СТЕФАН ФУРНАДЖИЕВ

ВИСОКО БЕСИЛО

chitanka.info

ПРОКОБА

От далече дойдоха — пастири

запалиха големи огньове по българско.

Искрите стигнаха звездите

и останаха там.

Заранта се нахвърлиха на стадата,

цял ден ги свиваха в кръг,

по залез отлъчиха агнетата от майките.

Стадата страшно заблеяха.

И тръгнаха кандилата по селските пътища,

кучетата не знаеха де да се дянат,

конете удряха копита в земята,

клепалото на манастира се спука,

а един кладенец си загуби водата.

ТРАП…

Трап.

Дълбок трап.

За дървени въглища.

И за българи…

Огън се разгаря —

огън в сърцата.

Сили няма да догорят

главните,

сили нямат

да се раззеленеят…

„Изгорели сме цели“

А зъзнем.

И РЕЧЕ БОГ…

И рече Бог:

— Хвърли расото и тръгни!

Трябваше ми обикновен —

брод през вода,

път в затрънен народ,

камбана за глухи.

Черковната врата остави отворена —

дякони имам много,

нужен ми е АПОСТОЛ.

ВРЕМЕТО Е ЗАБРАВИЛО ИМЕТО СИ…

Времето е забравило името си.

Не иде, не отминава.

А се смалява.

Стрехите са надвесени вежди —

ще опрат в земята

и ще се слеят с нея.

Очите — къс от небето —

отдавна са облаци —

тук-там прокапали.

Споменът е потънал кладенец

с небесни очи,

с вежди на житен клас

с времето в шепа:

„Дела трябват, не думи!“

НА МОСТА СЕ ЛЮШКА ФЕНЕР…

На моста се люшка фенер

и верига,

проядена от мъглата.

Заптии на моста.

Искат да спрат времето,

да разпознаят една сянка,

втурнала се със сини очи

в тъмнината на душите ни.

ОТ ВСЕКИ УДАР НА СЕКИРА…

От всеки удар на секира

плачеше и

стенеше

гората.

На сън и на яве — сечища.

И рукнаха реки,

потоци,

кръвоизливи…

Оголена, земята се пропука

и глас от дъното се чу:

„Който не е чист,

убивам го!“

МЕТОХЪТ, ЗАПАЛЕН ОТ ЗАЛЕЗА…

Метохът, запален от залеза,

гори като факел.

Всяка нощ изгаря с камбанарията,

всяка заран монахините са изпепелени.

Сестро човешка,

божия дъще,

синьо дете в черно!

Защо не си догаряла?

Защо ронят сълзи

сините очи на душата ти?

Ти удряш ли камбаната

на божия дом в гърдите си?

Кого още оплакваш — него ли,

синът човешки,

синеокият!

„И ВСЕ ПАК СВАТБА ЩЕ ИМА!“

Васил Левски

Ще дойде вятърът. Синият вятър ще слезе

на яра, през процепа тесен на стъргата,

дето две ръце предояват стадата

в зелените бакърени гюмове.

Заспива ням хоризонта. И небето е бяло

като свобода. Дими голямото ведро.

И в зинали хралупи, и в глинени сипеи

вървят големите вакли стада.

Черни кучета носят гегите

под високите покриви на гъстите буки.

И стъпват балканджиите с тежки нозе,

в ямурлуците сиви пазат тетрата[1] суха…

На яра нощем идват вълчи сънища.

И страшно вият, и гонят съня ми.

Ще има сватба, венчило ще има —

запейте — земята го иска!

[1] тетра — смрадлика ↑

НЕКА МАГАРЕШКИЯТ САМАР ДА Е СТОЛ…

Нека магарешкият самар да е стол.

Нека коляното да е маса в килията.

Нека ръката на барут да мирише.

Нека българската кожа да е

прокуршумена.

Нашата — българска кожа —

драна,

щавена,

дамгосвана…

Тайник за писма.

КЪКРИНА

Гола зима.

Неразлистен плет —

жива мишена.

Черен гарван — ням свидетел…

Ни изстрел,

ни песен…

ТРИМА

Обречени сме, каза единият.

