наесен, трябва да го наблюдава зеландони, който знае специални начини за използване на думите за броене.

Някакво предчувствие се раздвижи в жената, тя почти схващаше какво той има предвид. Усети, че е на границата на решителни въпроси, чиито отговори досега й се бяха изплъзвали.

Високият рус мъж огледа купчината заоблени камъни за готвене и ги насъбра с две ръце.

— Сега ще ти покажа — рече. Подреди ги в една редица и като сочеше всеки поред, започна да брои. — Един, два, три, четири, пет, шест, седем…

Айла гледаше с нарастващо вълнение.

Щом свърши, той се огледа наоколо да преброи още нещо и взе няколко от работите на Айла.

— Едно — рече, слагайки първия на земята, — две — и втория до него, — три, четири, пет…

Айла ясно си спомни как Креб й казваше „Година на раждането, година на ходенето, година на отбиването…“, докато й сочеше протегнатите си пръсти. Тя вдигна ръката си и, гледайки Джондалар, започна да сочи пръстите си.

— Едно, две, три, четири…

— Ха така! Като видях пръчките ти, разбрах, че не ти трябва много.

Тя се усмихна триумфално. Вдигна един от работите и започна да брои рязките. Джондалар продължи с думите за броене, когато тези, които тя знаеше, свършиха, но дори той трябваше да спре няколко рязки след втория допълнителен белег. Веждите му се сбърчиха от концентрацията.

— Толкова отдавна ли си тук? — попита, сочейки пръчките, които тя бе взела.

— Не, рече тя и взе и останалите. Развърза снопчетата и пръсна всички пръчки.

Джондалар погледна и пребледня. Стомахът му се сви.

Години! Рязките представляваха години! Подреди ги така, че да вижда всички рязки и ги гледа известно време. Макар Зеландони да му бе обяснила няколко способа да оценява по-големите числа, трябваше да си помисли.

Сетне се усмихна. Вместо да брои дните, може да брои допълнителните черти, които представяха пълния цикъл на фазите на луната и началото на нейните месеци. Посочваше поредната рязка, драсваше черта в пръстения под и казваше на глас думата за броене. След първите тринадесет черти започна втора редица, но пропусна първата черта, както му бе казала Зеландони, и направи само дванадесет черти.

Лунните цикли не съвпадаха напълно с годишните сезони. Стигна до края на нейните рязки в края на третата редица и я погледна със страхопочитание.

— Три години! Ти си била тук три години! Толкова време бях и аз на моето Пътешествие. Сама ли беше през цялото това време?

— Имах само Уини, докато…

— Но не си виждала никакви хора?

— Откакто напуснах Клана, не съм виждала.

Помисли си за годините по начина, по който ги преценяваше. Началната, когато бе напуснала Клана, намерила долината и осиновила малката кобилка, наричаше годината на Уини. Следващата пролет — началото на цикъла на новия растеж, бе намерила лъвчето и мислеше за това като за годината на Бебчо. От годината на Уини до годината на Бебчо беше Джондаларовото едно. Следваше годината на жребеца, две. А три беше годината на Джондалар и на жребчето. Помнеше годините по-добре по своя начин, но харесваше думите за броене. Мъжът бе накарал нейните рязки да му кажат откога е в долината и тя също искаше да се научи да го прави.

— Знаеш ли колко си възрастна, Айла? Колко години си живяла? — внезапно попита Джондалар.

— Чакай да помисля — каза тя. Вдигна ръка с протегнати пръсти. — Креб и Иза мислеха, че съм била на толкова… пет години… когато са ме намерили.

Джондалар направи пет черти на земята.

— Дърк се роди през пролетта на годината, когато отидохме на Събирането на Клановете. Аз го взех с мен. Креб казваше, че между Събиранията на Клановете има толкова години — и добави два пръста към отворената си ръка.

— Значи седем — рече Джондалар.

— Лятото, преди да ме намерят, е имало Събиране на Клановете.

— С едно по-малко — чакай да помисля, — каза той, докато правеше нови черти в пръстта. Сетне завъртя глава. — Сигурна ли си? Това означава, че синът ти е бил роден, когато си била на единадесет години!

— Сигурна съм, Джондалар.

— Чувал съм, че някои жени са раждали толкова млади, но те не са много. По-често на тринадесет или четиринадесет, а някои мислят, че и това е твърде рано. Че ти самата тогава си била почти дете.

— Не, не бях дете. От няколко години не бях дете. Аз бях твърде голяма, за да съм дете, по-висока от всеки, включително и мъжете. И бях по-възрастна от повечето момичета от Клана, когато те стават жени — устата й се изкриви в усмивка. — Не мисля, че бих могла да чакам още много. Някои смятаха, че никога няма да стана жена, понеже имам толкова силен мъжки тотем. Иза беше тъй щастлива, когато… когато месеците започнаха. И аз също, докато… — усмивката й изчезна. — Това беше годината на Брод. Следващата беше годината на Дърк.

— Годината, преди да се роди синът ти — десет! Била си на десет години, когато те е насилил? Как е могъл да го направи?

— Аз бях жена, бях по-висока от повечето жени. По-висока от него.

— Но не и по-голяма от него! Виждал съм някои от тези плоскоглавци! Те може да не са високи, но са яки. Не бих желал да се бия в ръкопашен бой с някой от тях!

— Те са мъже, Джондалар — поправи го кротко тя. — Те не са плоскоглавци — те са мъже от Клана.

Това го спря. Колкото и кротък да бе гласът й, в очертанията на челюстта й имаше упорство.

— След всичко, което се е случило, още ли настояваш, че той не е животно?

Можеш да наричаш Брод животно, понеже ме е насилил, но тогава как ще наречеш мъжете, които са насилвали жени от Клана?

Не бе мислил за това точно по тоя начин.

— Не всички мъже са като Брод, Джондалар. Повечето не са. Креб не беше такъв. Той беше внимателен и добър, макар да беше могъщият Мог-ър. Брун също не беше такъв, въпреки че беше водач. Имаше силна воля, но бе справедлив. Той ме прие в Клана. Налагаше му се да прави някои неща — такива са обичаите на Клана, но той ме почете с благодарността си. Мъжете от Клана не показват често благодарността си към жените пред всички. Той ми позволи да ловувам, той прие Дърк. Когато напуснах, той ми обеща да го защищава.

— Кога си напуснала?

Тя помисли малко. Година на раждането, година на ходенето, година на отбиването.

— Дърк беше на три години, когато напуснах — каза.

Джондалар добави още три черти.

— Била си на четиринадесет? Само на четиринадесет? И оттогава си живяла тук сама? Три години? — той преброи всички черти. — Ти си на седемнадесет години, Айла. Изживяла си цял живот за седемнадесет години — рече той.

Айла мълчаливо и замислено поседя, преди да заговори.

— Сега Дърк е на шест години. Мъжете вече ще го взимат със себе си да се упражнява. Грод ще направи копие като за него, а Брун ще го научи как да го използва. И ако е още жив, старият Зуг ще му покаже как да използва прашката. Дърк ще се упражнява да лови малки животни със своя приятел Грев. Дърк е по-малък, но е по-висок от Грев. Винаги е бил висок за възрастта си — метнал се е на мен. Може да бяга бързо, никой не може да бяга по-бързо. И е добър с прашката. И Уба го обича. Обича го колкото го обичам аз.

Айла не забелязваше стичащите се сълзи, докато едно вдишване не се превърна в изхлипване, и, без да знае как, се намери в ръцете на Джондалар с глава на рамото му.

— Всичко ще бъде наред, Айла — каза мъжът и нежно я потупа. На единадесет години майка, на четиринадесет — откъсната от сина си. Без да може да го гледа как расте, без дори да е сигурна дали е жив. Сигурна е, че някой го обича и се грижи за него, и го учи да ловува… като всяко дете.

Когато накрая вдигна глава от рамото на мъжа, Айла се чувстваше изцедена, но и по-спокойна, сякаш мъката й сега тежеше по-малко. За пръв път откакто бе напуснала Клана, бе споделила загубата си с друго човешко същество. Усмихна му се благодарно.

В отговор той й се усмихна с нежност и съчувствие и с още нещо, което се изля от неосъзнавания извор на вътрешната му същност и се отрази в дълбината на очите му. То намери резонираща струна в жената. Двамата прекараха дълго време в интимната прегръдка на говорещите очи, заявили мълчаливо онова, което не биха изразили гласно.

Напрежението не бе по силите на Айла. Тя все още не се чувстваше много удобно, когато я гледаха в очите. Извърна поглед встрани и започна да събира рабошите си. На Джондалар му трябваше малко време, за да се вземе в ръце и да й помогне да върже пръчките на снопчета. Като работеше до нея, той усети топлата й плът и приятния женски мирис по-пълно, отколкото когато я успокояваше в прегръдките си. А Айла почувства повторно местата, където техните тела се бяха срещнали и вкуса на сол от кожата му и нейните сълзи.

И двамата осъзнаха, че са се докосвали, без някой от тях да бъде засегнат, но внимателно избягваха да се погледнат направо или да се допрат отново, опасявайки се да не разрушат непредвидения момент на нежност.

Айла взе снопчетата и се обърна към мъжа.

— На колко години си ти, Джондалар?

— Бях на осемнадесет, когато започнах моето Пътешествие. Тонолан беше на петнадесет… и на осемнадесет, когато умря. Толкова млад — на лицето му се изписа болка, после продължи: — Сега съм на двадесет и една… и тепърва ще се свързвам. За един необвързан мъж съм стар. Повечето мъже си намират стопанка и правят огнище много по-млади. Дори и Тонолан. На неговия Сватбен ритуал той беше на шестнадесет години.

— Аз намерих само двама мъже, къде е неговата стопанка?

— Умря. При раждане. Синът й също умря — съчувствие изпълни очите на Айла. — Затова пак тръгнахме да пътуваме. Той не можеше да остане там. Това Пътешествие от самото начало беше повече негово, отколкото мое. Той винаги търсеше приключенията, винаги рискуваше. Всичко си позволяваше, но всички му бяха приятели. Аз просто пътувах с него. Тонолан ми беше брат и най-добрият приятел, който съм имал. След като Джетамио умря, се опитах да го убедя да се върне с мен у дома, но той не желаеше. Толкова му беше мъчно, че искаше да я последва на онзи свят.

Айла си спомни колко самотен бе Джондалар, когато за пръв път разбра, че брат му е мъртъв, и видя, че раната е още прясна.

— Ако е искал това, сега може би е по-щастлив. Трудно е да продължиш да живееш, когато изгубиш някого, когото обичаш толкова — меко рече тя.

Джондалар си помисли за безутешната скръб на брат си и сега я разбра по-добре. Може би Айла бе права. Тя би трябвало да знае, бе минала през достатъчно мъки и трудности. Само че бе избрала да живее. Тонолан бе имал смелостта да е безразсъден и буен, Айла бе имала смелостта да продължи.

* * *

Айла не спа добре, а обръщанията и шаването, което дочуваше откъм другата страна на огнището, я караше да се чуди дали и Джондалар лежи буден. Искаше й се да стане да иде при него, но грижовната нежност, израсла от споделените мъки, изглеждаше тъй крехка, че се боеше да не развали, като поиска повече, отколкото той е склонен да даде.

На слабата червеникава светлина на заградения огън виждаше очертанията на увитото му в спалните кожи тяло, протегнатата загоряла ръка и мускулестия прасец със заровена в пръстта пета. Виждаше го по-ясно, щом затвореше очи, а не когато гледаше към дишащата купчина оттатък огнището. Правата жълта коса, завързана отзад с парче ремък, по-тъмната къдрава брада, изумителните му очи, които казваха повече от думите му и големите, чувствителни дългопръсти ръце, проникващи по-навътре от погледа. Те я изпълваха с вътрешно зрение. Той винаги знаеше какво да прави с ръцете си, независимо дали държеше парче кремък, или търсеше точното място, където да почеше жребчето. Рейсър. Хубаво име. Мъжът му го бе дал.

Как може един тъй висок и силен мъж да бъде така нежен? Бе усетила твърдите му мускули, бе почувствала как се движат, когато я бе прегърнал. Той… не се срамуваше да покаже грижата си, да покаже скръбта си. Мъжете от Клана бяха по-дистанцирани, по-резервирани. Дори Креб, колкото и да я обичаше, не бе показвал чувствата си тъй открито, даже и в междуграничните камъни на собственото си огнище.

Какво ще прави, когато той си отиде? Не искаше да мисли за това. Налагаше се обаче да го направи, той се канеше да замине. Беше казал, че иска да й даде нещо, преди да тръгне — беше казал, че ще тръгне.

През нощта Айла се мята и обръща, мяркайки голия му, силно загорял торс, тила и широките рамене, а веднъж и дясното му бедро с назъбения белег. Защо е бил изпратен? Тя учеше новите думи, дали за да я научи да говори? Канеше се да й покаже нов, по-добър начин за ловуване. Кой би си представил, че един мъж може да иска да я научи на ново ловно умение? И в това отношение Джондалар се отличаваше от мъжете от Клана. Може би аз мога да направя нещо специално за него, за да ме запомни.

В полудрямка Айла мислеше колко много иска пак да я прегърне, колко желае да усети топлината му, допира на кожата му до нейната. Събуди се точно преди зазоряване. Бе го сънувала да върви из зимната степ и сега знаеше какво да стори. Искаше да му направи нещо, което винаги да е близо до кожата му, нещо да му пази топло.

Тихо стана и намери дрехите, които бе разрязала и съблякла от него онази първа нощ, и ги приближи до огъня. Все още бяха втвърдени от спечената кръв, но ако ги накиснеше, щеше да види как са направени. Ризата с пленителната украса би могла да бъде спасена, помисли, ако смени частите около ръцете. Панталоните трябваше да се направят от нов материал, ала можеше да спаси част от анорака. Кракавиците бяха непокътнати, трябваха им само нови ремъци.

Наведе се към червените въглени и разгледа шевовете. Покрай краищата на кожите бяха пробити малки дупчици, които после бяха притегнати със сухожилия и тънки кожени ивици. Беше ги виждала и преди, в същата нощ, когато ги бе разрязала. Не бе сигурна дали ще може да ги възпроизведе, но можеше да опита.

Джондалар се размърда и тя затаи дъх. Не искаше той да я види с неговите дрехи, не искаше да знае, докато не ги приготви. Той пак застина, правейки тежките дишащи звуци на дълбокия сън. Сгъна пак дрехите и ги сложи под спалната си кожа. По-късно ще прегледа своя куп обработени кожи и ще си избере от тях.

Щом слабата светлина започна да се процежда през отворите на пещерата, лека промяна в движенията и дишането му подсказа на Айла, че скоро ще се събуди. Тя добави дърва и камъни за загряване в огъня и постави кошницата-гърне. Мяхът за вода бе почти празен, а и чаят ставаше по-хубав с прясна вода. Уини и жребчето й стояха от тяхната страна на пещерата и пътьом Айла поспря, когато кобилата меко изпръхтя.

— Имам една чудесна идея — каза Айла на коня на мълчаливия език на знаците, като се усмихваше. — Ще направя на Джондалар малко дрехи, от неговия вид дрехи. Как мислиш, дали ще му харесат?

Сетне усмивката й угасна. Тя обви с една ръка шията на Уини, с другата — на Рейсър и прислони чело към кобилата. Тогава ще ме напусне, помисли. Не можеше да го насили да остане. Можеше само да му помогне да тръгне.

Пое надолу по пътеката при първата светлина на утрото, опитвайки се да забрави безрадостното си бъдеще без Джондалар, да намери някакво успокоение в мисълта, че дрехите, които ще му направи, ще бъдат близо до него. Измъкна се от наметалото си за бързо сутрешно плуване, намери една клонка с нужната дебелина и напълни мяха.

Ще опитам нещо по-различно тази сутрин, помисли, свежа трева и лайка. Обели клонката, сложи я до чашата и започна да топли чая. Малините са узрели. Ще посъбера.

Остави горещия чай за Джондалар, избра кошница за бране и пак излезе. Уини и Рейсър я последваха и започнаха да пасат на ливадата близо до малиновия участък. Изрови диви моркови — малки и светложълти и бели фъстъци, които бяха вкусни и сурови, макар тя да ги предпочиташе печени.

Когато се върна, Джондалар бе излязъл на слънчевата площадка. Като изми корените, тя му махна, занесе ги горе и ги добави в бульона със сушено месо, който бе сложила на огъня. Опита го, натроши малко сушени билки и раздели малините на две порции. Накрая си наля чаша студен чан.

— Лайка — рече Джондалар, — и не знам още какво.

— Не зная как го наричаш, нещо като трева, което сладни. Някой път ще ти покажа растението — забеляза, че е извадил сечивата си за правене на инструменти заедно с няколко от острията, които бе направил миналия път.

— Мисля да почна рано — каза той, като забеляза интереса й. — Първо трябва да направя някои инструменти.

— Време е да идем на лов. Сушеното месо е много постно. Толкова късно през сезона някои животни вече ще да са натрупали тлъстина. Яде ми се прясно печено с много мазнина.

Той се усмихна.

— Правиш го да изглежда вкусно само като говориш за него. Наистина го мисля, Айла. Ти си забележителен готвач.

Тя се изчерви и наведе глава. Беше приятно да знае, че той мисли така, но беше странно, че забелязва нещо, което би трябвало да се очаква.

— Не исках да те поставям в неудобно положение.

— Иза казваше, че комплиментите правят духовете ревниви. Достатъчно било просто да се върши добре работата.

— Мисля, че Мартона щеше да хареса твоята Иза. Тя също не обича много комплиментите. Казваше: „Най-добрият комплимент е добре свършената работа.“ Изглежда всички майки си приличат.

— Мартона майка ли ти е?

— Да, не съм ли ти казал?

— Мислех, че ти е майка, но не бях сигурна. Имаш ли братя и сестри? Освен този, когото загуби?

— Имам един по-стар брат, Джохаран. Сега той е водач на Деветата пещера. Той е бил роден в Джоконановото огнище. След като Джоконан умрял, майка ми се свързала с Даланар. Аз съм роден в неговото огнище. Сетне Мартона и Даланар разсякоха възела и тя се свърза с Уиломар. Тонолан е роден в неговото огнище, а също и сестра ми Фолара.

— Ти нали си живял с Даланар?

— Да, три години. Той ме научи на моя занаят, учих се при най-големия майстор. Бях на дванадесет години, когато отидох да живея с него, и от повече от година вече бях мъж. Мъжествеността ми дойде рано, а и бях едър за възрастта си.

Странна, неразгадаемо изражение се появи на лицето му. — Най-добре беше да напусна.

После се усмихна.

— Тогава се запознах с Джоплая, моята братовчедка. Тя е дъщеря на Джерика и е родена в Даланаровото огнище, след като се свързали. Тя е две години по-малка. Даланар ни учеше едновременно как да обработваме кремъка. Беше едно непрекъснато състезание, затова никога няма да й кажа колко е добра. Тя обаче си го знае. Има фино око и уверена ръка, някои ден ще стане добра като Даланар.

Известно време Айла мълча.

— Не разбирам добре едно нещо, Джондалар. Фолара има същата майка като теб, така че тя ти е сестра, нали?

— Да.

— Ти си роден в Даланаровото огнище и Джоплая е родена в Даланаровото огнище, а ти е братовчедка. Каква е разликата между сестра и братовчедка?

— Сестрите и братята са от една жена. Братовчедите не са толкова близки. Аз съм роден в Даланаровото огнище — вероятно съм от неговия дух. Хората казват, че си приличаме. Мисля, че и Джоплая е от неговия дух. Майка й е ниска, но тя е висока като Даланар. Не чак толкоз, но, струва ми се, малко по-висока от теб.

Никой не знае със сигурност чий дух ще избере Великата майка да смеси с женския, така че Джоплая и аз може да сме от духа на Даланар, но кой знае? Затова ние сме братовчеди.

Айла кимна.

— Може би Уба ми е била братовчедка, но за мен беше сестра.

— Сестра?

— Не бяхме истински сестри, Уба беше дъщеря на Иза, роди се, след като ме намериха. Иза казваше, че и двете сме нейни дъщери — мислите на Айла се насочиха назад. — Уба беше свързана, но не за мъжа, който тя би си избрала. Обаче другият мъж иначе можеше да се свърже само със сестра си, а в Клана братята и сестрите не се свързват.

— Ние също не се свързваме с нашите братя или сестри — рече Джондалар. — Обикновено не се свързваме и с братовчедите си, въпреки че не е абсолютно забранено. На това не се гледа с добро око. Някои видове братовчеди са по-приемливи от други.

— Какви са тези видове?

— Най-различни, някои са по-близки от други. Децата на сестрите на майка ти са твои братовчеди, децата на стопанката на брата на майка ти, децата на…

Айла затръска глава.

— Ужасно е объркващо! Откъде знаеш кой ти е братовчед и кой не е? Почти всеки може да ти бъде братовчед… С кого остава да се свържеш в твоя Клан?

— Повечето хора не се свързват с хора от тяхната собствена Пещера. Обикновено с някой, когото срещат на някое Лятно събиране. Мисля, че свързването с братовчеди понякога се разрешава, защото можеш да не знаеш, че човекът, с когото искаш да се свържеш, ти е братовчед, докато не споменеш връзките… роднинствата си. Само че хората обикновено знаят най-близките си братовчеди, дори ако живеят в друга Пещера.

— Като Джоплая ли?

Устата му бе пълна с малини и Джондалар кимна в знак на съгласие.

— Джондалар, ами ако не духовете правят децата? Ами ако е мъжът? Няма ли това да означава, че децата са също толкова от мъжа, колкото са и от жената?

— Бебето расте в жената, Айла. То идва от нея.

— Тогава защо мъжете и жените обичат да се чифтосват?

— Защо Майката ни е дала Дара на Удоволствието? За това трябва да питаш Зеландони.

— Защо винаги казваш „Дара на Удоволствието“? Много неща правят хората щастливи и им дават удоволствие. Толкова ли е приятно за един мъж да вкара органа си в някоя жена?

— Не само за мъжа, но и за жената… само че ти не знаеш, нали? Ти не си имала Първи обряд. Един мъж те е отворил, направил те е жена, но това не е същото. Срамота! Как тези хора са позволили това да се случи?

— Те не разбираха, те само видяха какво направи той. Това, което той направи, не беше срамно, срамен беше само начинът, по който го направи. Не беше направено за Удоволствия, Брод го направи от омраза. Аз усетих болка и гняв, но не срам. И не удоволствие. Не зная дали Брод е заченал моето бебе, Джондалар, или ме е направил жена, та да мога да родя, но моят син ме направи щастлива. Дърк беше моето удоволствие.

— Майчиният Дар на Живота е радост, но в събирането на мъжа и жената има повече неща. Това също е Дар и трябва да се върши с радост в Нейна чест.

А може би има повече и от това, което знаеш, помисли тя. Само че той изглеждаше тъй сигурен. Дали пък не беше прав? Айла не му вярваше много, но се питаше.

След яденето Джондалар се премести на широката равна част от площадката, където бяха подредени сечивата му, Айла го последва и седна наблизо. Той нареди острията, за да може тя да ги сравнява. Съвсем дребни разлики правеха някои от тях по-подходящи за определени цели, отколкото други. Избра едно острие, вдигна го срещу слънцето и го показа на жената.