Курбан ще дадем, помисли другият.

Печата — да го изпратим на Каравелова!

— отсече третият.

Аз си отивам, рече вятърът.

ГЛАС

От снега по гредата

пълзи гласът на палача:

— Ще му бъде студено долу!

— И на небето ще му бъде студено! —

отвърна ехото

на тишината.

МАЙКА МУ

Каква ли жега е била душата

и на онзи студен Васильов ден —

през февруари —

в онази Васильова

седемдесет и трета година…

ВИДРИЦА

Отче Минчо Кънчев,

примка ли

развърза ръцете ти,

да вземеш отпечатъци

от Цариградската железница?

Пази ги!

Онези може да поискат

и за тебе

високо бесило.

19 ФЕВРУАРИ

По ранен

втори път се не стреля.

Едно бесило

за цяла България стига.

Едно въже

за цял народ е късо…

НА ВСЯКА ПЕДЯ…

На всяка педя — по едно семе.

На всяка река — по една сълза.

На всяка жена — дете в скута.

На всяка греда по една люлка.

На ден — копраля — по една мъка.

На всеки камък — по един куршум.

На всяко дърво — по един байрак.

КОГАТО БЕШЕ НАЙ-ТИХО В ЦЪРКВАТА…

Когато беше най-тихо в църквата;

когато палеха свещи;

когато се кръстеха;

когато се молеха…

Изведнъж чуха небесен глас:

изгърмя първата пушка.

БУНТ

На зазоряване, под червеното небе,

от гората излязоха напети мъже:

силни, мълчаливи, брулени от

ветровете,

шибани от клони, драскани от тръни,

хапани от зверове,

облечени в дрехи хайдушки…

Един по един след тях надойдоха

по-малките и по-големите братя,

обути в цървули,

с подигнати върхове.

Няколко остарели бащи,

поп Минчо

и един луд.

Мъжете заловиха хоро —

без гайда и тъпан,

без булка и кум;

пояс за пояс,

рамо до рамо,

навой до навой.

Това дълго, повито мъжко хоро!

Тези яки,

корави ръце!

Как ще ги пожали

тръпната онемяла земя!?

ПРЕЗ ТРЪНИТЕ…

През тръните. През камънаците.

И в равното:

от Гюргево до Карлово.

През Балкана.

В Къкрина.

И в София —

безгробищница българска…

Необятна.

И звездите не знаят къде е.

Не е под зидове.

Нито под камък.

Нито е долу, нито е горе.

Някъде в небето…

В сърцата ни.

В Отечеството под иго,

за гроб

свободно място

няма…

ТИ

Кой стои зад тебе,

полумесецо,

та се целиш

в мъртви

писъци?

Ти ли скова февруарското бесило —

по-ниско от Къкрина,

по-високо от Оборище?

В ЕДНА СТАЯ…

В една стая

на дървен одър…

Най-тихо е след предателството!

Връщам се във времето.

По омъчените комитети на земята ни.

И сърцето ми търси Къкрина,

моята Къкрина —

застанала

на пътя ми.

Въжето е само началото…

СЕЧЕН КАМЪК

През Сечен камък

мъртвите прокарват път,

а живите раздават жито.

Секат скали —

с кремъци и кости.

Над тях вятърът реже върхове —

елите стават кошути,

клоните — захвърлени рога.

По урвите тече кръвта.И не изтича,

на камъка под стиснатите клепки

пламтят езиците на пепелянки.

Осъмвам жив под козека…

На Сечен Камък

от гръм ударено — дървото плаче.

Обръщам се!

Коне окушумват зората.

Без оран, байно, жито няма!

ОТ ХИЛЯДА ХОРОВОДЦИ…

От хиляда хороводци

едного запомнят.

Много сватби има

като неговата няма:

Моми шият.

Момци леят.

Старци пушат.

Баби слушат.

Къщи дремят,

времето сменят —

куршуми пеят,

ками свирят.

А на мегданите

българско хоро играе —

моят син го води…

ПО ВЕЛИКДЕН…

По Великден

свети Васил

пасе агънца.

Те играят вито хоро,

той им носи зелен здравец.