Острието беше над четири пръста дълго и по-малко от един пръст широко. Ръбецът по средата на външната му повърхност бе прав и от него то изтъняваше към двата ръба така, че те прозираха на светлината. Извиваше се нагоре към гладката вътрешна повърхност. Само когато се държеше срещу слънцето, можеха да се видят линиите на счупване, които се разстилаха ветрилообразно от силно сплеснатата луковица на удара. Двата дълги режещи ръба бяха прави и остри. Джондалар изскубна един косъм от брадата си и опита единия ръб. Той го сряза без проблеми. Острието бе толкова близо до съвършенството, колкото бе възможно.

— Смятам да оставя това за бръснене — каза.

Айла не знаеше какво има предвид, но се бе научила от Друуг да приема всички коментари и обяснения, без да задава въпроси, които биха могли да нарушат концентрацията. Той остави острието настрани и избра второ. Неговите два режещи ръба изтъняваха едновременно, като го правеха по-тясно от едната страна. Той посегна за един гладък речен камък, голям колкото двата му юмрука, и сложи тесния край върху него. Сетне със затънения край на един рог го оформи като триъгълник. Като притискаше ръбовете на триъгълника към каменната наковалня, започна да отчупва малки късчета така, че направи остър тесен връх.

Опъна силно единия край на кожената си препаска и проби в нея малка дупка.

— Това е шило — рече, като го показа на Айла. — То прави малки дупки за сухожилията, за да се зашиват дрехите.

Дали не я бе видял как оглежда дрехите му, внезапно се запита Айла. Сякаш знаеше какво възнамерява да прави.

— Ще направя и дупчило. То е като шилото, но е по-голямо и по-твърдо, та да прави дупки в дърво, кост или рог.

Тя почувства облекчение: той просто говореше за инструменти.

— Аз съм използвала… шило да правя дупки за торбички, но не толкова фино.

— Харесва ли ти? — ухили се той. — За мен мога да направя друго.

Тя го взе и склони глава, опитвайки се да изрази благодарността си по начина на Клана. После се сети.

— Благодаря ти — рече Айла.

На лицето му блесна широка доволна усмивка. Взе друго острие и го натисна към камъка. Със затъненото рогово чукало оформи като правоъгълник края на острието, придавайки му лек наклон. Сетне, държейки правоъгълния край така, че да е перпендикулярен на удара, рязко го тресна. Отчупи се дълъг къс и острието остана с дълъг, остър, длетоподобен връх.

— Познаваш ли този инструмент? — попита той. Тя го разгледа, поклати глава и го върна.

— Това е длето — каза. — Използват ги резбарите и скулпторите, техните са малко по-други. Смятам да използвам това за оръжието, за което ти разправях.

— Длето, длето — рече Айла, за да свикне с думата.

След като направи още няколко подобни инструмента, той изтръска покривката на скута си от ръба на площадката и придърпа към себе си коритоподобната купа. Извади една дълга кост, изтри я и я завъртя да види откъде да започне. Както бе седнал, прихвана костта със стъпалото си и с длетото очерта дълга линия по цялата й дължина. После изряза и втора, която се съедини с първата под ъгъл. Трета къса драскотина съедини основата на удължения триъгълник.

Повтори първата линия и перна настрани дългата извита кокалена стружка, сетне продължи да повтаря линиите с върха на длетото, като всеки път ги правеше по-дълбоки. Продължи така, докато де стигна до кухината в центъра и като прокара за последен път длетото, за да се увери, че не са останали малки несрязани участъци, натисна отдолу основата на триъгълника. Дългият му връх подскочи нагоре и той вдигна парчето. Остави го настрани и изряза нова дълга линия под ъгъл спрямо една от изрязаните страни.

Айла го гледаше внимателно, защото не желаеше нищо да изпусне. След първите няколко повторения обаче мислите й се върнаха към разговора по време на закуската. Осъзна, че настройката на Джондалар се е променила. Работата не беше в някоя негова конкретна реплика, а по-скоро в промяната на общия смисъл на коментарите му.

Спомни си как той каза: „Мартона би харесала твоята Иза“ и нещо, в смисъл че майките си приличат. Неговата майка би харесала един плоскоглавец? Те си приличаха? И по-късно, въпреки че беше ядосан, бе говорил за Брод като за мъж — мъж, който е отворил пътя тя да има дете. И каза, че не разбира как тези „хора“ са могли да позволят това да се случи. Не го бе забелязал и това най-много й хареса. Сега той мислеше за Клана като за хора. Не животни, не плоскоглавци, не изчадия — хора!

Щом действията на мъжа се промениха, тя пак съсредоточи вниманието си върху тях. Беше взел един от костените триъгълници и с остър и здрав кремъчен шабър заглаждаше острите ръбове на костта, изчегъртвайки дълги стружки. Не след дълго вече държеше кръгло парче кост със силно заострен връх.

— Джондалар, да не нравиш… копие?

Той се ухили.

— Костта може да се заостри също като дървото, но е по-здрава и не се разцепва, а освен това е лека.

— Това копие не е ли много късо? — попита тя.

Джондалар се разсмя силно и от сърце.

— Щеше да е така, ако това беше всичко. Сега просто правя върховете. Някои хора правят върхове от кремък. Например Мамутои, особено за лов на мамути. Кремъкът е крехък и се троши, но едно кремъчно копие с остри като нож страни по-лесно ще прониже дебелата кожа на мамута. В повечето случаи обаче костените върхове са по-добри. Прътовете ще са от дърво.

— Как ще ги съединиш?

— Виж — рече той и обърна върха да й покаже основата.

— Мога да разцепя този край с длето и нож, сетне да оформя края на пръта да пасне на цепнатината.

За демонстрация хвана показалеца на едната си ръка с палеца и показалеца на другата.

— Освен това мога да добавя малко лепило или смола и да го овържа здраво с мокро сухожилие или ремък. Когато изсъхне и се свие, ще държи двете части една към друга.

— Този връх е много малък. Прътът трябва да е като клонче!

— По-голям ще е от клонче, но няма да тежи колкото твоето копие. Не може да е толкова тежко, ако искаш да го хвърлиш.

— Да го хвърлиш! Да хвърлиш копие?

— Ти нали хвърляш камъни с прашката си? Можеш да направиш същото и с копието. Няма да ти се налага да копаеш ями и щом веднъж се научиш, дори можеш да убиваш, докато тичаш. Ти си тъй точна с прашката, че мисля, че бързо ще се научиш.

— Джондалар! Знаеш ли колко често съм мечтала да мога да убивам елени или бизони с прашката? Никога не съм мислила да хвърлям копие — тя се намръщи. — Можеш ли да хвърляш достатъчно силно? С прашката аз хвърлям много по-силно и по-далеч, отколкото мога с ръка.

— Няма да имаш същата сила, но пак ще имаш предимството на разстоянието. Макар че ти си права. Много е зле, че не можеш да хвърляш копие с прашка, само че… — той спря насред изречението. — Чудя се… — сбърчи вежди заради една тъй изненадваща мисъл, че трябваше незабавно да й отдели внимание. — Не, не мисля така… Къде можем да намерим няколко пръта?

— Край потока. Джондалар, има ли някаква причина да не мога да помагам да правиш тези копия? Аз ще се науча по-бързо, ако ти си още тук, за да ми казваш какво не правя както трябва.

— Не, разбира се — рече той, но както слизаше по пътеката, усети някаква тежест в себе си. Беше забравил за заминаването си и съжаляваше, че тя му бе напомнила.

26

Айла се снижи, и погледна през високата златиста трева, сведена под тежестта на узрелите класове, и се съсредоточи върху очертанията на животното. В дясната си ръка държеше готово за хвърляне копие, в лявата — друго. Един кичур дълга руса коса се бе измъкнал от плътно сплетената плитка и я шибаше през лицето. Тя леко премести дългия прът, търсейки центъра на тежестта, и като примижа, го хвана здраво и се прицели. Втурна се напред и хвърли копието.

— О, Джондалар! Никога няма да стана точна с това копие! — рече Айла, изкарана от търпение. Закрачи към дървото, увито с натъпкана с трева кожа, и извади все още трептящото копие от задницата на бизона, който Джондалар бе начертал с въглен.

Много си взискателна към себе си, Айла — каза преливащият от гордост Джондалар. — Ти си много по-добра, отколкото си мислиш. Не стига, че се учиш много бързо, ами и никога не съм виждал такова упорство. Всеки свободен миг се упражняваш. Мисля, че сега твоят проблем е може би точно в това. Прекалено много искаш от себе си. Трябва да се отпуснеш.

— Аз се научих да използвам прашката само с упражняване.

— Нали не си станала майстор с нея за една нощ?

— Не. Трябваха ми няколко години. Само че не искам да чакам с години, преди да мога да ловувам с това копие.

— Няма да чакаш. Вероятно и сега би могла да ловуваш и дори да се изхитриш да удариш нещо. Нямаш силата и скоростта, с която си свикнала, но пък и никога няма да ги имаш. Ще трябва да установиш новия си обхват. Ако искаш да продължиш да се упражняваш, защо не се върнеш за малко към прашката?

— С прашката нямам нужда да се упражнявам.

— Да, но имаш нужда да се отпуснеш и аз мисля, че това ще ти помогне. Опитай.

При познатото усещане на кожената ивица в ръцете и ритъма и движенията на мятането с прашката, тя усети как напрегнатостта й се разпръсва. Радваше се на приятното задоволство от добре заученото движение, въпреки че самото заучаване й бе коствало много усилия. Можеше да удари всяка цел, особено неподвижните мишени за упражнения. Очевидното възхищение на мъжа я окуражи да направи една демонстрация, за да покаже способностите си. Избра няколко шепи чакъл от края на потока и отиде до срещуположната страна на полето, за да покаже какъв й е обхватът. Показа своята техника за бързо мятане на два камъка един след друг, а после и колко бързо може да повтори мятането с два допълнителни камъка.

Джондалар се включи, като започна да поставя мишени, за да провери точността й. Постави един до друг четири камъка върху една канара. Тя ги събори с четири бързи мятания. Хвърли във въздуха два камъка един след друг, тя ги удари насред полета им. Тогава той направи нещо, което я изненада. Застана в средата на полето, закрепи, по един камък на всяко рамо и я погледна ухилено. Знаеше, че камъкът излита от прашката й с такава сила, че ударът би бил най-малкото болезнен — и фатален, ако попадне в уязвимо място. Това изпитание показваше неговата вяра в нея и нещо повече — нейната увереност в собствените способности.

Той чу свистене и тъпо изчаткване на камък в камък и после, миг по-късно, и вторият камък бе избит. Опасният номер не му се размина безнаказано. От единия камък излетя малко парченце и се заби във врата му. Той не трепна, но малката струйка кръв, която се размаза при изваждането на каменното късче, го издаде.

— Джондалар! Ти си ранен! — възкликна Айла, щом го видя.

— Дребна работа, едно парченце. Но теб си те бива с тази прашка. Никога не съм виждал някой да владее така оръжието.

Айла пък никога не бе виждала някой да я гледа като него.

Очите му святкаха с уважение и възхита, гласът му бе станал хрипкав от топлата възхвала. Тя се изчерви, изпълнена с такъв порой от емоции, че поради липса на друг изход, той се изля в сълзи.

— Ако можеше да хвърляш и копието така… — спря и затвори очи, напрягайки се да види нещо с очите на ума си.

— Айла, мога ли да използвам прашката ти?

— Искаш да се научиш как да си служиш с прашката ли? — попита тя, като му я подаде.

— Не точно това.

Взе едно от лежащите на земята копия и се опита да нагласи тъпия му край в разширението на прашката, което се бе издуло във формата на кръглите камъни. Той обаче не бе достатъчно запознат с техниката на прашката и след няколко непохватни опита й я върна заедно с копието.

— Мислиш ли, че можеш да хвърлиш това копие с прашката?

Тя бе видяла какво се опитва да направи и криво-ляво успя да го постигне. Опъна прашката със задния край на копието, като едновременно държеше двата й края и пръта му. Не можа да го балансира добре, когато дългото оръжие излетя от ръката й, тя вложи малко сила и слабо го контролираше, но все пак успя да го метне.

— Трябва да е по-дълго или копието да е по-късо — рече той, като се опита да си представи нещо, което нивга не бе виждал. — И прашката е прекалено нестабилна. Копието се нуждае от по-добра опора. Нещо, на което да легне… може би дърво или кост… и пета отзад, за да не се плъзне. Айла! Не съм сигурен, но мисля, че може да стане. Мисля, че мога да направя… копиемет!

* * *

Айла гледаше как Джондалар конструира и експериментира, очарована както от концепцията да се направи нещо от една идея, така и от самия процес на изработка. Културата, в която бе израсла, не бе свикнала на такива нововъведения и тя не схващаше, че сама бе изобретила способи за ловуване и шейна-носилка от сходен съзидателен извор.

Той използваше материалите така, че да паснат на нуждите му и пригаждаше инструментите си към новите изисквания. Питаше я за съвети, като черпеше от дългата й практика с нейното метателно оръжие, но скоро стана очевидно, че изобретението, което разработваше, макар и получило първоначален тласък от прашката, бе съвсем ново и уникално съоръжение.

Веднъж разработил основните принципи, той посвети времето си на подобряващи ефекта изменения, а тя не бе по-запозната с тънкостите на хвърлянето на копие, отколкото той с прашката. Джондалар я предупреди със задоволство, че щом получи достатъчно добри действащи модели и двамата ще трябва да се упражняват.

Айла реши да го остави да използва инструментите, както си знае, за да довърши двата работни модела. Тя искаше да експериментира с друг от неговите инструменти. Не беше напреднала много с дрехите му. Двамата бяха заедно толкова много, че единственото време, което можеше да откъсне, бе рано сутрин или посред нощ, когато той спеше.

Докато той довършваше и доизпипваше, тя изнесе старите му дрехи и новите си материали на площадката. На дневна светлина можеше да види как са зашити оригиналните парчета. Процесът й се видя толкова интересен, а дрехата — тъй интригуваща, че си помисли, че би могла да ги приспособи и за себе си. Не се опита да копира сложната украса от синци и бодли на ризата, но внимателно я изучи, мислейки си, че ще е истинско предизвикателство за през следващата дълга спокойна зима.

От мястото си можеше да наблюдава Джондалар на брега и на полето и да скъта ръкоделието си, преди той да се върне в пещерата. Но в деня, когато той изтича нагоре по пътеката, показвайки с гордост двата готови копиемета, Айла едва свари да набута дрехата, която правеше, в един непривличащ окото вързоп кожи. Той бе твърде горд от постижението си, за да забележи каквото и да било друго.

— Как мислиш, Айла? Ще свърши ли работа?

Тя взе единия копиемет от него. Беше просто, макар и хитроумно приспособление: тясна плоска дървена платформа на половината от дължината на копието с канал по средата, където то да ляга, и спираща пета, изрязана във формата на кука. Двете ремъчни примки за пръстите бяха привързани от двете страни близо до предния край на копиемета.

Първоначално копиеметът се държеше в хоризонтално положение. Промушените през предните примки пръсти обхващаха копиемета и копието, което лежеше в дългия канал с край, запънат в петата. При хвърляне задният край се вдигаше нагоре, като увеличаваше дължината на хвърлящата ръка. Допълнителното рамо увеличаваше скоростта и силата, с която копието напускаше ръката.

— Мисля, Джондалар, че е време да започнем да се упражняваме.

* * *

Упражненията запълниха дните им. Натъпканата с трева кожа на дървото-мишена се разпадна от постоянните пробождания и бе поставена нова. Този път Джондалар начерта силуета на елен. Някои дребни подобрения сами се набиваха в очите, докато и двамата придобиваха опитност. Всеки черпеше назаем от техниката на оръжието, с което бе по-запознат. Неговите силни надраменни хвърляния набираха по-голяма височина, а нейните, под известен ъгъл спрямо вертикалата, имаха по-плоска траектория. Всеки доизпипваше копиемета си, за да пасне по-добре на индивидуалния му стил.

Между тях започна приятелско състезание. Айла се опитваше, но не можеше да постигне мощните хвърляния на Джондалар, които разширяваха обхвата му. Джондалар не можеше да постигне смъртоносната точност на Айла. Двамата бяха изумени от огромните предимства на новото оръжие. С него след придобиването на определена доза майсторство Джондалар можеше да хвърли копието над два пъти по-далеч, с по-голяма сила и идеален контрол. А един аспект от упражняването заедно с Джондалар имаше по-голям ефект върху Айла, отколкото самото оръжие.

Тя винаги бе практикувала и ловувала сама. Отначало си играеше тайно от боязън да не я разкрият. Сетне направо си се упражняваше, но не по-малко тайно. Позволиха й да ловува от немай-къде. Никой никога не ловуваше с нея. Никой не я насърчаваше, когато пропуснеше, нито пък споделяше триумфа й, когато мерникът й се окажеше точен. Никой не обсъждаше с нея най-добрия начин да се използва оръжието, никой не й даваше съвети за други възможни подходи, никой не се вслушваше с респект и интерес в нейните, предложения. И никой никога не се бе закачал, шегувал или смял с нея. Айла никога не бе изпитвала другарските отношения, приятелството, удоволствието от някой компаньон.

Ала колкото и упражняването да намали напрежението, между тях остана дистанция, която изглежда не можеха да скъсят. Когато приказваха на такива безопасни теми като лов или оръжия, разговорите им бяха оживени. Вкарването обаче, на какъвто и да е личен елемент предизвикваше неудобно мълчание и неуверени учтиви заобикалки. Всяко случайно докосване идваше като разтърсващ удар, от който и двамата отскачаха встрани, и винаги бе сподиряно от вдървена официалност и продължително обмисляне.

* * *

— Утре! — каза Джондалар, като извади бръмчащото копие. Част от пълнежа излезе заедно с него от твърде разширената и раздърпана дупка в кожата.

— Какво утре? — попита Айла.

— Утре отиваме на лов. Достатъчно си играхме. Няма какво повече да научим, като затъпяваме върховете в дървото. Време е да се хванем по-сериозно.

— Утре — съгласи се Айла.

Събраха копията и тръгнаха към пещерата.

— Ти знаеш околността, Айла. Къде да отидем?

— Познавам степите на изток по-добре, но може би първо трябва да ги огледам. Мога да ида на Уини — погледна нагоре да провери колко се е изместило слънцето. — Все още е рано.

— Добра идея. С този кон сте по-добри от няколко пеши наблюдатели.

— Ще задържиш ли Рейсър? Ще се чувствам по-добре, ако знам, че не ни следва.

— Ами когато утре идем на лов?

— Ще трябва да го вземем с нас. Имаме нужда от Уини, за да донесем месото. Уини винаги се безпокои при лов, но вече е привикнала. Тя ще стои, където аз поискам, но ако жребчето й се възбуди и побегне и ако попадне в паниката… Не знам.

— Сега не се тревожи. Ще се опитам да измисля нещо.

Пронизителното свирване на Айла докара кобилата и жребчето. Докато Джондалар обви ръка около врата на Рейсър, зачеса сърбящите го места и му заговори, Айла яхна Уини и я накара да препусне в галоп. Младият кон се чувстваше добре с мъжа. След като жената и кобилата напълно изчезнаха, Джондалар взе един наръч копия и двата копиемета.

— Е, Рейсър, да идем ли при пещерата да ги почакаме?

Остави копията до входа на малкия отвор в стената на каньона и влезе. Беше неспокоен и не го свърташе на едно място. Разръчка огъня, насъбра въглените, добави няколко нови съчки, излезе на предния край на площадката и погледна надолу към долината. Муцунката на жребчето се пъхна в ръката му и той разсеяно погали рошавия млад кон. Щом прокара пръсти през сгъстяващата се козина на животното, се сети за зимата.

Опита се да мисли за нещо друго. Топлите летни дни сякаш никога нямаше да свършат и си приличаха един на друг така, като че ли времето бе заловено в някаква суспензия. Лесно беше да се отлагат решенията. Утрешният ден бе твърде близо, та да се мисли за идващия студ… да се мисли за тръгване. Забеляза простата набедрена препаска, която носеше.

— На мен не ми расте зимна козина като на теб, приятелче. Скоро ще трябва да си направя нещо топло. Дадох онова шило на Айла и така и не си направих за мен. Може би точно това ще свърша, ще направя няколко нови инструмента. И ще трябва да помисля как да те предпазя от нараняване.

Върна се в пещерата, прекрачи над спалните си кожи и хвърли изпълнен с желание поглед към Айлината страна на огнището. Претършува складовата ивица за някой ремък или здрава връв и намери няколко навити на руло и поставени встрани кожи. Тази жена явно знае как да обработва кожите, помисли, като опипваше кадифено меката материя. Може би ще ми разреши да използвам някои от тях. Във всеки случаи няма да ми е приятно да я моля.

Ако тези копиемети вършат работа, ще насъбера достатъчно кожи да си направя нещо за обличане. Може би трябва да им изрежа талисмани за късмет. Няма да навреди. Ха, ето едно търкало ремък. Може би ще успея да направя нещо за Рейсър от него. Такъв бегач е, само изчакай да стане жребец. Дали един жребец ще позволи някому да язди на гърба му? Дали ще мога да го накарам да върви, където искам?

Никога няма да разбереш. Няма да си тук, когато той стане жребец. Заминаваш.

Джондалар подбра ремък, поспря да вземе своя пакет инструменти за обработка на кремъка и слезе по пътеката на брега. Потокът сякаш го приканваше, а той се чувстваше разгорещен и потен. Свали набедрената преписка и заплува нагоре срещу течението. Обикновено щом стигнеше тясната клисура, обръщаше обратно. Този път реши да огледа по-нататък. Отмина първите няколко бързея, сви зад последния завой и видя ревящата стена бяла вода. Сетне се отправи назад.

Плуването го освежи и чувството, че е открил нещо, насърчи желанието му за промяна. Вчеса косата си назад, изцеди водата от нея и се залови с брадата си. Цяло лято я носи, Джондалар, а лятото почти свърши. Не мислиш ли, че е време?

Първо ще се обръсна, а подир туй ще направя нещо да държа Рейсър настрани. Не искам просто да слагам въже на врата му. Сетне ще направя едно шило и едно-две длета, та да мога да изрежа талисмани на копиеметите. И си мисля аз да направя яденето тази вечер. Покрай Айла човек може да забрави как се готви. Може да не съм добър колкото нея, но мисля, че все още мога да стъкмя едно ядене. Майката знае, че достатъчно често съм го правил по време на Пътешествието.

Какво ли да изрежа на тези копиемети? Една донии би донесла най-голям късмет, но аз дадох моята на Нориа. Чудя се дали тя някога ще има бебе със сини очи. Айла има наистина странна идея — мъжът бил зачевал бебето. Кой би си помислил, че старата Хадума иска това. Първия обряд Айла никога не е имала Първи обряд. Минала е през такива неща и е страхотна с прашката. А и с копието не е зле. Мисля да сложа един бизон на нейния копиемет. Дали наистина вършат работа? Иска ми се да имах една донии. Може би ще съумея да направя една…

Щом вечерното небе притъмня, Джондалар започна да гледа за Айла от площадката. Когато долината се превърна бездънна черна яма, запали на площадката огън, та тя да може да намери пътя, и продължи да си въобразява, че я чува да се качва по пътеката. Накрая направи една факла и потегли надолу. Заобиколи по края на потока край издадената стена и щеше да иде и по-далеч, ако не бе чул приближаващия тропот на конски копита.

— Айла! Защо се забави толкова?

Тя се стресна от деспотичния му тон.

— Гледах за стада. Сам знаеш.

— Но вече е тъмно!

— Знам. Беше почти тъмно, когато тръгнах насам. Мисля, че намерих мястото, едно стадо бизони на югоизток…

— Да се смрачава, а ти все още да преследваш бизони! Че ти не можеш да видиш бизон в тъмното!

Айла не можеше да разбере защо е тъй развълнуван, нито пък настоятелните му въпроси.

— Аз не търсех бизон в тъмното и защо искаш да стоиш тук и да говорим?

С високо цвилене жребчето се появи в кръга светлина, който хвърляше факлата, и преди Айла да слезе от кобилата, младият кон вече бе наврял муцуна между задните й крака. Джондалар се усети, че е действал, сякаш има някакво право да разпитва Айла и се извърна от светлината на факлата, доволен, че мракът скрива зачервеното му лице. Тръгна подире й, докато тя изкачваше пътеката, толкова разстроен, че не забеляза колко е изморена.

Тя сграбчи една спална кожа, уви се в нея и клекна близо до огъня.

— Забравих колко студено става нощем — каза. — Трябваше да си взема топло наметало, но не мислех, че ще продължи толкова.

Джондалар я видя, че трепери и се раздразни още повече.

— Премръзнала си. Ще ти дам нещо топло за пиене — наля й той малко горещ бульон в една чаша.

Айла също не се взираше много в него — гледаше да се намести по-близо до огъня, но когато вдигна поглед да вземе чашата, едва не я изпусна.

— Какво е станало с лицето ти? — запита толкова потресена, колкото и загрижена.

— Какво имаш предвид? — разтревожи се той.

— Брадата ти… изчезнала е.

Потресът, който бе огледално отражение на нейния, отстъпи място на усмивка.

— Избръснах я.

— Избръсна?

— Отрязах я. Близо до кожата. Обикновено така правя през лятото. Когато се сгорещя и се изпотя, почва да ме сърби.

Айла не можа да устои. Протегна ръка към лицето му да усети гладкостта на кожата му, сетне, като я помести срещу космите, усети зараждащата се грапавина — дращеше като лъвски език. Спомни си, че когато го бе намерила, той нямаше брада, но след като тя порасна, бе забравила за това. Без брада изглеждаше тъй млад и привлекателен по някакъв детски начин, а не като мъж. Не бе свикнала с възрастни мъже без бради. Прекара пръста си по здравата му челюст и малката трапчинка на твърдата му брадичка.

Докосването й го накара да застине. Не можеше да се дръпне. С всеки нерв усещаше леката следа от крайчетата на пръстите й. Макар тя да не възнамеряваше да предизвика еротични чувства, а само любопитстваше, реакцията му дойде от по-дълбок извор. Настоятелното опъващо пулсиране в слабините му започна толкова бързо и бе толкова мощно, че го изненада.

Начинът, по който очите му я гледаха, предизвика силно желание да го опознае като мъж въпреки едва ли не хлапашкия му вид. Той посегна да хване ръката й и да я задържи към лицето си, но тя се насили, отдръпна я, вдигна чашата и я изпи, без да усети вкуса й. Не бе само това, че осъзна, че го е докоснала. Изведнъж си спомни ясно последния път, когато бяха седели лице в лице близо до огъня, и този поглед, който проникваше в очите й. А и този път тя го бе докосвала. Боеше се да го погледне, боеше се да не види това ужасно, унизяващо я изражение. Само че крайчетата на пръстите й помнеха гладко грапавото му лице и тръпнеха.

За миг Джондалар бе стреснат от своята незабавна, почти яростна реакция на нежното й докосване. Не можеше да откъсне очи от нея, макар тя да избягваше погледа му. Свела така очи надолу, изглеждаше тъй стеснителна, тъй крехка, ала той знаеше силата, скрита вътре в нея. Помисли си, че е като прекрасно кремъчно острие, отчупило се съвършено от камъка, с деликатни и прозирни ръбове, и едновременно с това тъй твърди и остри, че биха могли с един замах да срежат и най-твърдата кожа.

О, Майко, тя е тъй красива, помисли. О, Дони, Велика земна майко, искам тази жена. Искам я толкова…

Изведнъж той скочи. Не можеше да стои и просто да я гледа. Сети се за ястието, което бе сготвил. Ето я — премръзнала и изморена, а аз само си седя. Отиде да вземе подноса от тазовата кост на мамут, който тя използваше.

Айла го чу да става. Бе скочил тъй рязко, че бе убедена, че отново е обхванат от внезапно отвращение. Започна да трепери и стисна зъби, опитвайки се да престане. Не можеше да го понесе още веднъж. Искаше да му каже да си тръгне, за да не й се налага да го вижда, да вижда как очите му я наричат… изчадие. Макар очите й да бяха затворени, почувства, че той пак е пред нея и затаи дъх.

— Айла? — виждаше я как трепери въпреки огъня и коженото наметало. — Мислех, че можеш да се върнеш късно и затова избързах и направих нещо за ядене. Ще хапнеш ли? Ако не си много уморена?

Добре ли го бе чула? Бавно отвори очи. Той държеше един поднос. Постави го пред нея, сетне придърпа една рогозка и седна наблизо. На подноса имаше подправен и опечен заек, малко сварени корени в бульон от сушено месо — същия, от който вече й бе дал, и даже малко боровинки. — Ти… си сготвил това… за мен? — невярващо попита Айла.

— Знам, че не е толкова хубаво, колкото би го направила ти, но се надявам, че става за ядене. Мислех, че може би ще е на лошо, ако още днес използвам копиемета, така че си послужих единствено с копието. Техниката на хвърляне е по-различна и не бях сигурен дали всички тези упражнения с копиемета не са ми развалили мерника, но ми се струва, че човек не забравя. Хайде, яж.

Мъжете от Клана не готвеха. Не можеха да готвят, защото нямаха спомени за това. Тя знаеше, че Джондалар има по-разнообразни способности, но никога не й бе хрумвало, че може да готви, още повече, когато наблизо има жена. А по-важно от това, че можеше и го бе сторил, бе, че преди всичко си го е помислил. В Клана дори след като й бяха позволили да ловува, продължаваха да очакват от нея да изпълнява обичайните си задължения. Беше тъй неочаквано, тъй… мило. Страховете й се оказаха напълно неоснователни и тя не знаеше какво да каже. Вдигна едно краче и откуси.

— Добро ли е? — попита той леко обезпокоен.

— Чудесно е — рече тя с пълна уста.

Беше възхитително, но и да го беше направил на въглен, нямаше да има значение — пак щеше да й се види вкусно.

Имаше чувството, че ще се разплаче. Той загреба един черпак дълги тънки корени. Тя взе един и отхапа.

— Това… детелинов корен ли е? Вкусно е.

— Да — отвърна й, доволен от себе си. — Стават по-добри, ако ги топнеш в малко мазнина. Това е един от корените, които жените обикновено приготвят за мъжете за специалните празници, защото им е любимият. Видях нагоре по потока детелина и помислих, че може да го харесаш — добра идея беше да сготвя, помисли той, като се радваше на изненадата й.

— Доста работа е да ги изкопаеш. Поотделно не изглеждат нещо особено и не очаквах, че ще са толкова хубави. Аз ги използвам само за цяр — като част от тонизираща смесица през пролетта.

— Обикновено ги ядем пролетно време. Това е една от първите пресни храни.

Чуха тропот на копита по каменната площадка и се обърнаха при влизането на Уини и Рейсър. След малко Айла стана и ги оправи. Оправянето представляваше вечерен ритуал, състоящ се от поздравления, споделена симпатия, прясно сено, зърно, вода и — особено след дълга езда — изтриване с попиваща обезкосмена кожа и вчесване с лугачка. Айла забеляза, че прясното сено, зърното и водата вече са сложени.

— Ти си се сетил и за конете — каза, като седна да довърши боровинките си. Даже и да не беше гладна, пак щеше да ги изяде.

Той се усмихна.

— Нямах много неща за правене. О, имам да ти покажа нещо — стана и се върна с двата копиемета. — Надявам се, че няма да имаш нищо против, това е за късмет.

— Джондалар! — тя едва ли не се боеше да ги докосне. — Ти ли направи това? — гласът й бе изпълнен с благоговение. Беше се изненадала, когато той нарисува очертанията на едно животно на мишената, но това бе много повече. — Това е… като че ли си взел тотема, духа на бизона и си го сложил тук.

Мъжът се ухили. Тя превръщаше изненадите в такова удоволствие. На неговия копиемет имаше гигантски елен с големи разклонени рога и тя започна да се диви и на него.

— Смята се, че това пленява духа на животното, така че то бива привлечено към оръжието. Аз не съм много добър резбар, трябва да видиш творбите на някои други резбари и на скулпторите, на гравьорите и на художниците, които рисуват Свещените стени.

— Сигурна съм, че в тези си вложил могъща магия. Не видях елени, а едно стадо бизони на югоизток. Мисля, че започват да се движат заедно. Дали един бизон ще бъде привлечен към оръжие, на което има елен? Мога пак да излезна утре и да потърся елени.

— Ще стане и за бизони. Твоят обаче ще е по късметлия. Радвам се, че сложих бизон на него.

Айла не знаеше какво да каже. Беше мъж, а й бе дал повече ловен късмет, отколкото на себе си, и се радваше на това.

— Исках да направя за късмет и една донии, но нямах време да я завърша.

— Джондалар, обърках се. Какво е „донии“? Да не е твоята Земна майка?

— Великата земя майка е Дони, но тя взема други форми и те всички са донии. Една донии обикновено е Нейната духовна форма, когато Тя язди вятъра или се появява в сънищата — мъжете често Я сънуват като красива жена, Донии също е и скулптираната фигура на жена — обикновено плодовита майка — понеже жените са Нейните благословени. Тя ги е направила като Свои подобия, за да създават живот, както Тя е създала всичкия живот. Тя остава най-лесно в подобието на майка. Донии обикновено се изпраща да заведе някой мъж до Нейния свят на духовете — някои казват, че жените не се нуждаят от водач, защото знаят пътя. И някои жени твърдят, че когато поискат, могат да се превръщат в донии, и то невинаги в полза на мъжете. Шарамудои, които живеят на запад от тук, казват, че Майката може да вземе формата на птица.

Айла кимна.

— В Клана само Древните духове са женски.

— Ами твоите тотеми? — попита той.

— Всички защитни тотемни духове са мъжки — и за жените, и за мъжете, но женските тотеми обикновено са по-малки животни. Урсус, Великата пещерна мечка, е главен защитник на целия Клан — тотем на всички. Урсус е личният тотем на Креб. Той е бил избран, също както Пещерният лъв избра мен. Виждаш знака ми — показа му четирите успоредни белега на лявото бедро, раздрано от един пещерен лъв, когато беше петгодишна.

— Нямах идея, че пл… твоят Клан изобщо разбира света на духовете, Айла. Трудно е за вярване. Аз, разбира се, ти вярвам. За мен е трудно да схвана, че хората, за които ми говориш, са същите, за които винаги съм си мислил като плоскоглавци.

Айла сведе глава, после вдигна поглед. Очите й бяха сериозни и загрижени.

— Мисля, че Пещерният лъв те е избрал, Джондалар. Мисля, че сега той е твоят тотем. Креб ми казваше, че не е лесно да се живее с могъщ тотем. След Урсус най-могъщият тотем е Пещерният лъв и наистина не беше лесно. Изпитанията му бяха трудни, но щом веднъж разбрах причината, никога не съм съжалявала. Мисля, че трябва да знаеш, в случай че сега той е твоят тотем — тя пак се втренчи в земята, надявайки се да не е казала прекалено много.

— Те означават много за теб, твоят Клан, нали?

— Аз исках да стана жена от Клана, но не можах. Не можах да се направя жена от Клана. Не съм като тях. Аз съм от Другите. Креб го знаеше, Иза ми каза да тръгна и да намеря своите. Не исках да тръгвам, но се наложи и никога няма да мога да се върна обратно. Прокълната съм със смърт. Аз съм мъртва.

Джондалар не бе наясно какво има тя предвид, но когато го каза, тръпки го побиха. Тя си пое дълбоко дъх, преди да продължи.

— Не си спомнях жената, на която съм родена, нито моя живот преди Клана. Опитвах се, но не можех да си представя мъж от Другите, мъж като мен. Сега колчем се опитам да си представя Другите, мога да видя единствено теб. Ти си първият от моите хора, когото съм виждала, Джондалар. Каквото и да се случи, няма да те забравя — Айла млъкна, чувствайки, че е казала прекалено много и стана. — Ако ще ходим на лов утре сутрин, мисля, че трябва да поспим малко.

Джондалар знаеше, че е била отгледана от плоскоглавците и е живяла сам-самичка в долината, след като ги е напуснала, но докато тя не го каза, не бе осъзнал напълно, че именно той е първият. Мисълта, че представя всичките си хора, го смущаваше и не бе много горд от начина, по който го бе направил. И въпреки това той знаеше какво изпитва всеки човек към плоскоглавците. Знае ли тя наистина какво да очаква?

Отиде да си легне с разбунени, двойствени чувства. След като си легна, се загледа замислено в огъня. Изведнъж изпита някакво разкривяващо усещане, нещо като световъртеж без прилошаване. Видя жената, сякаш бе отразена във вир, в който е паднал камък — вълнист образ, от който се разстилат все по-широки и по-широки кръгове. Не искаше жената да го забрави, важно беше тя да го запомни.

Усети разклонение, разделяне на пътеки, избор, а нямаше кой да го упъти. Топло подухване накара космите по врата му да настръхнат. Разбра, че Тя го напуска. Никога не бе усещал със съзнанието си Нейното присъствие, но разбра, когато Тя си отиде, а оставената от Нея празнота беше болезнена. Това беше началото на някакъв край — краят на леда, краят на една епоха, краят на времето, когато Тя осигуряваше прехраната. Земната майка оставяше Своите деца да намерят собствения си път, да оформят собствения си живот, да заплатят последствията за собствените си действия, да пораснат. Не докато той бе жив, не и през много бъдещи поколения, ала първата необратима стъпка бе направена. Тя бе предала Своя прощален Дар, Нейния Дар на Знанието.

Джондалар долови призрачен погребален вопъл и разбра, че е чул плача на Майката.

Като силно опънат и освободен ремък реалността шляпна обратно на мястото си. Но тя се бе опънала твърде надалеч и не можеше да се побере в първоначалните си размери. Той погледна през огъня към Айла и видя, че по лицето й текат сълзи.

— Какво има, Айла?

— Не зная.

* * *

— Сигурна ли си, че може да ни носи и двамата?

— Не, не съм — рече Айла, водейки натоварената с кошовете Уини. Рейсър се влачеше отзад, вързан с едно въже за нещо като оглавник от кожени ремъци. То му позволяваше да пасе и да движи главата си, без да може да се затегне около врата му и да го задуши. Отначало оглавникът бе обезпокоил жребчето, но то вече привикваше.

— Ако можем да яздим и двамата, пътуването ще мине по-бързо. Ако на нея не й хареса, ще ми даде да разбера. В такъв случай може да яздим поред или и двамата да вървим пеша.

Щом стигнаха големия камък насред ливадата, Айла се качи на коня, попремести се и задържа кобилата, докато не я яхна и Джондалар. Уини присви уши назад. Усети допълнителната тежест — не бе свикнала с нея, но тъй като бе жилав як кон, потегли при сигнала на Айла. Жената я накара да върви равномерно и усещаше промените в походката на коня, които й даваха знак, че е време за спиране и почивка.

Когато потеглиха за втори път, Джондалар се поотпусна и тогава му се прииска да си беше останал нервен. Без тревожното стягане съзнанието му се насочи към яздещата пред него жена. Усещаше гърба й да се притиска към него, бедрата й да се допират до неговите, а и Айла започна да чувства нещо друго, освен коня. Зад нея се надигна някакъв топъл, силен натиск, който Джондалар не можеше да контролира, а всяко движение на коня ги стръскваше един към друг. Хем й се искаше той да престане, хем не й се искаше.

Джондалар започна да чувства неизпитвана досега болка. Никога не бе сдържал толкова желанието си. От първите дни на мъжествеността му винаги бе имало разни средства за разтоварване, ала тук нямаше друга жена, освен Айла. Той не искаше да го прави повторно и просто се опита да го понесе.

— Айла — с напрегнат глас, — мисля… мисля, че е време за почивка — изтърси той.

Тя спря коня и слезе колкото може по-бързо.

— Не е далеч — каза. — Можем да вървим останалата част от пътя.

— Да, тъкмо Уини ще си почине.

Айла не започна да спори, макар да знаеше, че не заради това ходят пеша. Вървяха един до друг с коня между тях и си говореха през гърба му. Даже сега Айла с мъка обръщаше внимание на ориентирите и посоките, а Джондалар вървеше с наболяващи го слабини, благодарен, че конят му служи като прикритие.

Щом зърнаха стадото бизони, предвкусването на истинския лов с копиемети започна да потушава задушаващите ги страсти, макар да избягваха да стоят много близо един до друг и предпочитаха да държат по един кон помежду си.

Бизоните обикаляха в кръг около един малък поток. Откакто Айла го бе видяла, стадото бе пораснало. Няколко по-малки групички се бяха присъединили към него, а щяха да ги последват и други. Рано или късно десетки хиляди гъсто скупчени, рошави кафеникавочерни животни щяха да се стълпят на цели акри полегати хълмове и речни долини — мучащ, тътнещ жив килим. Сред тази тъпканица отделното животно имаше малко значение, стратегията на оцеляването им зависеше от многочислеността.

Даже и по-малобройните животни, събрали се край потока, бяха подчинили бодливите си индивидуалности на стадния инстинкт. По-късно оцеляването щеше да изиска повторно разцепване на малки семейни стада, които да се разпръснат и да дирят храна за прехрана през гладните сезони.

Айла откара Уини до края на потока близо до едно изкривено от вятъра слабо борче. На мълчаливия език на Клана каза на коня да стои наблизо и щом видя, че кобилата подбра малкото си по-близо до нея, Айла разбра, че може да не се безпокои за Рейсър. Уини бе напълно способна да опази жребчето си от опасността. Джондалар обаче се бе помъчил да намери решение на описания проблем и тя бе любопитна да види дали то ще свърши работа.

Жената и мъжът взеха по един копиемет и по една връзка дълги копия и продължиха пеша към стадото. Твърдите копита бяха разтрошили сухата коричка, покриваща степите, и бяха вдигнали облак прах, улягащ като фино покритие върху тъмната рунтава козина. Движещото се стадо си личеше по задушливия прах по същия начин, както димът от горящия прериен огън показваше накъде се насочва пожарът — и в резултат оставяше същото опустошение.

Джондалар и Айла заобиколиха да наближат срещу вятъра бавно движещото се стадо, като присвиваха очи да изберат отделни животни, а напоеният с горещата дълготрайна миризма на бизоните вятър набиваше фини песъчинки в лицата им. Мучащите телета се влачеха след кравите, а склонните да мушкат с глава годиначета изпитваха търпението на гърбатите мъжкари.

Един стар бик се извъргаля в прахта и се надигна да се изправи на крака. Масивната му глава бе ниско сведена, сякаш бе натискана към земята от огромните черни рога. Със своите два метра Джондалар бе малко по-висок от гърбатите рамене на бизона. Мощната гъсторунна предница на животното изтъняваше към ниската и слаба задница. Огромният стар звяр, вероятно наскоро минал най-добрите си години, бе прекалено твърд и жилав за тях, но щом спря да ги изгледа подозрително, разбраха, че може да се окаже и мъчнопреодолим. Изчакаха го, докато не си тръгна.

Щом наближиха, общият тътен от стадото намаля и се разпадна на отделни измучавания. Джондалар посочи една млада женска. Юницата беше почти напълно пораснала, готова да ражда малки и затлъстяла от лятната паша. Айла кимна в съгласие. Поставиха копия в копиеметите си и Джондалар направи знак, че възнамерява да мине от другата страна на младата телица.

По някакъв неизвестен инстинкт или може би понеже бе видяло мъжа да се движи, животното почувства, че е набелязано като жертва. То нервно започна да се приближава към основната част на стадото. Няколко други се придвижиха да го обградят и отвлякоха вниманието на Джондалар. Айла бе сигурна, че ще изтърват женската. Джондалар беше с гръб към нея, тя не можеше да му даде знак, а юницата излизаше от обхвата й. Не можеше и да викне. Даже и той да я чуеше, викът можеше да предупреди бизона.

Тя се реши и се прицели. Когато се накани да хвърли, той погледна назад, прецени положението и приготви своя копиемет. И бързо движещата се юница, и те двамата караха другите животни да се размърдат. Мъжът и жената си мислеха, че облакът прах ще бъде достатъчно прикритие, но бизоните бяха привикнали с него. Младата крава бе почти стигнала безопасността на стадото, а помежду им се вклиняваха други животни.

Джондалар се втурна към нея и хвърли копието си. Копието на Айла го последва секунда по-късно и уцели рунтавия врат на бизона, след като неговото се вряза в меките му слабини. Инерцията на животното го откара напред, сетне стъпките му се забавиха. Юницата се заклати, препъна се и падна на колене, строшавайки при падането си копието на Джондалар. Стадото помириса кръвта. Няколко животни подушиха падналата юница и тревожно замучаха. Другите подеха погребалната им песен, забутаха се и закръжиха, а въздухът се изпълни с напрежение.

Айла и Джондалар хукнаха към плячката си от две посоки. Изведнъж той започна да вика и да размахва ръце към нея. Без да разбира сигналите му, тя тръсна глава.

Едно младо биче, което си играеше на мушкане, най-накрая бе предизвикало реакцията на стария патриарх и бе отскочило встрани, при което се бе бухнало в една нервна женска. Младият мъжкар се върна назад, нерешителен и възбуден, но пътят на бягството му бе пресечен от големия бизон. Той не знаеше накъде да свърне, докато движещата се двукрака фигура не привлече вниманието му. Бичето наведе глава и се втурна към нея.

— Айла! Озърни се! — ревна Джондалар, бягайки към нея. В ръката си държеше копие и сочеше с него.

Айла се извърна и видя наближаващия млад бизон. Първата и мисъл бе за прашката — почти инстинктивна реакция. Прашката винаги бе била незабавната й мисъл за защита. Тя обаче бързо я заряза и шибна едно копие в своя копиемет.

Джондалар хвърли копието си с ръка миг преди нея, но копиеметът придаваше по-голяма скорост. Оръжието на Джондалар попадна в хълбока и накара бизонът моментално да се извърти. Когато той се втренчи, копието на Айла, все още трептящо, се впи в окото на младия бик. Животното бе мъртво, преди още да падне.

Тичането, виковете и новият източник на мирис на кръв задвижиха безцелно кръжащите животни в обща съгласувана посока — по-далеч от разстройващата ги бъркотия. Влачещите се най-отдире животни заобиколиха падналите, за да се присъединят към стадото в разтърсващо земята паническо бягство. Тропотът се чуваше дори след като прахът се слегна.

За миг мъжът и жената стояха зашеметени и гледаха двата мъртви бизона сред празната равнина.

— Свърши — рече шашардисана Айла. — Просто ей тъй.

— Защо не побягна? — викна й Джондалар, като се поддаде на страха си, след като вече всичко бе свършило, й закрачи към нея. — Можеше да те убие!