Те му пеят гердан — песен:

да се раждат момиченца,

хем повити в козя кожа,

хем росени със

росица…

По Великден род се роди.

С мъжки чеда — все момчета —

тъмнооки,

синеоки,

с род сродени,

с кръв скръвени.

Да си бият сура ламя,

сура ламя, кръвопийца.

НА ПАЗАР В КАРЛОВО

На пазара всичко можеш да купиш —

на този Карловски пазар!

Земята отдолу стои на камък

и се взира в тези стари жени,

застанали чинно пред плодовете.

В отвъдния край на тези сергии

е приседнала самотна старица

с черна кърпа и бели очи.

Парче вестник, купчина семенца…

И кама.

В една ръка — кама,

в другата — кичур руса коса.

Тях не продава.

Балканът се е надвесил отгоре,

спечен, онемял от спомени

пред тази картина

на тайната българска библия.

ПЕСЕН ОТ ДЪБЕНЕ

От мъка и жал по Левски

жените от село Дъбене

пребраждат черни кърпи,

носят черни сукмани,

гледат черно земята

и пеят черни песни.

От мъка и жал по Левски

и от омраза към онзи плет,

мъжете на село Дъбене

не си ограждат дворовете,

не връзват цървули и върви,

ходят разгърдени, боси

и стиснато тъпчат земята.

И гробищата им са запуснати,

черквата е разтворена,

кандилата угаснали,

иконите — помръкнали.

А ако някой влезе във нея

не казва: „Прости ни Господи!“,

защото молитви мъжете не знаят,

защото Господ вътре Го няма,

защото от деди повтарят:

„Прости ни, байо Василе!“

ГАБАРЕВО

Все бягам от себе си

и все се настигам.

Заключвам ръцете си,

а прангите падат.

Устата си затварям,

а тя вика и пее.

Лягам на меко легло,

а се будя в Балкана.

Плувам в ниви горещи,

а се давя в реки окървавени.

Някой насажда хармани —

хармани от жертви…

В очите ми небето е синьо.

Сълзите ми веч не текат.

В сърцето ми евзи не пукат.

От тук е минал Апостолът…

И Габарево свети.

ХАЙДУШКИ ВЯТЪР…

Хайдушки вятър

понася твоя глас.

Ти биеш камбаната на времето,

което е в нас,

за да останем завинаги в него

белязани с твоето име.

Още малко има да се готвим —

шляпат калеври наоколо,

овцете не са издоени,

прилепите нямат крила…

И нощта е наоколо…

Татко наш,

загубени ли сме

вовеки веков?

РЕЛИГИЯ

Вън са пресните бесилки за врата ми.

И бурето е там, прогнило зъзне.

2 октомври 1935г. — вторник.

С черни върви навивам белите навои —

целия съм слух.

Змийски се върти камата в канията,

в пусията оловото зее.

Побратимих клетвата с огъня,

сърпа и куршума.

Пламъкът мята езици усойни,

жаравата на шиш се пече.

Свит на лакът, нощувам.

Ни вълк, ни Господ до мене.

И над ямурлука ми

дъбов лист — зелено знаме,

сън от рана,

клуп от въже…

Сека дръвник за главата си…

Издание:

Автор: Стефан Фурнаджиев

Заглавие: Високо бесило

Издание: първо

Година на издаване: 1992

Тип: поезия

Националност: българска

Печатница: ДФ „Литера принт“ — Стара Загора

Редактор: Йордан Хаджиев

Художник: Петрана Клисурова

ISBN: 954-8197-01-4

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/13822

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Прокоба

Трап…

И рече Бог…

Времето е забравило името си…

На моста се люшка фенер…

От всеки удар на секира…

Метохът, запален от залеза…

„И все пак сватба ще има!“

Нека магарешкият самар да е стол…

Къкрина

Трима

Глас

Майка му

Видрица

19 февруари

На всяка педя…

Когато беше най-тихо в църквата…

Бунт

През тръните…

Ти

В една стая…

Сечен камък

От хиляда хороводци…

По Великден…

На пазар в Карлово

Песен от Дъбене

Габарево

Хайдушки вятър…

Религия

Допълнителна информация

Заслуги