— Не можех да обърна гръб на нападащ мъжкар — отвърна Айла. Щеше да ме намуши със сигурност — тя пак погледна бизона. — Не, мисля, че копието ти щеше да го спре… само че тогава не го знаех. Никога по-рано не съм ловувала с някой друг. Винаги е трябвало да се пазя сама. Ако не се опазех, нямаше кой да го направи.

Думите й поставиха на място и последния къс от мозайката и изведнъж той видя изцяло как ще да е изглеждал животът й. Тази жена, помисли, тази кротка, грижовна, нежна жена беше преживяла много повече, отколкото някой би повярвал. Не, тя не би избягала от нищо, дори не и от теб. Когато се случеше да си отпуснеш юздите, Джондалар, и да престанеш да се контролираш, хората се отдръпваха. Ала и при най-голямата ти ярост тя удържа на своето.

— Айла, красива, дива, чудесна жено, виж какъв ловец си! — усмихна се той. — Виж какво сме направили! Два бизона. Как ще ги закараме и двата обратно?

Истинското значение на тяхното постижение я изпълни и тя се усмихна със задоволство, триумф и радост. Джондалар осъзна, че не е виждал достатъчно често тази усмивка. Тя беше красива, но колчем се усмихнеше така, просияваше, сякаш отвътре я озаряваше огън. Неочаквано го напуши смях — несдържан и заразителен. Тя също се разсмя, не можеше да се сдържи. Това беше техният победен вик, викът на успеха.

— Виж какъв ловец си ти, Джондалар — рече тя.

— Цялата работа е в копиеметите. Влязохме в това стадо и преди да разберат какво става — два бизона! Помисли какво може да значи това!

Тя знаеше какво ще означава това за нея. С новото оръжие ще може винаги да ловува за себе си. Зиме, лете. Без да копае ями. Ще може да пътува и да ловува. Копиеметът имаше не само всички предимства на прашката, а и още много други.

— Знам какво значи. Ти каза, че ще ми покажеш по-добър, по-лесен начин за ловуване. Направи повече, отколкото можех да си представя. Не знам как да ти кажа… така съм…

Тя знаеше само един начин да изрази благодарността си — начинът, който бе научила в Клана. Седна в нозете му и сведе глава. Може би той няма да я тупне по рамото, за да й разреши да говори, както си му е редът, но трябваше да опита.

— Какво правиш? — каза той, като се пресегна да я накара да стане. — Не седи така, Айла.

— Когато една жена от Клана иска да каже нещо важно на някой мъж, тя така се моли да й обърне внимание — каза тя, като погледна нагоре. — За мен е важно да ти кажа колко много означава това, колко съм благодарна за оръжието. И задето ме научи на твоите думи, за всичко.

— Моля те, Айла, стани — рече той и я вдигна на крака. — Не аз ти дадох това оръжие, ти ми го даде. Ако не те бях видял как въртиш прашката, не бих си помислил за него. Аз съм ти благодарен не само за това оръжие.

Той бе хванал раменете й и чувстваше тялото й близо до своето. Тя го гледаше в очите, неспособна и нежелаеща да отмести очи встрани. Той се приведе към нея и сложи устата си върху нейната.

От изненада очите й широко се отвориха. Беше съвършено неочаквано. Не само действията му, а и нейната реакция, тласъкът, който премина през нея, когато усети устата му върху своята. Не знаеше как да отговори.

И той най-накрая проумя. Няма да я насилва повече от тази нежна целувка — засега.

— Какво е това уста върху уста?

— Целувка, Айла. Това ти е първата целувка, нали? Все забравям, но е много трудно, като те погледне човек, да… Айла, понякога съм много глупав.

— Защо говориш така? Ти не си глупав.

— Глупав съм. Не мога да повярвам колко съм бил глупав — той я пусна. — Точно сега май ще е по-добре да намерим начин да пренесем тези бизони до пещерата, защото ако продължа да стоя така до теб, никога няма да мога да го направя както трябва за теб. Така, както трябва да бъде направено за теб първия път.

— Какво да направиш? — рече тя, без всъщност да иска той да се отмести.

— Първия обряд, Айла. Ако ми разрешиш.

27

Мисля, че Уини нямаше да успее да докара и двата, ако не им бяхме оставили главите — каза Айла. — Идеята беше добра.

Двамата с Джондалар смъкнаха тялото на бизона от шейната и го повлякоха по площадката.

— Имаме толкова много месо! Ще отнеме много време, докато го нарежем. Трябва веднага да почваме.

— Ще изчакат малко, Айла — усмивката и очите му я изпълниха с топлина. — Мисля, че твоят Първи обряд е по-важен. Ще ти помогна да свалиш сбруята на Уини, а после ще ида да поплувам. Целият съм в пот и кръв.

— Джондалар… — поколеба се Айла. Чувстваше се развълнувана, но и се стесняваше. — Това церемония ли е, този Първи обряд?

— Да, церемония е.

— Иза ме научи да се приготвям за церемониите. Има ли… някаква подготовка за тази церемония?

— Обикновено по-възрастните жени помагат на младите да се подготвят. Не знам какво им казват или какво ги правят. Мисля, че можеш да направиш каквото ти се стори подходящо.

— Тогава ще потърся сапунче и ще се пречистя, както ме научи Иза. Ще почакам да свършиш с плуването. Трябва да съм сама, като се приготвям — изчерви се и погледна надолу.

Изглежда тъй млада и свенлива, помисли той. Също като повечето млади жени при Първия обряд. Усети как го залива позната вълна на нежност и възбуда. Даже приготовленията й са на място. Повдигна брадичката й и я целуна отново, сетне решително се дръпна встрани.

— Аз самият бих желал малко сапунче.

— Ще ти намеря — каза тя.

Вървеше ухилен покрай потока след Айла и щом тя изрови коренищата и се върна в пещерата, се хвърли във водата със страхотен плясък, чувствайки се по-добре, отколкото от много време насам. Изби сапунената пяна от корените, натърка тялото си с нея, сетне отвърза кожения ремък и я втри и в косата си. Пясъкът обикновено вършеше добра работа, но сапунчето беше по-добро.

Гмурна се във водата и плува срещу течението почти до водопада. Като се върна на брега, сложи набедрената си препаска и забърза към пещерата. Месото се печеше и миришеше възхитително. Беше тъй отпочинал и щастлив, че не можеше да повярва.

— Радвам се, че се върна. Ще ми трябва известно време да се пречистя както трябва, а не искам да стане много късно.

Тя взе една вдигаща пара купа с натопена вътре папрат за косата си и една прясно обработена кожа за ново наметало.

— Не бързай да се връщаш — рече той и леко я целуна.

Тя тръгна надолу, но спря и се обърна.

— Харесва ми това уста върху уста, Джондалар. Тази целувка — каза.

— Надявам се, че и останалото ще ти хареса — отвърна той, след като тя тръгна.

Той обиколи пещерата, гледайки всичко с нови очи! Провери печащия се бизонски бут и завъртя шиша, забеляза, че е увила някакви корени в листа, и ги сложи близо до въглените, а сетне намери горещия чай, който му бе приготвила. Сигурно е изровила корените, докато се къпех, помисли.

Видя кожите, на които спеше от другата страна на огнището, намръщи се и с голямо удоволствие ги вдигна и ги премести обратно на празното място до леглото на Айла. Оправи ги и се върна за вързопа, в които държеше инструментите си, а после се сети за тази донии, която бе започнал да прави. Седна на подложената под спалните му кожи рогозка и разви увития в еленова кожа вързоп.

Разгледа парчето мамутски бивник, което бе започнал да оформя като женска фигура, и реши да го завърши. Може би не беше най-добрият резбар, но не му се струваше редно да изкара една от най-важните церемонии на Майката без донии. Подбра няколко гравьорски длета и извади мамутовата кост.

Седна на края на рогозката и започна да отнема, да оформя, да скулптира, ала разбра, че фигурката не искаше да се получи пищна и майчинска. По-скоро приемаше формата на млада жена. Косата, която бе възнамерявал да напомня стила на древната донии, която бе дал — грапава повърхност, покриваща не само тила, а и лицето — намекваше за плитки, стегнати плитки по цялата глава, освен на лицето. Лицето стоеше празно. На донии никога не се правеше лице, кой би понесъл да погледне лицето на Майката? Кой би го познал? Тя беше едновременно всяка и никоя жена.

Спря да дълбае и хвърли поглед нагоре-надолу по потока, надявайки се, че ще я съзре, макар да бе казала, че иска да бъде сама. Ще успее ли да й достави Удоволствие, зачуди се той. Никога не се бе съмнявал в себе си, когато го канеха за Първия обряд на Летните събирания, но онези млади жени разбираха обичаите и знаеха какво могат да очакват. По-старите жени им го бяха обяснили.

Дали не трябва да се опитам да обясня? Не, Джондалар, ти не знаеш какво да кажеш. Просто покажи. Тя ще ти даде да разбереш, ако не харесва нещо. Това е едно от най-привлекателните й качества, нейната честност. Никакви престорено стеснителни малки номера. Много е освежаващо.

Какво ли ще е да покажеш Майчиния Дар на Удоволствието на жена без никакви претенции? Която нито ще се дърпа, нито ще се преструва, че й харесва?

Защо трябва да се различава, от която и да е друга жена при Първия обряд? Защото не е като всяка друга жена при Първия обряд. Била е отворена много болезнено. Ами ако не успееш да преодолееш това ужасно начало? Ами ако тя не може да се наслаждава на Удоволствията, ами ако не можеш да я накараш да ги почувства? Бих искал да имаше някакъв способ да я накарам да забрави. Ако само мога да я привлека към мен, да надмогна съпротивата й и да пленя духа й.

Да пленя духа й?

Погледна фигурката в ръката си и изведнъж мозъкът му запрепуска. Защо гравираха образа на някое животно върху оръжията или върху Свещените стени? Да приближат към него духът-майка, да сломят съпротивата му и да пленят същността му.

Не ставай смешен, Джондалар. Не можеш да плениш духа на Айла по този начин. Няма да бъде редно, никой не прави лице на донии. Хората никога не биват рисувани — подобието може да плени същността на духа. Само че на кого ще стане пленник?

Никой не бива да държи в плен духа на друг човек. Дай донии на нея! Тогава тя ще получи духа си обратно, нали така? Ако тя е донии, може да реши да плени твоя дух. Дали ще е толкова лошо?

Джондалар, ти искаш едно късче да остане при теб. Късчето от духа, което винаги остава в ръцете на създателя. Искаш това късче от нея, нали?

О, Велика майко, кажи ми толкова ли ще бъде страшно да се направи такова нещо? Да сложа нейното лице на донии?

Втренчи се в малката фигурка, която бе изрязал. Сетне взе едно длето и започна да оформя лице, едно познато лице.

Когато свърши, вдигна фигурката и бавно я завъртя. Някой истински резбар би могъл да я направи по-добре, но и така не бе лоша. Напомняше Айла, но по-скоро по усещането, отколкото като действително подобие — неговото усещане за нея. Върна се в пещерата и се опита да измисли къде да я сложи. Донии трябваше да бъде наблизо, но засега още не искаше тя да я види. Видя няколко увити една в друга кожи близо до стената край леглото й и пъхна костената фигурка, между тях.

Излезе навън и погледна от оттатъшния край на площадката. Какво ли я е задържало тъй дълго? Погледна двата бизона, положени един до друг. Ще почакат. Копията и копиеметите бяха подирени на каменната стена близо до входа. Взе ги и ги занесе в пещерата, а сетне чу падащия върху камъните чакъл. Обърна се.

Айла оправи възела на новото наметало, сложи амулета си на врата и отметна току-що сресаната с лугачка и не съвсем изсъхнала коса от лицето си. Вдигна старото наметало и тръгна нагоре по пътеката. Беше нервна и възбудена.

Имаше някаква идея какво Джондалар би могъл да има предвид под Първи обряд, но бе трогната от желанието му да го сподели и да го направи заради нея. Не мислеше, че церемонията ще е прекалено лоша, даже Брод след първите няколко пъти не и бе причинявал болка. Ако мъжете даваха сигнала на жените, които харесваха, дали това значеше, че Джондалар е започнал да я харесва?

Като наближи площадката, мислите й бяха прекъснати от бързодвижещо се жълтеникаво петно.

— Пази се! — викна Джондалар. — Дръпни се, Айла! Това е пещерен лъв!

Бе застанал на входа на пещерата с готово за хвърляне копие в ръката пред една огромна и готова да скочи котка, от чието гърло излизаше дълбоко ръмжене.

— Не, Джондалар! — изпищя Айла и се хвърли между тях. — Не!

— Айла, недей! О, Майко, спри я! — изплака мъжът, когато тя скочи пред него на пътя на нападащия лъв.

Жената направи рязко повелително движение и на гърления език на Клана извика: „Спри!“

Огромният рижогрив пещерен лъв се изви гъвкаво, съкрати скока си и се приземи в нозете на жената. Сетне потри масивната си глава в крака й. Джондалар беше като ударен от гръм.

— Бебчо! О, Бебчо. Ти се върна — каза със знаци Айла и без колебание, без ни най-малък страх обви с ръце врата на огромния лъв.

Бебчо я катурна толкова нежно, колкото бе способен, а Джондалар наблюдаваше с увиснало чене как най-големият пещерен лъв, който някога бе виждал, увесва предните си лапи на жената в най-близкото подобие на прегръдка, на което би си помислил, че е способен. Котката облиза солените сълзи от лицето на жената с грапавия си като пила език.

— Хайде, стига, Бебчо — каза тя, сядайки, — или от лицето ми нищо няма да остане.

После намери местата зад ушите и в гривата, където той обичаше да го чешат. Бебчо се търколи на гръб, за да й предостави да обслужи гърлото му, като издаваше доволно басово ръмжене.

— Не мислех, че някога ще те видя пак, Бебчо — каза тя, щом спря и котката се претърколи на крака. Беше по-едър, отколкото го помнеше и макар и малко изкльощавял изглеждаше здрав. Имаше белези, които не бе виждала по-рано, и си помисли, че може би се е бил за територия и е победил. Това я изпълни с гордост. Сетне Бебчо отново забеляза Джондалар и оголи зъби.

— Не му се зъби! Това е мъжът, който ти ми доведе. Ти си имаш еш… мисля, че сега трябва да ги имаш много.

Лъвът стана, обърна гръб на мъжа и с леки стъпки доближи бизона.

— Дали ще е редно да му дадем единия? — викна тя на Джондалар. — Имаме наистина прекалено много.

Той все още стоеше вцепенен на входа на пещерата с копие в ръка. Опита се да отговори, но успя да издаде само някакъв писклив звук. После гласът му се върна.

— Дали е редно? Питаш ме дали ще е редно? Дай му ги и двата. Дай му всичко, което поиска!

— Бебчо няма нужда от двата — Айла употреби думата за името му на езика, който Джондалар не знаеше, но предположи, че това е име. — Не, Бебчо! Остави юницата — рече тя със звуци и знаци, които мъжът все още не възприемаше напълно като език, и го накара да ахне, като издърпа единия бизон от лъва и го бутна към другия. Той сключи огромните си челюсти около отрязания врат на младото биче и го задърпа от края на площадката. Сетне го подхвана по-добре и тръгна надолу по познатата пътека.

— Връщам се веднага, Джондалар — каза тя. — Уини и Рейсър може да са долу, а не искам Бебчо да подплаши жребчето.

Джондалар видя как жената последва лъва, докато се скри от погледа му. Появи се отново от другата страна на стената, като вървеше най-спокойно до лъва, който влачеше бизона между краката си.

Като стигнаха големия камък, Айла спря и пак прегърна лъва. Бебчо пусна бизона и Джондалар невярващо разтърси глава, когато видя жената да се качва на гърба на опасния хищник. Тя вдигна ръка, замахна напред и, щом огромната котка скочи напред, се вкопчи в рижата грива. Той се носеше с цялата бързина, на която бе способен, а Айла се държеше здраво и косата й се развяваше зад нея. Сетне той забави и се върна до скалата.

Захапа пак младия бизон и го помъкна по долината. Айла. Стоеше до голямата скала и гледаше подире му. В края на полето лъвът отново, пусна бизона. Той започна да издава поредици от говорещи звуци, познатите й бнга, бнга, които преминаха в тъй гръмовен рев, че костите на Джондалар затракаха.

Щом лъвът си отиде, Джондалар дълбоко си пое дъх и, чувствайки слабост, се облегна на стената. Беше изпълнен със страхопочитание и малко уплашен. Каква е тая жена, мислеше си той. Какъв вид магия притежава? Птиците иди-дойди. Даже и конете. Но пещерен лъв? Най-големият пещерен лъв, който бе виждал?

Дали не беше… донии? Кой друг, освен Майката може да накара животните да го слушат? Ами целителните й сили? Или феноменалното й постижение толкова бързо да се научи да говори добре? Въпреки необичайния си акцент, тя бе научила по-голямата част от неговия Мамутои и някои думи на Шарамудои. Дали не беше аспект на Майката?

Чу я да се изкачва по пътеката и потрепера от страх. Почти я очакваше да заяви, че е въплъщение на Великата земя майка. Би й повярвал. Видя една жена с чорлава коса и обляно в сълзи лице.

— Какво не е наред? — нежността преодоля измислените му страхове.

— Защо трябва да губя моите бебета? — изплака тя.

Той пребледня. Нейните бебета? Този лъв е нейно бебе? С потрес се сети за усещането, че Майката бе плакала, Майката, на всичко живо.

— Твоите бебета?

— Първо Дърк, после Бебчо.

— Това име за лъв ли е?

— Бебчо? Това означава мъничък, детенце — отвърна тя, опитвайки се да преведе.

— Мъничък! — изпръхтя той. — Това е най-големият пещерен лъв, който съм виждал!

— Знам — усмивка на майчина гордост проблясна през сълзите й. — Винаги гледах да му осигуря достатъчно за ядене, не както са стадните лъвчета. Но когато го намерих, беше мъничък. Нарекох го Бебчо и така и не ми дойде на ум да го нарека другояче.

— Намерила си го? — попита Джондалар, все още пълен със съмнения.

— Бяха го оставили да умре. Мисля, че го беше прегазил елен — от тези, които подплаших към моята яма. Брун ме оставяше понякога да нося в пещерата малки животни, ако са ранени и имат нужда от помощта ми, но никога не ми разрешаваше да нося месоядни животни. Не смятах да вземам този лъв-бебе, но хиените искаха да го убият. Аз ги прогоних с прашката и го донесох тук.

Очите на Айла се взряха нейде в пространството, а устата й застина в крива усмивка.

— Бебчо беше така забавен като малък, че постоянно ме караше да се смея. Само че много време отиваше да ловувам за него, чак до втората зима, когато се научихме да ловуваме заедно. Всички — и Уини. Не бях виждала Бебчо откакто… — тя изведнъж се сети.

— О, Джондалар, толкова съжалявам. Бебчо е лъвът, който уби брат ти. Но ако беше някой друг лъв, нямаше да мога да те измъкна от него.

— Ти си донии! — възкликна Джондалар. — Видях те в съня си! Мислех, че донии е дошла да ме заведе на другия свят, но вместо това тя накара лъва да се махне.

— Сигурно си се свестил за малко, Джондалар. После като те преместих, вероятно пак си припаднал от болка. Трябваше да бързам да те измъкна. Знаех, че Бебчо няма да ме нарани. Понякога е малко грубичък, но не го нрави нарочно. Не може да се овладее. Просто не знаех кога ще се върне неговата лъвица.

Мъжът тръскаше глава от учудване и недоверие.

— Наистина ли си ловувала с този лъв?

— Нямаше друг начин да го храня. Отначало, преди да може и сам да убива, вдигахме някое животно и аз препусках на Уини, и го убивах с копието. Тогава не знаех за копията за хвърляне. Когато Бебчо стана достатъчно голям да убива, понякога си взимах едно парче, преди да е почнал да яде или ако исках да запазя кожата…

— И го буташе настрани, както с този бизон? Не знаеш ли, че е опасно да вземеш месо от лъв? Виждал съм как за това убиват малките си!

— И аз съм виждала. Само че Бебчо е по-различен, Джондалар. Той не е отглеждан в стадо. Порасна тук, с Уини и с мен. Ловувахме заедно, свикнал е да дели с мен. Радвам се, обаче, че си е намерил лъвица, така че може да живее като лъв. Уини отиде за малко в едно стадо, но тя не беше щастлива и се върна…

Айла тръсна глава и погледна надолу.

— Това не е вярно. На мен ми се иска да е така. Мисля, че е била щастлива с нейното стадо и с нейния жребец. Аз не бях щастлива без нея. Така се радвам, че тя поиска да се върне, след като умря жребецът й.

Айла вдигна старото наметало и тръгна към пещерата Джондалар забеляза, че още държи копието, подпря го на стената и я последва. Айла бе замислена. Връщането на Бебчо бе разбудило толкова много спомени. Погледна бизонското печено, врътна шиша и разръчка жаравата. Сетне наля в кошницата за готвене вода от големия мях от стомах на онагра, който висеше на един прът, и сложи в огъня няколко камъка за готвене да се загряват.

Джондалар просто я зяпаше, все още зашеметен от визитата на пещерния лъв. Достатъчен беше и потресът да види как лъвът скача долу на площадката, но начинът, по който Айла бе застанала пред него и бе спряла масивния хищник… никой не би го повярвал.

Когато се вгледа, усети, че нещо в нея се е променило. Сетне забеляза, че е пуснала косата си. Спомни си първия път, когато я бе видял с пусната коса, блестяща като златна на слънцето. Беше се изкачила от брега и той я бе видял, цялата — за пръв път с пусната коса и това великолепно тяло.

— … приятно да видя Бебчо отново. Тези бизони сигурно са били на неговата територия. Вероятно е помирисал кръвта и е тръгнал по миризмата. Беше изненадан да те види. Не зная дали те помни. Как попадна в този глух каньон?

— Как…? Извинявай, какво рече?

— Чудех се как ти и брат ти сте попаднал в този каньон при Бебчо — каза тя и погледна нагоре. Блестящите виолетови очи я наблюдаваха и червенина заля лицето й.

Той с усилие се съсредоточи на въпроса й.

— Преследвахме един елен. Тонолан го уби, но една лъвица също беше по дирите му. Тя го отмъкна и Тонолан тръгна след нея. Аз му казах да й го остави, но той не ме послуша. Видяхме лъвицата да влиза в пещерата, а после да излиза. Тонолан мислеше, че ще може да си вземе копието и част от месото, преди тя да се върне. Лъвът беше на друго мнение.

Джондалар притвори очи за миг.

Не мога да го упреквам. Беше глупаво да тръгнем след тая лъвица, но не можех да го спра. Винаги е бил дързък, но след смъртта на Джетамио неговото беше повече от дързост. Той искаше да умре. Предполагам, че и аз не е трябвало да тръгвам след него.

Айла знаеше, че той още тъгува за брат си и смени темата.

— Не видях Уини на полето. Трябва да е излязла в степите заедно с Рейсър, напоследък ходи там. Ти добре закрепи тези ремъци до главата на Рейсър, но не знам дали беше нужно да го завързваш за Уини.

— Въжето беше прекалено дълго. Не мислех, че може да се заплете в храстите. Във всеки случай то ги задържа. Може би трябва да го имаме наум, ако искаш да стоят на определено място. Поне за Рейсър. Уини винаги ли върши каквото ти поискаш?

— Предполагам, че да, но изглежда повече като че ли тя го иска. Знае какво искам аз и го върши. Бебчо просто ме отнася, където си ще, но той бяга тъй бързо — очите й заблестяха при мисълта за последната езда. Винаги беше голямо преживяване да язди лъва.

Джондалар си спомни как се бе вкопчила на гърба на лъва и как косата й, по-златиста от червеникавата грива се развяваше от вятъра. Боеше са за нея, като я гледаше така, но беше тъй вълнуващо — също като нея. Тъй дива и свободна, тъй красива…

— Ти си вълнуваща жена, Айла — каза. Очите му издаваха убеденост.

— Вълнуваща? Вълнуващо е… копиеметът или бързата езда на Уини… или Бебчо, нали така? — беше объркана.

— Точно така. И също така е вълнуваща и Айла — за мен… и красива.

— Джондалар, ти си правиш шега. Цветето е красиво или небето, когато слънцето се спусне зад ръба. Но аз не съм красива. Аз съм… голяма и грозна.

Джондалар стана и като я хвана за ръка, я накара и тя да се изправи.

— Сега кой е по-голям?

От толкова близо той се извисяваше много над нея. Забеляза, че пак си е избръснал лицето. Късите косъмчета на брадата можеха да се видят само отблизо. Прииска й се да докосне грапаво гладкото му лице, а очите му я накараха да се чувства, сякаш могат да влязат вътре в нея.

— Ти — меко рече тя.

— Тогава ти не си прекалено голяма, нали? И не си грозна, Айла — той се усмихна и тя разбра това, само защото го видя в очите му. — Смешно е, че най-красивата жена, която съм виждал, си мисли, че е грозна.

Ушите й чуха, но бе твърде потънала в очите му, които я държаха, твърде развълнувана от реакцията на тялото му, за да забележи думите му. Видя го да се навежда към нея, да слага устата си върху нейната и усети, че я прегръща и притиска към себе си.

— Джондалар — прошепна. — Харесва ми това… уста върху уста.

— Целувка — рече той. — Мисля, че е време, Айла — хвана ръката й и я поведе към спалните кожи.

— Време за какво?

— За Първия обряд — отговори.

Седнаха на кожите.

— Що за церемония е това?

— Това е церемонията, която прави жената. Не мога да ти кажа всичко за нея. По-възрастните жени казват на момичето какво да очаква и че може да боли, но е нужно, за да й отвори прохода да стане майка. Те избират мъжа за това. Мъжете искат да ги изберат, но някои се страхуват.

— Защо се страхуват?

— Страхуват се, че ще причинят болка на жената, страхуват се, че ще са непохватни, страхуват се, че няма да могат, че техният женоправец няма да се вдигне.

— Това означава органът на мъжа? Толкова имена има.

Той си помисли за всички тия имена, много от тях вулгарни или хумористични.

— Да, има много имена.

— Кое е истинското име?

— Мъжественост, струва ми се — рече след моментен размисъл, — също като за мъж, но „женоправец“ също е подходящо.

— Какво става, ако мъжествеността не се вдигне?

— Налага се да бъде доведен друг мъж, много е разстройващо. Но повечето мъже искат да бъдат избрани за първия път на жената.

— Ти обичаш ли да те избират?

— Да.

— Често ли те избират?

— Да.

— Защо?

Джондалар се усмихна и се зачуди дали въпросите й са плод на любопитство или на нервност.

— Мисля, че е защото ми харесва. За мен първият път на жената е специален.

— Джондалар, как може да направим церемония на Първия обряд? Моят пръв път е минал, аз вече съм отворена.

— Зная, но в Първия обряд има нещо повече от самото отваряне.

— Не разбирам. Какво друго може да има?

Той пак се усмихна, сетне се приведе към нея и постави устата си върху нейната. Тя се наклони към него, но се стресна, когато устата му се отвори и почувства езикът му да се опитва да влезе в нейната. Дръпна се назад.

— Какво правиш? — попита.

— Не ти ли харесва? — челото му се изпоти от ужас.

— Не знам.

— Искаш ли да опитаме пак и да видиш? — по-бавно, каза си той. Не прибързвай с тая работа. — Защо не легнеш по гръб да се отпуснеш?

Натисна я леко назад, сетне се опъна до нея, подпрян на лакът. Погледна я отвисоко и пак постави устата си върху нейната. Изчака напрежението й да отмине и леко прекара език по устните й. Надигна се и видя, че устата й се усмихва, а очите й са затворени. Когато ги отвори, той се приведе да я целуне пак. Тя се напъна да го посрещне. Той я целуна по-силно и с отворена уста. Когато езикът му потърси вход, тя отвори уста да го приеме.

— Да — каза тя. — Мисля, че ми харесва.

Джондалар се ухили. Тя питаше, вкусваше, пробваше и той бе доволен, че не го намираше нетърпелив.

— Сега какво? — попита тя.

— Още от същото?

— Добре.

Целуна я отново, като кротко изследва устните и небцето на устата, и мекото под езика й. Сетне устните му проследиха челюстта й. Намери ухото, издиша топло в него, захапа меката му част и покри гърлото й с целувки и с търсещия си език. После пак се върна към устата й.

— Защо това ме кара да се чувствам като в треска и да потръпвам? — каза тя. — Не като при болест, а с приятни тръпки.

— Сега няма нужда да бъдеш лечителка, това не е болест — каза той и след миг добави: — Ако ти е топло, защо не си отвориш наметалото, Айла?

— Така е добре. Не ми е чак толкова топло.

— Имаш ли нещо против аз да ти отворя наметалото?

— Защо?

— Защото искам.

Той пак я целуна, опитвайки се да развърже възела на ремъка, който придържаше наметалото й. Не успя и започна да очаква, че тя ще продължи да разпитва.

— Аз ще го отвържа — прошепна тя, когато той отлепи уста от нейната. Сръчно развърза възела и се надигна да развие ремъка. Коженото наметало падна и Джондалар затаи дъх.

— О, жено! — гласът му задрезгавя от желание и слабините му се свиха. — Айла, о, Дони, каква жена! — целуна устата й яростно, сетне зарови лице във врата й и го засмука, докато усети, че той се затопля. Дръпна се задъхан и видя червения белег, който бе оставил. Пое си дълбоко дъх, опитвайки се да се овладее.

— Нещо да не е наред? — попита Айла, намръщена загрижено.

— Само това, че те искам прекалено много. Искам за теб да го направя както трябва, но не знам дали ще мога. Ти си… така красива, толкова истинска жена.

Намръщването й премина в усмивка.

— Каквото и да направиш, Джондалар, ще бъде както трябва.

Той я целуна пак, но по-кротко, повече от всякога изпълнен с желание да й даде Удоволствието. Погали тялото й, усещайки плътната гръд, вдлъбнатината на талията, гладката извивка на хълбоците, стегнатите мускули на бедрото. Ръката му закачи златистите къдри на венериния й хълм и мина по стомаха й до стегнатата издутина на гръдта й, и той усети как зърното се втвърдява в дланта му. Целуна малкия белег в основата на гърлото й, после потърси другата гръд и засмука зърното в устата си.

— Не изглежда както при бебето — каза тя.

Това свали напрежението. Джондалар седна със смях.

— Смята се, че не трябва да анализираш това, Айла.

— Е, усещането не е както когато бебето суче и не знам защо. Не знам защо един мъж изобщо може да иска да смуче като бебе — рече тя, сякаш се защищаваше.

— Не искаш ли така? Ако не ти харесва, няма да го правя.

— Не казвам, че не ми харесва. Когато бебето суче, е приятно. Когато ти го правиш, нее същото, но пак е приятно. Чувствам го отвътре. Бебето не те кара да го чувстваш така отвътре.

— Затова мъжете го правят — да накарат жената да се почувства така и себе си да накарат да се чувстват така. Това е причината да искам да те докосвам, да ти давам Удоволствия и ти да ми даваш. Това е Дара на Удоволствието на Майката за Нейните деца. Тя ни е създала да познаем това Удоволствие и ние Я почитаме, когато приемаме Нейния дар. Ще ми позволиш ли да ти дам Удоволствие, Айла?

Той я гледаше. Златната й коса, разпиляна на кожите, обрамчваше лицето й. Разширените й очи, дълбоки и меки, светеха със скрит огън и изглеждаха пълни, сякаш щяха да се излеят. Устните й затрепериха, когато ги отвори да отговори, и вместо това тя кимна.

Той целуна едното затворено око, сетне другото и видя една сълза. Опита солената капка с върха на езика си. Тя отвори очи и се усмихна. Целуна върха на носа й, сетне устата й, сетне всяко зърно. После стана.

Тя го загледа да отива до огнището, да отмества набученото на шиш месо от огъня и да избутва увитите в листа корени от жарта. Изчака го, без да мисли, предусещайки незнайно какво. Беше я накарал да усеща повече, отколкото си бе мислила, че тялото й е способно да усеща, и бе възбудил някакво неизразимо стремление.

Той напълни с вода една чаша и я донесе.

— Не искам нищо да ни прекъсва — каза, — и си помислих, че може да поискаш да пиеш вода.

Тя тръсна глава. Той отпи една глътка и остави чашата на земята, после развърза връвта на набедрената си препаска и я загледа, застанал над нея с набъбналата си огромна мъжественост. В очите й имаше само доверие и желание и нищо от страха, който неговият размер често възбуждаше у по-младите жени, както и у някои не тъй млади, когато го видеха за пръв път.

Легна до нея, като си плакнеше очите с нейния вид. Меката, пищна, блестяща коса, искрящите, очакващи очи, великолепното й тяло — всичко в тая великолепна жена чакаше докосването му, чакаше да събуди у нея чувствата, които той знаеше, че са там. Искаше да удължи това първо нейно осъзнаване. Чувстваше се по-възбуден, отколкото когато и да било на Първия обряд на току-що напъпила жена, Айла не знаеше какво да очаква, никой не й го бе описал в ярки, подробни детайли. Беше била само малтретирана.

О, Дони, помогни ми да го направя както трябва, помисли той, чувствайки за момент, че е поел по-скоро тежка отговорност, отколкото изпълнено с радост Удоволствие.

Айла лежеше спокойно, без да помръдва мускул, но въпреки това трепереше. Усещаше се, като че ли бе чакала цяла вечност за нещо, което не можеше да назове, но можеше да даде. Дори само очите му можеха да проникнат в нея. Тя не можеше да обясни пулсиращия, тупкащ опияняващ ефект от ръцете, устата, езика му, но копнееше за още. Чувстваше се незавършена, непълна. Докато той не й даде да го вкуси, тя не познаваше глада си, но веднъж появил се, той трябваше да бъде заситен.

Когато очите му се напълниха, той ги затвори и я целуна още веднъж. Устата й бе отворена в очакване. Тя привлече търсещия му език вътре и колебливо опита със своя собствен. Той се поотдръпна и й се усмихна окуражително. Поднесе един пищен лъскав кичур от косата й до устните си и потри лицето си в плътната мека купчина на златистата й корона. Зацелува челото, очите, бузите й, желаейки да я опознае цялата.

Откри ухото й и топлият му дъх още веднъж изпрати тръпки на удоволствие през нея. Гризна меката му част, сетне я засмука. Намери нежните нерви на врата и гърлото, които предизвикаха изстудяване на никога недокосвани места. Големите му изразителни и чувствителни ръце я заизследваха, опипаха копринената й косата, обхванаха бузата и челюстта й, проследиха контурите на рамото и ръката й. Щом стигна до ръката й, той я поднесе към устата си, целуна дланта, закачи всеки пръст и последва вътрешната извивка на китката.

Бе затворила очи и се бе отдала на усещанията си за ритмични приливи. Топлата му уста намери белега в ладийката на гърлото й, сетне мина между гърдите й и заобиколи под едната. Започна да описва стесняващи се кръгове с език и усети как се промени структурата на кожата, когато стигна до ареолата. Когато засмука зърното й в устата си, тя ахна и той усети топъл прилив на кръв да затуптява в слабините му.

Ръката му повтори движението на езика по другата гърда и пръстите му намериха зърното й втвърдено и щръкнало. Отначало я всмукна леко, но когато тя се вдигна нагоре към него, той засмука по-силно. Тя дишаше тежко и тихо стенеше. Неговото дишане дублираше нейното желание, не бе сигурен, че ще може да изчака. Тогава спря, за да я погледне отново. Очите й бяха затворени, устата — отворена.

Искаше я цялата, всичко наведнъж. Залепи се за устата й и придърпа езика й в своята. Когато го пусна, тя придърпа неговия, следвайки примера му и усети топлата му долна страна. Той пак намери гърлото й и започнала прави влажни кръгове около другата й пълна гърда, докато не стигна до зърното. Тя се бутна към него с желание и потрепера, когато той й отговори със силно придърпване.

Ръката му загали стомаха, хълбока, крака й, сетне се насочи към вътрешната част на бедрото. Твърдите й мускули заиграха, защото за миг тя се стегна, после разтвори краката си. Той обхвана с длан хълма с тъмнозлатистите къдри и усети внезапна влажна топлота. Ответният тласък в слабините му го изненада. Той замря, борейки се да се овладее, и замалко не се провали, когато усети нов прилив на влага под ръката си.

Устата му остави зърното и закръжи по стомаха и около пъпа й. Когато стигна до хълма й, той я погледна. Тя дишаше с мяукащи стонове, а гърбът й се извиваше като дъга и се напрягаше в очакване. Беше готова. Той целуна горната част на венериния й хълм, усети къдравите косъмчета и потегли надолу. Тя трепереше и когато езикът му намери върха на тясната й цепка, подскочи с вик, а сетне легна обратно, стенейки.

Мъжествеността му пулсираше трескаво и нетърпеливо, докато той се премести така, че да се плъзне надолу между краката й. Сетне разтвори гънките й и вкуси продължително и нежно. Тя не можеше да чуе звуците, които издаваше сама, защото се бе загубила в прилива на изключителните усещания, които преминаха през нея, докато езикът му изследваше всяка гънка, всеки хребет.

За да държи под контрол собствената си настойчива нужда, той се концентрира върху нея, намери ядрото, което бе нейният малък, но набъбнал център на удоволствието и го затърка силно и бързо. Изплаши се, че е стигнал предела на самоконтрола си, когато тя се загърчи и захлипа в небивал досега екстаз. С два дълги пръста той проникна във влажния й отвор и натисна изотвътре.

Изведнъж тя изви гръб и изплака и той усети вкуса на нова влага. Ръцете й се свиваха и отпускаха конвулсивно с несъзнателни приканящи движения, които съвпадаха със спазматичните и вдишвания.

— Джондалар — изплака тя. — О, Джондалар, нуждая се… нуждая се от теб… нуждая се от нещо…

Той бе на колене и скърцаше със зъби от усилие да се удържи, опитвайки се да влезе внимателно в нея.

— Опитвам се… да стане лесно — рече почти с болка.

— Това… няма да ме заболи, Джондалар…

Вярно! Това всъщност не й беше за пръв път. Щом тя изви гръб да го приеме, той си позволи да влезе. Нищо не го спря. Той натисна по-нататък, очаквайки да намери преградата й, но се усети привлечен вътре, почувства топлите й влажни дълбини да се отварят и да го обгръщат, докато за негово учудване не го пое изцяло. Той се дръпна назад и пак влезе дълбоко вътре в нея. Тя го обви с крака, за да го придърпа в себе си. Излезе пак и проникна още веднъж, чувствайки как чудесният й пулсиращ проход го гали по цялата му дължина. Беше повече, отколкото можеше да понесе. Завлиза пак и пак, докато с несдържана страст се отдаде изцяло на собствената си нужда.

— Айла!… Айла!… Айла!… — извика той.

Напрежението бе стигнало върха си. Той го усети как се събира в слабините му. Дръпна се още веднъж назад. Айла се надигна към него с всеки нерв и мускул напрегнати. Той се втурна в нея, отдавайки се на чисто чувственото удоволствие от пълното потапяне на набъбналата си горда мъжественост в копнеещата й топлота. Двамата се напънаха заедно, Айла извика името му и като й даде и последната си частица, Джондалар я напълни.

За една безкрайна секунда неговите по-дълбоки и гърлени викове се извисиха в хармония с останалите й без дъх изплаквания, повтарящи името му, докато пристъпите на неизразимото удоволствие ги разтърсиха. Сетне падна върху нея, изключително отпуснат.

Дълго време се чуваше само дишането им. Не можеха да помръднат. Бяха дали всичко на другия, всяка своя фибра на споделеното удоволствие. След известно време не искаха да помръднат, не искаха да свърши, макар да знаеха, че вече е свършило. Това бе пробуждането на Айла, тя никога не бе узнала удоволствията, които един мъж би могъл да й даде. Джондалар знаеше, че ще има удоволствието да я пробуди, но тя му бе дарила една нечакана изненада, прибавяйки неизмеримо към възбудата му.

Само няколко жени бяха достатъчно дълбоки да го поемат целия. Той се бе научил да контролира съответно проникването си и го правеше с чувствителност и умение. Никога не можеше да бъде съвсем същото, но едновременно да се наслаждава на възбудата от Първия обряд и на рядкото и славно отпускане на пълното проникване не беше за вярване.

Винаги полагаше големи усилия за Първия обряд, в церемонията имаше нещо, което изваждаше на показ най-доброто у него. Вниманието и грижата му бяха истински, стремеше се да задоволи жената, а удовлетворението му идваше колкото от нейното, толкова и от неговото задоволство. Обаче удоволствието и задоволяването от Айла надминаха и най-развихрените му фантазии. Никога досега не се бе чувствал така изцяло заситен. За миг сякаш бяха станали едно цяло.

— Сигурно започвам да ти натежавам — рече той и се измести така, че да прехвърли част от тежестта си на лакътя.

— Не — меко каза тя. — Изобщо не си тежък. Мисля, че никога няма да поискам да станеш.

Той се наведе да се мушне в ухото й и я целуна по врата.

— И аз не искам да ставам, но ми се струва, че трябва.

Той бавно се измъкна и легна до нея, като подложи ръката си така, че главата й да се намести във вдлъбнатината под рамото му.

Айла чувстваше сънливо задоволство, абсолютна отпуснатост и много силно присъствието на Джондалар. Чувстваше ръката му около себе си, пръстите, които леко я галеха, играта на гръдните му мускули под бузата й, чуваше пулса му или може би своя в ухото си, надушваше топлата мускусна миризма на кожата му и на техните Удоволствия. Никога досега не бе чувствала толкова да се грижат за нея и да я глезят.

— Джондалар — каза след малко, — откъде знаеш какво да правиш? Аз не знаех, че тези чувства са в мен. Ти откъде знаеше?

— Показаха ми, научиха ме, помогнаха ми да разбера от какво се нуждае една жена.

— Кой?

Усети мускулите му да се стягат и долови промяна в тона на гласа му.

— Обикновено по-възрастни, по-опитни жени учат младите мъже.

— Искаш да кажеш нещо като Първия обряд?

— Не съвсем. Това е по-неофициално. Когато младите мъже започнат да се възбуждат, жените винаги разбират. Винаги се намира една или няколко, която да разбере, че мъжът е нервен и несигурен в себе си, и да му помогне да го превъзмогне. Но това не е церемония.

— В Клана, когато някое момче убие първото си животно при истински лов, не просто нещо дребно, тогава той е мъж и получава своята церемония за мъжественост. Дали се е възбудил няма значение. Ловът е това, което го прави мъж. След него той трябва да поеме отговорностите на възрастните.

— Ловуването е важно, но някои мъже никога не ловуват. Те притежават други умения. Предполагам, че ако не исках, нямаше да ми се наложи да ловувам. Бих могъл да правя инструменти и да ги разменям за месо или кожи, или каквото поискам. Все пак повечето мъже ловуват и първото убито животно е много специално за момчето.

Гласът на Джондалар се стопли от спомените.

— Истинска церемония не се прави, но плячката му се разпределя между всички в Пещерата. То не хапва нищо. Когато минава покрай хората, те си говорят така, че да може да ги чуе, колко голямо и хубаво животно е убил и колко крехко и вкусно е месото. Мъжете го канят да иде с тях на лов или да поприказват. Жените се отнасят към него не като с момче, а като с мъж, и се шегуват приятелски. Ако е достатъчно голям и му се иска, почти всяка жена може да се покаже достъпна за него. Първото убито животно го кара да се чувства истински мъж.

— Но няма церемония на мъжествеността?

— Всеки път, когато един мъж прави някоя жена, отвори я, и остави жизнената сила да се излее в нея, той потвърждава своята мъжественост. Затова неговият инструмент, неговата мъжественост се нарича женоправец.

— Той може да направи нещо повече от една жена. Може да зачене бебе.

— Айла, Великата земя майка благославя жената с деца. Тя ги докарва на света и в мъжкото огнище. Дони ги е създала да й помагат, да й осигуряват храна, когато е трудна или кърми и се грижи за малко дете. И за да я направят жена. Не мога да го обясня по-добре. Може би Зеландони би могла.

Може би е прав, помисли Айла, като се сгуши в него. Само че ако не е, сега в мен може да започне да расте бебе. Тя се усмихна. Бебе като Дърк, което да прегръщам и кърмя, да се грижа, бебе, което донякъде ще бъде Джондалар.

Само че кой ще ми помага, когато той си отиде, помисли си, пронизана от внезапна тревога. Спомни си трудната предишна бременност, битката си със смъртта по време на раждането. И ако успея да родя сама, как ще мога да ловувам и да се грижа за едно бебе? Ами ако се нараня или бъда убита? Кой тогава ще се погрижи за моето бебе? То ще умре сам-самичко.

Не мога сега да имам друго бебе! Тя подскочи. Ама ако някое вече е било заченато? Какво да сторя? Лекарството на Иза! Вратига или имел, или… имел — не. Той расте само по дъбовете, а тук няма дъбове. Има няколко растения, които ще свършат работа, ще трябва да помисля. Може да е опасно, но е по-добре да загубя бебето сега, отколкото заради някоя хиена, след като се роди.

— Какво не е наред, Айла? — попита Джондалар, като се пресегна да зашепи пълната, твърда гръд, защото знаеше, че ще може, и това го бе накарало да я поиска.

Тя се натисна към ръката му, припомняйки си докосванията му.

— Нищо.

Той се усмихна, сети се за дълбокото си удовлетворение и почувства подновеното си желание. Много бързо, помисли си. Мисля, че тя има докосването на Хадума!

Тя видя топлината и желанието в сините му очи. Може би ще иска пак да прави Удоволствия с мен, помисли Айла и се усмихна в отговор. Сетне усмивката й изчезна. Ако някое бебе не е започнало да расте и пак направим Удоволствията, сега може да започне. Може би трябва да взема тайното лекарство на Иза, онова, казваше никому да не го споменавам.

Спомни си кога Иза й бе казала за растенията — златната нишка и антилопската острица, които имат толкова силна магия, че могат да подсилят женския тотем да отхвърли проникващата същност на мъжа и да предотврати започването на живота. Айла тъкмо бе научила, че е бременна. Иза не й бе казвала преди това за лекарството. Никой не си мислеше, че тя някога ще има бебе и това не бе влязло в нейното обучение. Силен тотем или нещо друго, но аз имах бебе и пак мога да имам. Не зная дали са духовете на мъжете, но лекарството вършеше на Иза добра работа и май ще е по-добре да го взема или да взема нещо друго, та да загубя бебето.

Бих искала да не ми се налагаше, бих искала да мога да го задържа. Бих искала да имам бебе от Джондалар. Усмивката й бе тъй нежна и приканваща, че той протегна ръка и я дръпна върху си. Амулетът, който висеше на шията й, го тресна по носа.

— Ох, Джондалар! Заболя ли те?

— Какво държиш в това нещо? Трябва да е пълно с камъни! — рече той, като седна и потърка носа си. — Какво е това?

— Това е… за моя тотемен дух, за да може да ме намира. Съдържа тази част от моя дух, която той разпознава. А също, когато ми даваше знаци, ги слагах вътре. Всеки в Клана има такъв. Креб казваше, че ако го загубя, ще умра.

— Значи талисман или амулет — рече той. — Твоят Клан наистина разбира тайните на света на духовете. Колкото повече научавам за тях, толкова по ми приличат на хора, макар и не на тия, които познавам — очите му се изпълниха с разкаяние. — Айла, моето невежество ме накара да се държа по тоя начин, когато за пръв път разбрах какво разбираш под Клана. Беше срамота и аз съжалявам.

— Да, срамота беше, но аз вече не се чувствам ядосана или уязвена. Ти ме накара да усетя… Аз също искам да направя една учтивост. За днес, за Първия обряд искам да ти кажа… благодаря.

Той се ухили.

— Не мисля, че досега някой ми е благодарил за това — ухилването отстъпи място на една усмивка, макар очите му да бяха сериозни. — Ако някой трябва да благодари, това съм аз. Благодаря, Айла. Ти не знаеш какво усещане ми даде. Не ми е било така приятно откакто… — той млъкна и тя видя как болезнено се смръщи, — … от Золена.

— Коя е Золена?

— Золена вече я няма. Това е жената, която познавах, когато бях млад — той легна по гръб и се втренчи в тавана на пещерата, като мълча толкова дълго, че Айла си помисли, че няма да каже нищо повече. Сетне заговори, повече на себе си, отколкото на нея.

— Тогава тя беше красива. Всички мъже говореха за нея и всички момчета мислеха за нея, но никой не мислеше толкова, колкото мислех аз, даже преди донии да дойде при мен в съня ми. Нощта, когато моята донии дойде, тя дойде като Золена и когато се събудих, спалните ми кожи бяха целите в моята същност, а главата ми беше пълна със Золена.

Спомням си, че вървях подире й или си намирах да чакам на такова място, откъдето да мога да я наблюдавам. Молех Майката за нея. Просто не можах да повярвам, когато тя дойде при мен. Можеше да бъде всяка една от жените, но единствената, която исках, беше Золена — о, как я исках! — и тя дойде при мен.

Отначало само взех удоволствието си в нея. Дори тогава бях едър за възрастта си, по много начини. Тя ме научи как да го контролирам, как да го използвам и от какво се нуждае една жена. Научих се, че мога да получа удоволствие даже ако жената не е достатъчно дълбока, ако се сдържам, колкото мога, и я подготвя. После нямаше да имам нужда да е толкова дълбока, а тя можеше да поеме повече.

Със Золена нямаше защо да се безпокоя. Наистина тя можеше да направи щастливи и по-малките мъже, тя също си имаше начини да се контролира. Нямаше мъж, който да не я иска — и тя избра мен. Не след дълго тя ме избра за постоянно, макар да бях още почти момче.

Имаше обаче един мъж, който продължаваше да се влачи подире й, макара да знаеше, че тя не го иска. Това ме дразнеше. Когато ни видя заедно, той й каза да избере за разнообразие някой мъж. Той не беше по-възрастен от Золена, но беше по-възрастен от мен. Аз обаче бях по-едър.

Джондалар затвори очи, но продължи:

— Беше толкова глупаво! Не трябваше да го правя, защото само привлякох вниманието към нас, но той нямаше да я остави намира. Той ме вбесяваше. Един ден го ударих и после не можех да спра.

Те казват, че не е хубаво за младия мъж да бъде прекалено много с една и съща жена. С повече жени има по-малка вероятност да се привърже. Смята се, че младите мъже трябва да се свързват с млади жени, смята се, че по-възрастните жени трябва само да ги научат. Те винаги обвиняват жената, ако чувствата на някой млад мъж към нея много се засилят. Само че не би трябвало да обвиняват нея. Не исках никоя от всички онези жени, исках само Золена.

Тогава онези жени ми се виждаха толкова груби, безчувствени, проклети, подигравателни към мъжете през цялото време, особено към младите мъже. Може би аз също съм бил безчувствен, когато ги прогонвах и ги обиждах.

Те избират мъжете за Първия обряд. Всички мъже искат да ги изберат, винаги приказват за това. Това е чест, вълнуващо е, но мъжете се тревожат да не се окажат прекалено груби, прекалено бързи или нещо още по-лошо. Какви мъж е тоя, който не може дори да отвори една жена? Всеки път, когато някой мъж минава покрай групичка жени, те го дразнят.

Той извиси гласа си до фалцет и ги имитира:

— Ето един красавец. Искаш ли да те науча едно-две неща? Тоя на нищо не можах да го науча, някоя друга да иска да опита?

После продължи с нормалния си глас:

— Повечето мъже се научават да им отвръщат и да се забавляват с препирнята също като жените, но за младите мъже това е трудно. Всеки мъж, който минава покрай няколко смеещи се жени, се чуди дали не се смеят на негова сметка. Золена не беше такава. Другите жени не я обичаха много, може би защото мъжете я обичаха прекалено много. На всеки от празниците или фестивалите на Майката тя беше избирана първа…

Мъжът, когото ударих, загуби няколко зъба. За толкова млад мъж е много тежко да загуби зъбите си. Не може да дъвче и жените престават да го искат. Оттогава не съм престанал да съжалявам. Беше толкова глупаво! Майка ми даде компенсация заради мен и той се премести в друга Пещера. Но той идва на Летните събирания и всеки път, щом го видя, примигвам.

Золена говореше за служене на Майката. Мислех, че ще стана гравьор и така ще й служа. Тогава Мартона реши, че може да имам наклонности за работа с камъка и изпрати съобщение на Даланар. Не след дълго Золена отиде на специално обучение, а Уиломар ме взе да живея с Ланзадонии. Мартона се оказа права. Това беше най-доброто. Когато след три години се върнах, Золена вече я нямаше.

— Какво й се е случило? — попита Айла почти със страх.

— Тези, които служат на Майката се отказват от собствената си личност и приемат личността на хората, за които се застъпват. В замяна Майката им дава Дарове, които Нейните обикновени деца не познават: Дарове на магия, умения, знание и власт. Мнозина от тези, които отиват да служат, никога не стават нещо повече от помощници. От тези, които са чули Нейния зов, само неколцина са истински надарени, но те се издигат много бързо сред Тези, които служат.

Точно преди да тръгна, Золена стана Главната жрица Зеландони, Първата от Тези, които служат на Майката.

Изведнъж Джондалар скочи и през отворите на пещерата видя аленото и златно западно небе.

— Все още е светло. Иска ми се да поплувам — рече той и с бързи големи крачки излезе от пещерата. Айла взе наметалото и дългия ремък и го последва. Докато стигне брега, той вече бе във водата. Тя свали амулета, повървя няколко метра и отскочи. Той беше далеч нагоре. Срещна го, когато той се връщаше.

— Докъде отиде? — попита.

— До водопада — каза той. — Айла, никога по-рано не съм говорил за това на някого. За Золена.

— Виждал ли си Золена оттогава?

Джондалар избухна в горчив смях.

— Не Золена, а Зеландони. Да, виждал съм я. Ние сме добри приятели. Даже съм споделял Удоволствия със Зеландони — рече. — Само че тя вече не избира само мен — той заплува бързо и мощно надолу по течението.

Айла се намръщи и тръсна глава, сетне го последва към брега. Нахлузи амулета си и завърза наметалото, щом тръгна след него по пътеката. Когато влезе, той бе застанал до огнището и гледаше надолу едва светещите въглени. Тя дооправи наметалото, взе малко дърво и подкладе огъня. Той бе все още мокър и тя го видя, че трепери. Отиде и взе спалната му кожа.

— Времето се променя — рече тя. — Вечерите са студени. Вземи, можеш да простинеш. Той тромаво наметна кожата на плещите си. Коженото наметало няма да му подхожда, помисли тя. И ако смята да напуска, трябва да тръгне преди новия сезон. Тя отиде до спалното си място и взе връзката кожи, която лежеше до стената.

— Джондалар?

Той тръсна глава, за да се върне в настоящето, и й се усмихна, но усмивката не стигна до очите му. Когато тя започнала развързва вързопа, нещо изпадна. Тя го вдигна.

— Какво е това? — попита с уплаха и учудване. — Как е попаднало тук?

— Това е донии — каза Джондалар при вида на гравираната мамутова кост.

— Донии?

— Направих я за теб, за Първия ти обряд. На първия обряд винаги трябва да има една донии.

Айла сведе глава да скрие внезапно бликналите сълзи.

— Не знам какво да кажа, никога не съм виждала нищо подобно. Тя е прекрасна. Изглежда истинска, съвсем като човек. Почти като мен.

Той вдигна брадичката й.

— Аз исках тя да изглежда като теб, Айла. Един истински резбар би я направил по-добре… не. Един истински резбар никога не би направил донии така. Не съм сигурен, дали и аз биваше да го правя. Донии обикновено няма лице, лицето на Майката е непознаваемо. Това, че направих твоето лице на тази донии, може да впримчи духа ти вътре. Затова тя е твоя, ти да я имаш, това е подаръкът ми за теб.

— Чудя се защо си сложил подаръка си тук — рече Айла, като доразвърза вързопа. — Аз направих това за теб.

Той тръсна кожата, видя украшенията и очите му блеснаха.

— Айла! Не знаех, че можеш да шиеш и да поставяш синци — каза, като оглеждаше дрехата.

— Аз не съм нравила синците. Просто направих нови части за ризата, която носеше. Разпарчалосах другите дрехи, за да разбера колко големи и с каква форма да са парчетата, и разгледах как са свързани, та да разбера как е направена. Използвах шилото, дете ми го даде. Не знам, дали съм го използвала правилно, но свърши работа.

— Идеално е! — каза той, като сложи ризата на гърдите си. Изпробва панталоните, а сетне и ризата. — Мислех си да си направя по-подходящи за пътуване дрехи. За тук набедрената препаска е чудесна, обаче…

Ето че изскочи. Произнесено на глас. Също като злите духове, за които Креб казваше, че силата им идва единствено от припознаването им, когато имената им се произнесат на глас, потеглянето на Джондалар бе станало факт. Вече не беше неясна мисъл, която някой ден би могла да изскочи, сега вече бе нещо веществено. И придобиваше все по-голяма тежест, защото мислите им се концентрираха върху него, докато сякаш нечие потискащо физическо присъствие влезе в пещерата, за да не излезе повече.

Джондалар бързо свали дрехите и ги сгъна.

— Благодаря, Айла. Не мога да ти кажа колко много означават за мен. Когато стане по-студено, ще бъдат чудесни, но все още нямам нужда от тях — рече той и сложи набедрената препаска.

Айла кимна, но не посмя да заговори. Усети някакъв натиск в очите си и костената фигурка се размаза. Тя я притисна към гърдите си, обичаше я. Бе направена от неговите ръце. Той се смяташе за майстор на инструменти, но можеше да прави толкова други неща. Ръцете му бяха достатъчно изкусни да направят едно изображение, което й даваше същото усещане за нежност, което бе изпитала, когато я бе накарал да разбере какво е да бъдеш жена.

— Благодаря ти — рече тя, като си спомни за учтивостта.

Той се намръщи.

— Не я губи — каза. — Както има твоето лице и може би съдържа твоя дух, може да не е безопасно, ако я намери някой друг.

Моят амулет съдържа част от моя дух и духа на моя тотем. Сега тази донии съдържа част от моя дух и от духа на твоята Земна майка. Това също ли я прави мой амулет?

Не бе мислил за това. Беше ли тя сега част от Майката?

Едно от децата на Земята? Може би не биваше да си играе със сили, излизащи извън обсега на знанията му. Или бе станал техен проводник?

— Не зная, Айла — отвърна. — Само че не я губи.

— Джондалар, ако си мислил, че може да бъде опасно, защо си поставил лицето ми на тази донии?

Той хвана ръцете й, които държаха фигурката.

— Защото исках да пленя духа ти, Айла. Не за да го задържа, мислех да ти го върна. Исках да ти дам Удоволствие, а не знаех дали ще мога. Не знаех дали ще разбереш, ти не си възпитана да Я познаваш. Мислех, че като сложа твоето лице, може би това ще те привлече към мен.

— За това не е имало нужда да слагаш лицето ми на една донии. Преди да разбера какво са Удоволствията, щях да бъда щастлива, ако просто бе пожелал да облекчиш нуждите си с мен.

Той я взе заедно с донии в прегръдките си.

— Не, Айла. Ти може и да си била готова, но аз имах нужда да разбера, че това ти е за пръв път, защото иначе нямаше да бъде както трябва.

Тя отново се изгуби в очите му. Ръцете му се стегнаха и тя се отдаде в негова власт, докато престана да усеща всичко, освен ръцете, които я държаха, гладната му уста върху нейната, тялото му, притиснато към нейното и зашеметяващата, нетърпяща отлагане нужда. Не разбра кога я вдигна и я отнесе от огнището.

Коженото й легло се надигна да я приеме. Почувства, че той се мотае с възела на ремъка й, сетне се отказа и просто вдигна наметалото й. Тя жадно се отвори за него, усети твърдата му мъжественост да търси и после да намира.

Яростно, почти отчаяно той заби дълбоко пръта си, сякаш за да се убеди отново, че тя е тук за него, че няма защо да се възпира. Тя се надигна да го посрещне и го пое, изпълнена с не по-малко желание.

Той се дръпна назад и пак се гмурна, чувствайки как напрежението расте. Подтикван от вълнението на тоталната й прегръдка и безгрижното удоволствие да се отдаде изцяло на силата на страстта си, той с бясна радост се плъзна по надигащото се вълнение. Тя го посрещаше на всяка вълна, отговаряйки на напора с напор, надигайки се, за да поведе натиска му.

Но изпитваните от нея усещания не се ограничаваха само до влизането и излизането от нейната цепка. Всеки път, щом я изпълнеше, тя съзнаваше единствено него, нейното тяло — нервите, мускулите, сухожилията — бе изпълнено с него. Той почувства как придърпването в слабините му се надига, извисява, потапя всичко под себе си и сетне едно непоносимо кресчендо, когато напрежението се изля в разтърсващо изригване, а той се понесе надолу, за да я изпълни за последен път. Тя се вдигна да срещне сетното му трескаво движение и експлозията се разнесе по тялото й със сладострастно отпускане.

28

Не съвсем пробудила се, но чувствайки някакво неудобство, Айла се обърна. Буцата под нея не искаше да се махне, докато накрая тя не се разбуди достатъчно, за да посегне към нея. Вдигна предмета и на мъждивата червена светлина на почти угасналия огън видя силуета на донии. Мигновено си припомни предишния ден, който живо се очерта в ума й и разбра, че топлото нещо до нея в леглото е Джондалар.

Трябва да сме заспали, помисли си, след като правихме Удоволствията. Приятно затоплена, се гушна по-близо до него и затвори очи. Сънят обаче й се изплъзваше. Откъси от различни случки се свързваха в мотиви и комбинации и тя ги подреждаше чрез вътрешното си чувство. Ловът, завръщането на Бебчо, Първия обряд и, наложен върху всичко друго, Джондалар. Нямаше думи да опише чувствата си към него, ала те я изпълваха с неизразима радост. Лежейки до него, мислеше за него, докато накрая не можа да се сдържи и се измъкна от леглото, като взе костената фигурка.

Отиде до входа на пещерата и видя Уини и Рейсър да стоят прислонени един до друг. Кобилата тихо изцвили да покаже, че я е видяла, и жената се отклони към тях.

— Така ли беше и за теб, Уини? — рече меко тя. — Твоят жребец даде ли ти Удоволствия? О, Уини, не знаех, че може да бъде така. Как е възможно да бъде тъй ужасно с Брод и тъй чудесно с Джондалар?

Младият кон навря муцуна, за да получи своя дял от вниманието й. Тя го почеса и потупа, сетне го прегърна.

— Няма значение какво казва Джондалар, Уини, мисля, че твоят жребец ти е дал Рейсър. Той даже има същия цвят, а кафявите коне не са много. Предполагам, че би могъл и да е духът му, но не мисля така.

Иска ми се да можех да имам бебе. Бебе от Джондалар. Само че не мога — какво ще правя, след като си отиде? — тя пребледня, почти ужасена. — Когато си отиде! О, Уини, Джондалар се кани да си тръгне!

Избяга надолу от пещерата, намирайки стръмната пътека по-скоро по усет, отколкото с гледане. Очите й бяха заслепени от сълзи. Понесе се по каменистия бряг, докато не спря край издадената стена и се сви до нея, хлипайки. Какво ще правя? Как да го понеса? Какво мога да направя, за да го накарам да остане? Нищо!

Прегърна раменете си с ръце и клекна, подпирайки се на каменната преграда, сякаш да предотврати някой разрушителен удар. Пак ще остане сама, когато той си тръгне. По-лошо от сама — без Джондалар. Какво ще правя тук без него? Може би и аз трябва да тръгна, да намеря някои Други и да остана с тях. Не, не мога да го направя. Те ще питат откъде идвам, а и Другите мразят Клана. За тях ще бъда изчадие, освен ако не правя думи, които не са верни.

Не мога. Не мога да посрамя Креб или Иза. Те ме обичаха и се грижеха за мен, Уба ми е сестра и се грижи за сина ми. Кланът е моето семейство. Когато си нямах никого, Кланът се погрижи за мен, а сега Другите не ме искат.

А Джондалар си отива. Ще трябва цял живот да живея тук сама. Спокойно можех да съм мъртва. Брод ме прокле, значи най-накрая той победи. Как бих могла да живея без Джондалар?

Айла плака, докато не й останаха сълзи. Остана само една неутешима вътрешна празнота. Изтри очи с опакото на ръката и забеляза, че още държи донии. Заоглежда я, удивлявайки се колкото на идеята от парче мамутски бивник да се направи малка жена, толкова и на самата фигурка. На лунна светлина още повече й приличаше на самата нея. Гравираната на плитки коса, засенчените очи, носът и извивката на бузата й напомняха за собственото й отражение в локва вода.

Защо Джондалар бе сложил нейното лице на този символ на Земната майка, която Другите почитаха? Беше ли пленен нейният дух, беше ли свързан с тази, която той наричаше Дони? Креб бе казал, че нейният дух е свързан с духа на Пещерния лъв от амулета й и от Урсус, Великата пещерна мечка, тотема на Клана. Когато бе станала лечителка, й бяха дали парченце от духа на всеки член на Клана, а след смъртното проклятие не си го бяха взели.

Кланът и Другите, тотемите и Майката, всички имаха някакви претенции към тази нейна невидима част, наречена дух. Мисля, че моят дух трябва да е объркан, помисли тя, знам, че аз самата съм объркана.

Студеният вятър я принуди да се върне в пещерата. Като отмести настрана студеното печено, тя напали малък огън, опитвайки се да не обезпокои Джондалар, и започна да си топли вода за чай, та да се успокои. Все още не би могла да заспи. Докато чакаше, се взираше в пламъците и си мислеше колко пъти се е вглеждала в тях, за да види подобие на живот. Горещите езици топлина танцуваха около дървата, подскачаха да опитат вкуса на някоя нова съчка, после се дръпваха и пак подскачаха към нея, докато не я обявяха за своя и не я погълнеха.

— Дони! Това си ти! Това си ти! — извика Джондалар в съня си. Айла скочи и отиде при него. Той се въртеше и се мяташе в съня си. Изведнъж очите му се отвориха и погледнаха стреснато.

— Добре ли си, Джондалар? — попита тя.

— Айла? Айла! Ти ли си?

— Да, аз съм.

Очите му пак се затвориха и той промърмори нещо неразбираемо. Не се е събудил, сети се тя. Било е част от съня му, но сега беше по-спокоен. Тя го наблюдава, докато той се отпусна, и сетне се върна при огъня. Докато пиеше чай, остави пламъците да замрат. Накрая отново се усети сънлива, махна наметалото си, пропълзя до Джондалар и се зави с кожите. Топлината на спящия мъж я накара да си помисли колко студено ще бъде, когато си отиде и от огромния резервоар на пустотата й се появиха нови сълзи. Плака, докато заспа.

* * *

Джондалар бягаше, дишайки тежко и опитвайки се да стигне отвора на пещерата пред себе си. Погледна нагоре и видя пещерния лъв. Не, не! Тонолан! Тонолан! Пещерният лъв го гонеше, сви се, после скочи. Изведнъж се появи Майката и с една заповед отпрати лъва.

— Дони! Това си ти! Това си ти!

Майката се обърна и той видя Нейното лице. Лицето на донии, което бе изрязал така, че да напомня за Айла. Той Я призова:

— Айла? Айла! Ти ли си?

Изрязаното лице оживя. Нейната коса беше като златно хало, заобиколено от червен ореол.

— Да, аз съм.

Айла-донии порасна и промени формата си, превърна се в древната донии, която бе дал, същата, която от толкова поколения беше в неговото семейство. Беше пищна и майчинска и продължи да расте, докато не стана голяма като планина. Сетне Тя започна да ражда. Всички морски създания изплуваха от Нейната дълбока пещера с водата на родилката, сетне като рояк излетяха всички насекоми и птици. Последваха ги земните животни — зайци, елени, бизони, мамути, пещерни лъвове — и нейде в далечината през мъгливата омара той съзря неясни очертания на хора.

Той тръгна през червената мъгла и чу далечен рев подобно стремителен водопад. Ревът нарастваше, връхлиташе го. Заля го хорски поток, който излизаше от просторната утроба на Земната майка, огромната като планина Земна майка с лицето на Айла.

Промъкваше се между хората, борейки се да се добере до Нея, и най-накрая стигна огромната пещера. Нейният дълбок отвор. Той влезе в Нея и мъжествеността му заопипва топлите гънки, докато те го затвориха в своите даряващи удовлетворение дълбини. Помпаше яростно, с несдържана радост, после видя Нейното обляно в сълзи лице. Тялото й се разтърсваше от ридания. Искаше да Я утеши, да й каже да не плаче, но не можеше да проговори. Беше отблъснат встрани.

Бе в центъра на огромната тълпа, която се изливаше от Нейната утроба, всичките с ризи със синци. Опита се да си пробие път обратно, но огромният натиск на хората го отнесе като ствол, попаднал в наводнението от водата на родилката, ствол, понесен от Великата майка река, със закачена за него окървавена риза.

Изви врат, за да погледне назад, и видя Айла да стои пред отвора на пещерата. Риданията отекнаха в ушите му. Сетне с гръмовен екот пещерата се срути в дъжд от скали. Бе останал сам. Плачеше.

* * *

Джондалар отвори очи в тъмното. Малкият огън на Айла бе погълнал дървата. В тази абсолютна тъмнина не бе много сигурен дали се е събудил. Пещерата не се виждаше, нямаше нищо познато, по което да може да определи положението си. Доколкото разчиташе на зрението си, със същия успех би могъл и да е потопен в бездънна пустота. Ярките фигури от сънищата му бяха по-материални. Те танцуваха из ума му на отделни късчета и парчета, като съзнателното му мислене им придаваше по-големи размери.

Преди нощта да избледнее достатъчно, за да оголи очертанията на скалата и пещерните отвори, Джондалар бе започнал да осмисля образите от съня си. Рядко помнеше сънищата си, но този бе тъй отчетлив, тъй осезаем, че трябва да беше послание от Майката. Какво се опитваше да му каже Тя? Искаше му се някоя зеландони да му помогне да разгадае съня.

Щом слабата светлина проникна в пещерата, видя разбърканата руса коса, която обрамчваше спящото лице на Айла, и забеляза топлината на тялото й. Загледа я мълчаливо сред просветляващите сенки. Изпитваше непреодолимо желание да я целуне, но не желаеше да я събуди. Притисна един дълъг златист кичур към устните си. После тихо стана. Намери хладкия чай, наля си една чаша и излезе на каменния портик на пещерата.

Беше му студено само по набедрена препаска, но пренебрегна студа, макар мисълта за топлите дрехи, които Айла му бе направила, да мина през ума му. Загледа как източното небе просветлява и детайлите на долината стават по-отчетливи и отново се залови за съня си, опитвайки се да проследи оплетените му нишки, за да разгадае тайната му.

Защо ли Дони му показа, че всичкият живот е произлязъл от нея? Той си го знаеше, това бе общоприет факт. Защо трябваше да се появява в съня му, раждайки всички риби и птици, и животни, и…

Плоскоглавците! Разбира се! Тя му бе казала, че хората от Клана са също Нейни деца. Защо никой не му го бе обяснил по-рано? Никой никога не бе оспорвал, че всичко живо бе дошло от Нея, тогава защо така хулеха тези хора? Наричаха ги животни, сякаш животните бяха нещо лошо. Какво правеше от плоскоглавците носители на злото?

Това, че те не са животни. Те са хора, различен вид хора! Точно това непрекъснато твърдеше Айла. Дали затова една от тях имаше лицето на Айла?

Той можеше да разбере защо нейното лице трябва да бъде на направената от него донии, тази, която в съня му спря лъва. Никой не би повярвал какво всъщност бе направила Айла, това бе по-невероятно от самия сън. Но защо древната донии имаше нейното лице? Защо самата Велика земя майка ще оприличава Себе си на Айла?

Знаеше, че никога няма да проумее целия си сън, но чувстваше, че продължава да изпуска някаква важна част. Припомни си го отново и когато се сети как Айла стоеше в готовата да се срути пещера, едва не й викна да излезе.

Гледаше хоризонта, а мислите му бяха обърнати навътре и чувстваше същата пустота и самота, както в съня си, когато бе останал сам без нея. Сълзи навлажниха лицето му. Защо усещаше такова крайно отчаяние? Какво не виждаше?

Сети се за напускащите пещерата хора с украсени със синци ризи. Айла бе оправила неговата риза със синци. Бе му направила дрехи, а по-преди дори не бе знаела как се шие. Дрехи за път, които да носи, когато я напусне.

Да я напусне? Да напусне Айла? Ослепителната светлина се вдигна над хоризонта. Той затвори очи и видя топъл златист блясък.

Велика майко! Какъв тъп глупак си ти, Джондалар! Да напуснеш Айла? Как въобще би могъл да я оставиш? Ти я обичаш! Защо си така заслепен? Защо ти бе нужен изпратен от Майката сън, та да разбереш нещо тъй очевидно, че и дете би го видяло?

Чувството, че от плещите му е паднала голяма тежест, го накара да изпита радостна свобода, внезапна лекота. Аз я обичам! Най-накрая ми се случи! Аз я обичам! Не мислех, че е възможно, но аз обичам Айла!

Чувствата му преливаха, беше готов да го изкрещи на целия свят, да се втурне вътре и да й каже. Никога не съм казвал на някоя жена, че я обичам, помисли си. Забърза се в пещерата, но Айла още спеше.

Излезе пак навън, донесе малко дърва и с кремък и огнен камък — това продължаваше да го удивлява — бързо запали огън. Поне веднъж бе успял да се събуди преди нея и искаше за разнообразие той да я изненада с горещ чай. Намери ментовите й листа и скоро чаят се затопли и стана готов, но Айла все още спеше.

Загледа я как диша и се обръща. Харесваше косата й така дълга и свободна. Изкушаваше се да я събуди. Не, сигурно е уморена. Вече е светло, а тя още не е станала.

Слезе долу на брега, намери една клонка да си почисти зъбите, сетне взе сутрешното си плуване. Излезе освежен, пълен с енергия и изгладнял. Така и не бяха стигнали до яденето. Усмихна се на себе си, като се сети за причината, мисълта го накара да се вдигне.

Разсмя се. Цяло лято си го подлагал на лишения, Джондалар. Не можеш да упрекваш своя женоправец, че така му се иска, като знае какво е изпуснал. Само не я насилвай. Може би се нуждае от почивка, не е свикнала. Изтича по пътеката и тихо влезе в пещерата. Конете бяха отишли да пасат. Сигурно са излезли, докато плувах, а тя още не се е събудила. Дали е добре? Може би трябва да я събудя. Тя се извъртя и гръдта й се показа, добавяйки нов импулс към предишните му мисли.

Сдържа желанието си, отиде до огнището да си налее още чай и зачака. Забеляза нещо различно в хаотичните й движения, после я видя, че се пресята за нещо.

— Джондалар? Джондалар! Къде си? — извика тя и скочи.

— Тук съм — втурна се той към нея.

Тя се притисна към него.

— О, Джондалар. Мислех, че си си отишъл.

— Тука съм, Айла. Ей ме тук — придържа я, докато се успокои. — Сега добре ли си? Чакай да ти налея малко чай.

Наля една чаша и й я занесе. Тя отпи една глътка, сетне запи жадно.

— Кой го направи? — попита.

— Аз. Исках да те изненадам с горещ чай, само че той вече изстина.

— Ти го направи? За мен?

— Да, за теб. Айла, никога по-рано не съм казвал това на някоя жена. Обичам те.

— Обичаш? — попита тя. Искаше да се увери, че той наистина има предвид това, което тя едва-едва се осмеляваше да се надява, че има предвид. — Какво значи „обичам“?

— Какво значи… Джондалар! Надут глупако! — той стана. — Великият Джондалар, когото всяка жена иска. Сам си вярваше на това. Толкова внимаваше да не произнесеш единствената дума, която си мислеше, че всички искат да чуят. И се гордееше, че никога не си я казвал на някоя жена. Най-накрая разбра какво е обич и не можа да го признаеш дори на себе си. Трябваше Дони да ти го каже с един сън! Джондалар най-накрая смята да го каже, смята да признае, че обича една жена. Ти май почти очакваше да припадне от изненада, а тя дори не знае значението на думата!

Айла го гледаше смаяна как крачи напред-назад и се превъзнася на тема любов. Ще трябва да научи тази дума.

— Джондалар, какво значи „обич“? — беше сериозна и изглеждаше леко раздразнена.

Той коленичи пред нея.

— Една дума, която много отдавна трябваше да ти обясня. Обич е чувството, което изпитваш към някой, когото харесваш. Това е чувството на майката към децата, на мъжа към брат му. Между мъж и жена това означава, че те толкова се харесват един друг, че искат да изживеят живота си заедно и никога да не се разделят.

Като чу думите му, тя затвори очи и усети, че устните й потреперват. Добре ли го чу? Наистина ли го разбра?

— Джондалар — рече, — не знам тази дума, но знам значението й. Разбрах смисъла й, още когато дойде, и колкото повече време стоеше, толкова по-добре го проумявах. Толкова пъти ми се е искало да знам думата, за да я кажа — затвори очи, но не можа да сдържи сълзите на радост и облекчение. — Джондалар, аз… също обичам.

Той се изправи, като я вдигна със себе си, и я целуна нежно, придържайки я като някое новооткрито съкровище, което не желае да счупи или загуби. Тя го прегърна през гърдите и го стисна, сякаш беше сън, който може да се изплъзне, ако го пусне. Той целуна устата й и соленото й от сълзи лице и, когато тя склони глава към него, зарови лице в разбърканата златиста коса, за да пресуши собствените си сълзи.

Не можеше да говори. Можеше само да я държи и да се диви на невероятния си късмет, че я е намерил. Бе трябвало да иде на края на света, за да намери жена, която да може да обича, и сега нищо не можеше да го накара да я остави.

* * *

— Защо просто не останем тук? В тази долина има толкова много неща. Като сме двама, ще е много по-лесно. Имаме копиемети и Уини ни помага. Рейсър също ще ни помага — каза Айла.

Вървяха през полето безцелно, просто за да говорят. Бяха събрали всички семена, които тя искаше да съберат, бяха наловили и изсушили достатъчно месо да изкарат зимата, бяха събрали и съхранили зреещи плодове, корени и други растения за храна и лек, бяха натрупали най-различни материали за зимните си проекти. Айла искаше да опита да украсява дрехите, а Джондалар мислеше да изреже няколко плочки за игра и да научи Айла да играе. Но истинската радост за Айла беше, че Джондалар я обича — нямаше да бъде сама.

— Долината е прекрасна — каза Джондалар. Защо да не остане тук с нея? Помисли си, че Тонолан бе искал да остане с Джетамио. Но двамата не бяха сами. Колко ли би издържал, без да има някой друг? Айла бе живяла сама три години. На тях не им се налага да са сами. Виж Даланар. Той започна нова Пещера, но в началото имаше само Джерика и стопанина на майка й, Хочаман. По-късно към тях се присъединиха и други хора и се народиха деца. Вече планират Втора пещера на Ланзадонии. Защо пък ти да не можеш да основеш нова пещера като Даланар? Може и да можеш, Джондалар, но каквото и да направиш, няма да бъде без Айла.

— Трябва да опознаеш други хора, Айла, и аз искам да те взема вкъщи с мен. Зная, че Пътешествието ще е дълго, но мисля, че за една година ще можем да го направим. Майка ми ще ти хареса и знам, че Мартона ще те хареса. Също и брат ми Джохаран и сестра ми Фолара — сега тя вече трябва да е млада жена. И Даланар.

Айла сведе глава, после пак вдигна поглед.

— А колко ще ме харесат, когато разберат, че моите хора са Кланът? Дали ще бъда добре дошла, когато научат, че имам син, който е роден, докато съм живяла с Клана и който за тях е изчадие?

— Не можеш цял живот да се криеш от хората. Жената… Иза не ти ли беше казала да намериш своите? Знаеш, че е била права. Няма да е лесно, не мога да скрия истината от теб. Повечето хора не знаят, че хората от Клана са човеци, но ти ме накара да го разбера, а има много други, които не са сигурни. Повечето хора са свестни, Айла. Щом веднъж те опознаят, ще те харесат. И аз ще бъда с теб.

— Не знам. Не може ли да помислим малко?

— Разбира се, че можем — каза той. Не можем да тръгнем на дълго Пътешествие преди пролетта, мислеше си той. До зимата бихме могли да стигнем чак до Шарамудои, но можем да презимуваме и тук. Това ще й даде възможност да привикне с идеята.

Айла се усмихна с истинско облекчение и ускори ход. Беше се влачила както физически, така и умствено. Знаеше, че неговото семейство и неговите хора му липсват и че ако реши да тръгне, тя щеше да тръгне с него, накъдето и да потегли. Все пак се надяваше, че след като прекара зимата тук, може би ще пожелае да остане и да направи долината свой и неин дом.

Бяха далеч от потока, почти на върха на склона към степите, когато Айла се наведе да вдигне някакъв смътно познат предмет.

— Моят зубров рог! — каза на Джондалар, като избръска калта и видя обгорената вътрешност. — Използвах го да си нося огъня. Намерих го, докато пътувах, след като напуснах Клана.

Обзеха я спомени.

— Вътре носех въглен, за да запаля факли, та да мога да подгоня конете към първата ми яма-капан. Улови се майката на Уини и когато хиените поискаха да убият кончето й, аз ги прогоних и я доведох в пещерата. Толкова много неща се случиха оттогава.

— Много хора носят огън, когато пътуват, но с огнените камъни няма защо да се безпокоим за това — внезапно сбърчи вежди и Айла разбра, че размишлява. — Нали сме се запасили? Няма нужда да правим нищо повече.

— Не, от нищо нямаме нужда.

— Тогава защо не направим едно Пътешествие? Късо Пътешествие — добави, като видя объркването й. — Ти не си изследвала областта на изток. Защо не вземем малко храна и палатки, и кожа за спане и да я огледаме? Няма защо да отиваме надалеко.

— Ами Уини и Рейсър?

— Ще ги вземем с нас. Уини даже може да ни носи през част от времето, а евентуално и храната и другия товар. Ще бъде голямо удоволствие, Айла. Само ние двамата — рече той.

За нея пътуването за удоволствие беше нещо ново и трудно за възприемане, но не можа да измисли какво да възрази.

— Само ние двамата… защо не? — помисли, че може би няма да е зле да проучат по-голяма част от местността на запад.

* * *

— Тук отзад пръстта не е толкова дебела — рече Айла, — но това е най-доброто място за скривалище, пък и ще можем да използваме част от падналите камъни.

Джондалар вдигна факлата по-високо, за да освети по-надалеч.

— Няколко малки скривалища, как мислиш?

— Така че ако някое животно разрови едното, да не може да вземе всичко. Добра идея.

Джондалар измести светлината, за да погледне в някои от пукнатините между падналите камъни в дъното на пещерата.

— Аз оглеждах веднъж тука. Стори ми се, че виждам следи от пещерен лъв.

— Това беше мястото на Бебчо. Аз също забелязах следи от пещерен лъв, преди да се настаня. Много стари. Помислих, че това е знак от моя тотем да престана да пътувам и да остана за през зимата. Не мислех, че ще остана толкова дълго. Сега си мисля, че е трябвало да те дочакам тук. Мисля, че духът на Пещерния лъв те е довел тук и после те е избрал, така че твоят тотем да е достатъчно силен за моя.

— Винаги съм мислел, че Дони ме води.

— Може би Тя те е довела, но мисля, че Пещерният лъв те е избрал.

— Може би си права. Духовете на всички създания са на Дони и Пещерният лъв също е Неин. Пътеките на Майката са мистериозни.

— Джондалар, с тотем като Пещерния лъв се живее трудно. Изпитанията му бяха тежки, невинаги бях сигурна, че ще оцелея, но даровете му си струват. Мисля, че за мен най-големият му дар си ти — завърши тя с мек глас.

Той забучи факлата в една пукнатина и взе обичната жена в прегръдките си. Беше толкова открита и честна и когато я целуна, му отговори тъй страстно, че той почти веднага се отдаде на желанието си за нея.

— Трябва да престанем — каза той, като я хвана за раменете да я отдалечи малко от себе си, — или никога няма да успеем да се приготвим. Мисля, че ти имаш докосването на Хадума.

— Какво значи докосване на Хадума?

— Хадума е една стара жена, която срещнахме, майка на шест поколения и много почитана от своите потомци. Тя притежава много от мощта на Майката. Мъжете вярват, че ако тя докосне тяхната мъжественост, това ще ги направи способни да се вдигат толкова често, колкото поискат, за да задоволят всяка жена или много жени. Повечето мъже биха го желали. Някои жени знаят как да окуражават мъжете. Ти, Айла, трябва само да ме приближиш. Тази сутрин, предната нощ. Колко пъти вчера? Ами предния ден? Никога не съм могъл или искал толкова много. Само че ако сега спрем, няма да успеем тази сутрин да свършим скривалищата.

Отстраниха трошляка, отместиха настрани няколко големи камъка и решиха къде да направят скривалищата. С напредването на деня Джондалар си помисли, че Айла изглежда необичайно тиха и самовглъбена и се зачуди дали не е заради нещо, което той е казал или направил. Може би не трябваше да се показва толкова нетърпелив. Трудно му беше да повярва, че тя е готова за него всеки път, когато я поиска.

Знаеше, че много жени се държаха на положение и караха мъжа да се потруди за своите Удоволствия, макар те също да ги харесваха. За него това рядко представляваше проблем, но се бе научил да не изглежда твърде нетърпелив. За жената предизвикателството беше по-голямо, ако мъжът изглеждаше малко сдържан.

Когато започнаха да пренасят запасената храна в дъното на пещерата, Айла придоби още по-резервиран вид, често скланяше глава и коленичеше за лека почивка, преди да вдигне някой увит в рунтава кожа пакет изсушено месо или някоя кошница с корени. Когато започнаха да правят кръгчета до брега, за да донесат повече камъни, които да натрупат около зимните си запаси, Айла вече изглеждаше забележимо разстроена. Джондалар бе сигурен, че вината е негова, но не знаеше какво е направил. Беше късен следобед, когато я видя ядосано да се опитва да повдигне един прекалено тежък за нея камък.

— Тоя камък не ни трябва, Айла. Мисля, че можем да си починем. Топло е, а сме работили цял ден. Хайде да поплуваме.

Тя престана да дърпа камъка, отметна косата от очите си, развърза възела на ремъка и когато наметалото й падна, свали амулета си. Джондалар усети познатото размърдване в слабините си. Всеки пък щом видеше тялото й, ставаше така. Движи се като лъв, помисли, възхищавайки се на нейната лъскава, жилеста грация, когато тя се затича към водата. Сне набедрената си препаска и се втурна след нея.

Тя така силно бъхтеше срещу течението, че Джондалар реши да изчака, докато се върне надолу, и да я остави да изразходва част от раздразнението си. Когато я настигна, тя се бе отпуснала по течението и не изглеждаше по-отпусната. Щом пак се обърна да заплува, той прокара ръка по извивката на гърба й от рамото през вдлъбнатината на талията до гладките закръглени хълбоци.

Тя се стрелна пред него, излезе от водата и докато той изджапа на брега, вече бе сложила амулета си и посягаше за наметалото.

— Айла, какво не правя както трябва? — попита той, като застана вир-вода пред нея.

— Не си ти. Аз съм тази, която не прави нещата както трябва.

— Нищо лошо не си направила.

— Не е така. Цял ден се опитвам да те окуража, но ти не разбираш жестовете на Клана.

Когато Айла за пръв път бе станала жена, Иза й бе обяснила не само как да се грижи за себе си, когато кърви, и как да се почиства, след като е била с мъж, но и жестовете и позите, които биха окуражили някой мъж да й даде сигнала, макар да се съмняваше, че тя се нуждае от тази информация. Едва ли мъжете от Клана щяха да я намерят привлекателна, каквито и жестове да използваше.

— Знам, че когато ме пипаш по определен начин или слагаш устата си върху моята, това е твоят сигнал, но не знам как да те окуража — продължи тя.

— Айла, единственото, което трябва да направиш, за да ме окуражиш, е да си тук.

— Нямам това предвид — каза тя. — Не зная как да ти кажа, когато искам да правиш Удоволствия с мен. Не знам начините… Ти каза, че някои жени знаят как да окуражат мъжа.

— О, Айла, това ли те тревожи? Искаш да научиш как да ме окуражаваш?

Тя кимна и сведе глава, обхваната от смущения. Жените от Клана не бяха така безцеремонни. Те показваха желанието си за някой мъж с изключителна скромност, сякаш едва можеха да понесат гледката на така изключително мъжествен индивид. И все пак с престорено скромни погледи и невинни пози, които напомняха позицията, която трябваше да заеме жената, му даваха да разбере, че той е неустоим.

— Виж как си ме окуражила, жено — рече той, знаейки, че докато са разговаряли, е получил ерекция. Не можеше да се сдържи, а не можеше и да я скрие. Като го видя тъй несъмнено окуражен, жената, без да иска, се усмихна.

— Айла — рече той, като я вдигна на ръце, — не знаеш ли, че ме окуражаваш просто с това, че си жива?

Той я понесе през брега към пътеката.

— Имаш ли някаква представа колко ме окуражава само като те погледна? Още първия път, когато те видя, те поисках — той продължи по пътеката с твърде изненаданата Айла. — Ти си до такава степен жена, че нямаш нужда да знаеш начини за окуражаване, няма нужда нищо да учиш. Всичко, което правиш, ме кара да те искам повече.

Стигнаха до входа.

— Ако ме искаш, трябва само да ми кажеш или по-добре да направиш така — и той я целуна.

Отнесе я в пещерата и я положи върху леглото от кожи. Сетне пак я целуна с отворена уста и леко опитващ език. Тя усети помежду им неговата гореща и твърда мъжественост. Тогава той седна със закачлива усмивка на лицето.

— Казваш, че цял ден си опитвала. Защо си мислиш, че не си ме окуражавала? — рече той. Сетне направи нещо съвършено неочаквано, един жест.

Очите й се ококориха от изненада.

— Джондалар! Това е… това е сигналът!

— Ако смятащ да ми правиш сигналите на твоя Клан, мисля, че ще е справедливо да ти отвръщам със същото.

— Но… аз… — думите й се губеха, но не и действията. Стана, обърна се, смъкна се на колене, като ги разтвори широко, и се подложи.

Той беше замислил сигнала като шега, не очакваше, че ще бъде стимулиран тъй бързо. Обаче не можеше да устои на вида на кръглите й твърди хълбоци и оголения й женски отвор — тъмнорозов и приканващ. Преди да разбере, бе застанал на колене зад нея и влизаше в топлите й пулсиращи дълбини.

От мига, в който зае позата, мислите й се изпълниха със спомени за Брод. За пръв път би отказала на Джондалар, ако можеше. Но колкото и силни да бяха отблъскващите асоциации, по-раншното й възпитание да се подчинява на сигнала бе по-силно.

Той я яхна и се хвърли напред. Тя усети Джондалар да я изпълва и извика от неочаквано удоволствие. Позата я накара да почувства натиска на нови места, а когато той се дръпна назад, търкането я възбуди по нов начин. Когато той се гмурна отново, тя се подаде назад, за да го посрещне. Докато той се извисяваше над нея, като помпаше и се напъваше, тя внезапно се сети за Уини и за червеникавокафявия й жребец. Мисълта донесе тръпка на възхитителна топлина и пулсиращо, смъдящо придърпваме. Тя се повдигаше и буташе назад, съобразявайки се с неговия ритъм, като стенеше и пищеше.

Напрежението бързо се покачваше, нейните действия и неговото желание го докараха по-бързо.

— Айла! О, жено — извика той. — Красива, дива жена — пъшкаше той и ръгаше, и ръгаше и пак ръгаше. Хвана хълбоците й, придърпа я към себе си и когато я изпълни, тя се бутна назад да го посрещне, докато той се изливаше в нея с тръпка на удоволствие.

Стояха миг така, треперейки, а главата на Айла висеше надолу. После, като я взе със себе си, той се претърколи настрани и двамата легнаха неподвижни. Гърбът й се бе прилепил към него и с мъжествеността си все още в нея, той се уви около тялото й и се пресегна да зашепи гърдата й.

— Трябва да призная — рече след малко, — че тоя сигнал не е чак толкова лош — потри нос в тила й и се насочи към ухото й.

— Отначало не бях сигурна, но с теб, Джондалар, всичко е както трябва. Всичко е Удоволствие — каза тя, като се сгуши по-плътно в него.

* * *

— Джондалар, какво гледаш? — викна Айла надолу от площадката.

— Опитвах се да видя дали мога да намеря още огнени камъни.

— Аз почти не съм нащърбила първия, който започнах да използвам. Той ще изтрае дълго време, нямаме нужда от повече.

— Знам, но видях един и си помислих да видя колко още мога да намеря. Готови ли сме?

— Не мога да измисля нищо друго, от което да се нуждаем. Не можем да стоим много дълго, през този сезон времето се променя много бързо. Сутринта може да е горещо, а вечерта да има виелица — каза тя, слизайки по пътеката.

Джондалар сложи новите камъни в торбичката си, огледа се още веднъж и погледна към жената. После пак погледна към нея.

— Айла! Какво си облякла?

— Не ти ли харесва?

— Харесва ми! Откъде ги взе?

— Направих ги, когато правех твоите дрехи. Копирах твоите, така че да ми станат, но не бях сигурна дали ще мога да ги нося. Мислех, че може би са нещо, което само мъж може да носи. И не знаех как да сложа синци на ризата. Наред ли е?

— Така ми се струва. Не си спомням женските дрехи да се различават много. Може би ризата е малко по-дълга, а украшенията са по-различни. Това е облекло на Мамутои.

Аз загубих моето, когато стигнахме края на Великата майка река. На теб ти стои чудесно, Айла, и аз мисля, че ще ти хареса още повече. Когато застудее, ще забележиш колко е топло и удобно.

— Радвам се, че го харесваш. Исках да се облека… по твоя начин.

— Моят начин… чудя се дали вече знам кой е моят начин. Само ни погледни! Един мъж и една жена, и два коня! Единият натоварен с нашата палатка, с храна и с резервни дрехи. Струва ми се необичайно да тръгна на Пътешествие така необременен, да не нося нищо, освен копия и копиемет!

И торбичката ми да бъде пълна с огнени камъни. Мисля, че ще бъдем голяма изненада, ако някой можеше да ни види. Само че аз съм по-изненадан от самия себе си. Не съм същият онзи мъж, който бях, когато ме намери. Ти ме промени, Айла, и аз те обичам за това.

— Аз също съм променена, Джондалар. Аз те обичам.

— Добре, накъде да тръгнем?

Айла усещаше тревожно чувство за загуба, докато вървяха по долината, следвани от кобилата и жребчето й. Когато стигна завоя в края й, тя се обърна.

— Джондалар! Виж! Конете са се върнали в долината. Не съм виждала коне, откакто дойдох. Махнаха се, след като ги подгоних и залових майката на Уини. Радвам се, че пак ги виждам. Винаги съм си мислила, че тази долина е тяхна.

— Същото стадо ли е?

— Не зная. Жребецът беше жълт, като Уини. Не виждам жребеца, само кобилата-водачка. Беше много отдавна.

Уини също бе забелязала конете и високо изцвили. Отвърнаха на поздрава и ушите на Рейсър с любопитство се насочиха към конете. После кобилата последва жената, а жребчето тръгна в тръс след нея.

Айла следваше реката на юг и когато видя върлия скат на отсрещната страна, пресече. Спря на върха и двамата с Джондалар яхнаха Уини. Жената намери ориентирите си и тръгна на югозапад. Теренът стана по-неравен, по-начупен и нагънат, със скални каньони и стръмни склонове, водещи до плоски върхове. Когато наближиха един отвор между назъбените каменни стени, Айла слезе от коня и огледа земята. По нея нямаше пресни следи. Тя ги поведе в един глух каньон, сетне се покатери на една откъснала се от стената скала. Щом тръгна към свлачището от другата страна, Джондалар я последва.

— Това е мястото, Джондалар — каза тя и като извади от туниката една торбичка, му я подаде.

Той позна мястото.

— Какво е това? — попита, като хвана малката кожена торбичка.

— Червена земя, Джондалар. За гроба му.

Той кимна. Не можеше да говори. Усети натиска на сълзите и не направи усилие да ги спре. Изсипа от червената охра в шепата си и я разпиля по скалите и трошляка, сетна разпръсна втора шепа. Айла изчака, докато той гледаше с влажни очи скалистия сипей, и, когато се обърна да си ходи, тя направи жест над гроба на Тонолан.

Яздиха известно време, преди Джондалар да проговори.

— Той беше любимец на Майката. Тя си го поиска обратно.

Изминаха още малко и той попита:

— Какъв беше тоя жест, дето го направи?

— Помолих Великата пещерна мечка да го пази по време на пътуването му и да му пожелае късмет. Означава „върви с Урсус“.

— Айла, когато ми каза, не го одобрих. Сега го одобрявам. Благодарен съм ти, задето си го погребала и си помолила тотемите на Клана да му помогнат. Мисля, че заради теб той ще успее да намери пътя си към света на духовете.

— Ти каза, че е бил смел. Не мисля, че смелчаците имат нужда от помощ, за да намерят пътя си. За тези, които са безстрашни, това ще бъде вълнуващо приключение.

— Той беше смел и обичаше приключенията. Беше препълнен с живот, сякаш се опитваше да го изживее целия наведнъж. Не бих направил това Пътешествие, ако не беше той — ръцете му бяха около Айла, защото яздеха заедно. — А и теб не бих те намерил.

Ето какво е имал предвид Шамуд, като каза, че такава ми е съдбата! „Той те води там, където иначе ти не би отишъл“ бяха думите му. Тонолан ме доведе до теб… и сетне последва любовта си на другия свят. Не исках той да си отиде, но сега мога да го разбера.

* * *

На запад начупеният терен отново отстъпи място на плоските открити степи, нарязани от оттичащи се от огромния северен ледник реки и потоци. Водата си пробиваше път през срещащите се тук-там високостенни каньони и криволичеше по полегатите долини. Малкото дървета, които украсяваха степите, бяха се обърнали на джуджета в борбата си да оцелеят дори покрай водите, които подхранваха корените им, и формите им бяха разкривени, сякаш замръзнали, докато са се извъртали с гръб към яростния порив.

Където можеха, се придържаха към долините — за убежище от вятъра и за дърва. Само там, на завет растяха в относително изобилие брези, върби, борове и лиственици. За животните обаче това не се отнасяше. Степите бяха огромен резерват на диви животни. С новото си оръжие мъжът и жената ловуваха на воля, когато пожелаеха прясно месо, и често оставяха част от плячката си за другите хищници и любителите на мършата.

Бяха пътували половин лунен цикъл, когато поредният ден осъмна топъл и необичайно спокоен. Вървяха по-голямата част от сутринта и когато в далечината видяха едно възвишение с намек за зеленина, яхнаха коня. Подтикван от близостта и топлината на Айла, той пъхна ръката си под туниката й, за да я гали. Изкачиха хълма и погледнаха приятната, напоявана от голяма река долина под тях. Стигнаха до водата, когато слънцето беше високо.

— На север или на юг да тръгнем, Джондалар?

— Хайде на никъде да не тръгваме. Дай да си направим бивак — каза той.

Тя започна да възразява, само защото не бе свикнала да спира толкова рано без някаква причина. Сетне, когато Джондалар гризна врата й и внимателно стисна зърното й, реши, че нямат никакви причини да продължат и е предостатъчно, за да спрат.

— Добре, да направим бивак — рече тя. Прехвърли крак и се плъзна долу. Той слезе от коня и й помогна да свали товарните кошове от Уини, та конят да може да си почине и попасе. После я прегърна и я целуна, като пак посегна под туниката й.

— Защо не ме оставиш да я сваля? — попита тя.

Той се усмихна, а тя изхлузи туниката си през глава, развърза поясни я възел на долната си дреха и прекрачи през нея. Докато сваляше туниката си през глава, я чу да се смее. Когато погледна, бе изчезнала. Тя се засмя отново, сетне скочи в реката.

— Реших да поплувам — каза.

Той се ухили, свали панталоните си и я последва. Реката бе дълбока и студена, а течението — бързо, но тя плуваше нагоре тъй бързо, че с мъка я настигна. Сграбчи я и, газейки във водата, я целуна. Тя се измъкна от ръцете му и със смях се втурна към брега.

Той тръгна след нея, но докато стигне брега, тя бе хукнала нагоре по долината. Побягна след нея и точно като се пресягаше да я хване, отново му се изплъзна. Подгони я пак с всички сили и накрая я хвана през кръста.

— Този път, жено, няма да ми избягаш — каза той, като я придърпа към себе си. — Ще ме изтощиш да те преследвам и няма да мога да ти дам Удоволствия, — рече, доволен от нейната игривост.

— Не искам ти да ми даваш Удоволствия — каза тя.

Ченето му увисна и бръчки прорязаха челото му.

— Не искаш аз да… — и я пусна.

— Искам аз да ти дам Удоволствия.

Сърцето му отново започна да бие.

— Ти наистина ми даваш Удоволствия, Айла — рече, като я пое отново в прегръдките си.

— Зная, че ти е приятно да ми даваш Удоволствия, не това имах предвид — очите й бяха сериозни. — Искам да се науча да те удовлетворявам, Джондалар.

Той не можа да й устои. Като я прегърна по-силно, мъжествеността му твърдо застана помежду им и той я целуна, сякаш не можеше да й се насити. Тя го целуна в замяна, следвайки примера му. Двамата удължиха целувката, като се вкусваха, докосваха, изследваха един друг.

— Ще ти покажа как да ме удовлетвориш, Айла — рече той и като я хвана за ръката, намери ивица зелена трева близо до водата. Когато легнаха, той пак я целуна, сетне се протегна към ухото й и я целуна по врата, като същевременно я бутна назад. Ръката му вече бе на гърдата й и той протягаше език към нея, когато тя седна.

— Искам аз да ти давам Удоволствия — каза.

— Айла, за мен е тъй приятно да ти давам Удоволствия, не знам как би могла да ме удовлетвориш още повече.

— А по-малко ли ще те удовлетворя? — попита.

Джондалар отметна глава назад, засмя се и я прегърна.

Тя се усмихна, неуверена какво така го е зарадвало.

— Не мисля, че каквото и да направиш, ще ми бъде по-малко приятно — сетне, гледайки я с трептящо сините си очи, рече:

— Обичам те, жено.

— Обичам те, Джондалар. Чувствам любовта, когато се усмихваш така с очите си, и толкова много, когато се смееш. Никой в Клана не се смееше и не обичаха аз да се смея. Не искам никога да живея с хора, които няма да ми дават да се усмихвам или смея.

— Ти трябва да се усмихваш, Айла, и да се смееш. Имаш красива усмивка — тя не успя да не се усмихне при тези думи. — Айла, о, Айла — рече той, като зарови лице в шията й и почна да я гали.

— Джондалар, обичам, когато ме докосваш и целуваш врата ми, но искам да знам ти какво харесваш.

Той се ухили насила.

— Не мога да се сдържа, ти ме „окуражаваш“ прекалено много. Какво харесваш, Айла? Прави това, което ти е приятно.

— Ще ти хареса ли?

— Опитай.

Тя го бутна назад, сетне се приведе да го целуне, като отвори уста и използва езика си. Той й отговори, но се сдържаше. После тя целуна врата му, прокарвайки леко език. Усети го леко да протръпва и го погледна, очаквайки потвърждение.

— Харесва ли ти?

— Да, Айла, харесва ми.

Наистина му харесваше. Възможността да се отпусне под плахите й опити го възбуждаше повече, отколкото бе мислил. Леките й целувки го изгаряха. Тя бе несигурна в себе си, неопитна като младо момиче, което е стигнало пубертета, но още не е имало Първи обряд, а нито едно от тях не бе било по-желано. Възбудителната сила на подобни нежни целувки бе по-голяма, отколкото на най-пламенните и чувствителни милувки на по-опитните жени, защото бяха забранени.

Повечето жени бяха донякъде достижими, жената без Първи обряд беше недокосваема. Неопитната млада жена можеше да докара мъжете — и млади, и стари — до лудост с тайни ласки в тъмните ъгли на пещерата. Най-страшното за една майка бе дъщеря й да стигне до женствеността си непосредствено след Лятното събиране, когато до следващото има цяла дълга зима. Повечето момичета получаваха някаква опитност в прегръщането и милувките преди Първия обряд и Джондалар знаеше, че за някои той не се бе оказал за пръв път, макар да не би ги изложил, като го разгласи.

Познаваше привлекателността на тези млади жени, той беше част от наслаждението му от Първия обряд, и точно тази привлекателност Айла упражняваше върху него. Тя целуна врата му. Той потръпна и като затвори очи, й се отдаде.

Тя се придвижи по-надолу и започна да прави гъделичкащи влажни кръгове по тялото му, усещайки как собствената й възбуда нараства. За него това бе почти мъчение, невероятно мъчение — донякъде гъделичкане и донякъде изгарящо стимулиране. Когато стигна до пъпа му, той не можа да се сдържи. Сложи ръце на главата й и леко я бутна надолу, докато тя усети горещия му прът върху бузата си. Дишаше тежко и дълбоко в нея нещо се дърпаше и теглеше. Гъделичкащият й език бе повече, отколкото той можеше да понесе. Насочи главата й към нарасналия си втвърден орган. Тя го погледна.

— Джондалар, искаш ли да…

— Само ако ти искаш, Айла.

— Ще ти бъде ли приятно?

— Да.

— Искам.

Той усети една топла влага да се затваря около края на пулсиращата му мъжественост, а сетне и не само около края. Простена. Езикът й опипваше гладката кръгла глава, опита малката цепка, изследва структурата на кожата. Когато първите й действия предизвикаха думи на задоволство, тя стана по-уверена. Наслаждаваше се на собствените си изследвания и чувстваше как сама пулсира отвътре. Обиколи формата му с езика си. Той извика името й, тя задвижи езика си по-бързо и усети влага между собствените си крака.

Той чувстваше засмукването и движещата се нагоре-надолу топла влага.

— О, Айла! О, жено! Айла, Айла! Как се научи да правиш това?

Тя опита да открие колко от него може да поеме и го налапа, докато едва не се задави. Неговите викове и пъшкания я насърчиха да опита пак и пак, докато той не се надигна да я посрещне. После, чувствайки нуждата му от нейните дълбини, а също и собствената си нужда, тя се вдигна, прехвърли крак, за да го възседне, набоде се на неговия изпълнил обема си член и го пое в себе си. Когато той проникна дълбоко, тя изви гръб и усети собственото си Удоволствие.

Той погледна нагоре към нея и се възрадва на гледката. Слънцето отзад бе превърнало косата й в златен ореол. Очите й бяха затворени, устата — отворена, а лицето й бе изпълнено с екстаз. Когато се извиваше назад, красивите й гърди се издаваха, а малко по-тъмните зърна щръкваха напред. Гъвкавото й тяло блестеше на слънцето, собствената му мъжественост, заровена дълбоко вътре, бе готова да се пръсне.

Тя се вдигна нагоре по пръта му и се спусна обратно точно когато той със затаен дъх се вдигна да я посрещне. Той почувства, че го залива една вълна, която и да се бе опитал не би съумял да овладее. Извика, когато тя се вдигна отново и се бутна към него, чувствайки изригващата влага, а той се разтърси от освобождаването.

Посегна нагоре и я придърпа към себе си, устата му намери зърното й. След миг на изтощено задоволство Айла се търкулна. Джондалар се надигна, наведе се да я целуне и посегна за гърдите й, та да мушне лице между тях. Посмука едната, после другата и пак я целуна. После се отпусна до нея, като здраво я притисна.

— Харесва ми да ти давам Удоволствия, Джондалар.

— Никой не ме е удовлетворявал по-добре, Айла.

— Само че на теб ти харесва повече, когато ти ми даваш Удоволствия.

— Не точно повече, но… откъде ме познаваш така добре?

— Това е, което си научен да правиш. Това е твое умение, като правенето на инструменти — тя се усмихна и захихика. — Джондалар има две умения. Той е правач на инструменти и женоправец — каза, очевидно много доволна от себе си.

Той се разсмя.

— Ти току-що направи шега, Айла — усмихна се подозрително Джондалар. Беше малко прекалено близо до истината, а и шегата не бе нова. — Но си права. Обичам да ти давам Удоволствия, обичам тялото ти, обичам те цялата.

— И аз обичам, когато ти ми даваш Удоволствия. Това ме изпълва отвътре с любов. Можеш да ми даваш Удоволствия колкото си искаш, само че понякога аз ще искам да те удовлетворявам.

Той пак се засмя.

— Съгласен съм. И след като искаш да знаеш толкова много, ще те науча на повече неща. Знаеш ли, ние можем да се удовлетворяваме един друг. Иска ми се сега да беше мой ред да направя тъй, че да те изпълня отвътре с любов. Само че ти го направи така добре, че не мисля, че дори и докосването на Хадума би могло да ме вдигне.

Айла замълча за миг.

— Това няма да има значение, Джондалар.

— Кое няма да има значение?

— Даже и мъжествеността ти никога повече да не се вдигне, ти все още ще караш любовта да ме изпълва отвътре.

— Да не си го повторила! — той се ухили, но леко потреперя.

— Твоята мъжественост пак ще се вдигне — рече тя много тържествено и се закикоти.

— Какво те направи толкова остроумна, жено? Има някои неща, с които не трябва да се шегуваш — каза той, престорено засегнат, сетне се разсмя. Беше изненадан и щастлив от нейната игривост и ново разбиране за хумора.

— Обичам да те карам да се смееш. Като се смея с теб, ми е почти така хубаво, както когато правя любов с теб. Искам винаги да се смееш с мен. Мисля си, че тогава никога няма да престанеш да ме обичаш.

— Да престана да те обичам? — каза той, като приседна и я погледна отвисоко. — Айла, цял живот съм те търсил, без да знам какво търся. Ти си всичко, което съм желал, всичко, което съм мечтал да притежава една жена, и даже повече. Ти си очарователна загадка, парадокс. Ти си абсолютно честна, открита, нищо не криеш и въпреки това си най-тайнствената жена, която съм срещал.

Ти си силна, разчиташ на себе си, напълно си способна да се грижиш за себе си и за мен и въпреки това можеш да седнеш в нозете ми, ако те оставя, без да се срамуваш, без възмущение, тъй лесно, както аз бих отдал почит на Дони. Ти си безстрашна и смела, ти спаси живота ми, гледа ме като бебе, докато оздравея, ловува, за да ме храниш, грижеше се за моите удобства. Ти нямаш нужда от мен. И въпреки това ме караш да искам да те защищавам, да те наглеждам, да съм сигурен, че нищо лошо няма да ти се случи.

Бих могъл да живея с теб цял живот и никога да не те опозная истински. У теб има дълбини, които биха могли да бъдат изследвани много животи. Ти си мъдра и древна като Майката и свежа и млада като жена при Първия обряд. И ти си най-красивата жена, която съм виждал. Не мога да повярвам на късмета си, че съм получил толкова много. Не мислех, че съм способен да обикна някого. Сега знам, че просто съм очаквал теб. Не мислех, че съм в състояние да обичам, Айла, а те обичам повече от самия живот.

В очите на Айла имаше сълзи. Той целуна двата клепача и я притисна, към себе си, сякаш се боеше, че може да я изгуби.

Когато на следващата сутрин се събудиха, на земята имаше тънък слой сняг. Оставиха капака на палатката да падне отново и се заровиха в кожите за спане, но и двамата усетиха тъга.

— Мисля, че е време да тръгнем назад, Джондалар.

— Май си права — каза той, като гледаше как дъхът му вдига лека струйка пара. — Все още е рано. Няма да попаднем в лоша буря.

— Човек никога не знае, времето може да те изненада.

Накрая станаха и започнаха да вдигат бивака. Прашката на Айла повали един огромен пустинен гризач, който се появи от подземното си леговище с бързи подскоци на два крака. Тя го вдигна за опашката — почти двойно по-дълга от тялото му и го прехвърли на гърба си за кукоподобните задни лапи. В бивака бързо го одра и го набучи на шиш.

— Мъчно ми е, че се връщаме — рече Айла, докато Джондалар стъкмяваше огъня, — беше… голямо забавление. Просто да пътуваш, да спираш, където искаш. Да не се грижиш да донесеш нещо у дома. Да правиш бивак по пладне, защото си поискал да поплуваш или да имаш Удоволствия. Радвам се, че се сети за това.

— На мен също ми е мъчно, че свърши, Айла. Беше хубаво пътуване.

Той стана за още дърва и тръгна надолу към реката. Айла тръгна с него да му помогне. Заобиколиха един завой и попаднаха на купчина изгнил плавей. Изведнъж Айла чу някакъв звук. Тя погледна нагоре и протегна ръка към Джондалар.

— Хей-ооо! — извика нечий глас.

Към тях вървяха малка група хора и махаха с ръце. Айла се присламчи към Джондалар, ръката му я обгърна успокояващо.

— Всичко е наред, Айла. Това са Мамутои. Казвал ли съм ти, че те сами се наричат ловци на мамути? Мислят, че и ние сме Мамутои — каза Джондалар.

Когато групичката наближи, Айла се обърна към Джондалар, а на лицето й се изписа изненада и учудване.

— Тези хора, Джондалар… те се усмихват — рече тя. — На мен ми се усмихват.

РЕЧНИК

ПО-МАЛКО ИЗВЕСТНИ ЖИВОТНИ И РАСТЕНИЯ, СРЕЩАНИ В КНИГАТА

алпийска яребица — Lagopus alpinus

бяла яребица — Lagopus lagopus

воден кос — Cinclus aquaticus

вратига — Tanacctum

гагарка — Plantus alle

горун, зимен дъб — Qucrcus scssiliflora

градински чай — Salvia officinalis

девесил — Levisticum officinale

див керевиз — Authriscus cerofolium

бял оман — Inula helenium

дрозд — Turdus philomelos

езерен камъш — Scirpus lacustris

елша — Alnus

живовляк — Plantago major

жълто овесарче — Emberiza cilrimcnella

зарасличе, черен оман — Symphytum

змийски лапад — Acorus calamis

ибекс, дива коза — Carpa ibex

имел — Viscum album

камшиче — Agrimonia

каня — Milvus ictinus

киселец — Rumex

костур — Perca fluviatilis

лиственица, листокапна борика — Larix decidua

лугачка — Dipsacus

мармот — Arctomys marmota

мирта — Myrtus communis

мушитрънче, орехче — Troglodytidac

невен — Calendula officinalis

онагра, диво азиатско магаре — Equus onager

острица — Carex

папур — Typha latifolia

пелин — Artemisia

повет — Clematis vitalba

подбел — Tussilago farfara

пореч — Borago officinalis

ранилист — Stachys officinalis

репей — Arctium lappa

рибарка — Sterna

росомаха, лакомец — Gulo gulo

сапунче — Saponaria officinalis

синап — Brassica alba

сойка — Garrulus fluviatilis

стърчиопашка — Motacillidac

тис — Taxus

хвощ — Equisetum

хермелин, сибирска белка — Mustela crminea

шавар — Juncus

шир — Amaranthus retroflexis

Издание:

Автор: Джийн М. Оел

Заглавие: Пещерният лъв

Преводач: Кънчо Кожухаров

Година на превод: 1993

Език, от който е преведено: английски

Издание: първо

Издател: ИК „Плеяда“

Град на издателя: София

Година на издаване: 1993

Тип: роман

Националност: американска

Печатница: Полипринт

Художник: Петър Станимиров

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/3183

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

За автора

Благодарности

15

16

17

18

19

20

21

22

23

24

25

26

27

28

Речник

Допълнителна информация

Заслуги