НИКОЛ М. КЕЛБИ

БЕЛИ ТРЮФЕЛИ ПРЕЗ ЗИМАТА

Превод: Антоанета Дончева-Стаматова

chitanka.info

Пищно удоволствие за сетивата — книга, от която ще искате допълнително.

Най-интересната част от всеки живот е онова, което е останало неразказано. Именно оттам започва и моята книга. Елегантният дивак от тези страници — Ескофие, същият, каквито сме всички ние, щом пред нас се появи чиния. Магьосникът, свещеникът, мечтателят, художникът — това са все нашите най-гладни страни. И това е единственият факт, който има значение.

Н. М. Келби

Животът на Огюст Ескофие е вълнуваща поредица от прекрасни блюда, срещи с короновани особи и с известни личности от политиката и света на изкуството. Сърцето му е подвластно на две страсти — кулинарията и любовта… към две напълно различни жени: красавицата Сара Бернар — една от най-обожаваните жени и актриси на своето време, и съпругата — независимата и аристократична поетеса Делфин Дафи, чиято ръка Ескофие печели на хазарт… Въпреки че се обичат, Ескофие и Делфин дълги години живеят разделени.

В последната година от живота си, докато пише своите мемоари, Екофие се завръща при Делфин. Тя изисква от него само едно нещо — да създаде блюдо и на нейно име, както е създал за толкова много жени, в това число за Сара Бернар и кралица Виктория. Ала как човек може да пресъздаде сложните пътища на любовта в една-единствена рецепта?! Великият готвач няма никаква представа. С помощта на своенравна млада готвачка, която болезнено много прилича на Сара, Ескофие трябва да преоткрие чувствената сила на храната и да вложи в съставките й своето разкаяние, страдание, прошка и любов… Заедно с него отпиваме от чашата с шампанско в края на живота му, несигурни дали сме готови да приключим с това последно ястие.

Единственият начин да се противопоставиш на забравата е, като готвиш. Едно добре приготвено блюдо внася красота, дълбочина и многообразие в живота. Храната е едно прекрасно вълшебство, а да повярваш във вълшебствата и да ги създаваш, е изключителен и необходим акт. И така. Мълчаливо. Гответе.

Огюст Ескофие (1846–1935) е легендарният френски готвач, чийто отпечатък върху ресторантьорското дело и висшата кулинария продължава да се усеща и днес. Той променя начина ни на хранене чрез своите ресторанти в прочутите хотели „Савой“ и „Риц“. С романа си Никол М. Келби ни пренася в света на Ескофие; страница след страница ни поглъща една чувствена история за храна и еротика, за копнеж и любов…

На Стивън — завинаги.

„Наближава денят, когато един-единствен морков, видян по нов начин, ще положи началото на революция.“

Пол Сезан

ПЪРВА ГЛАВА

Това последно лято кухнята ухаеше на подправки за марината, анасон и плодчета хвойна. Конфитюрът от диня, лавандуловото желе и замразеният копър се охлаждаха по лавиците в килера. Бурканите с туршия от манго и маринован лук — стар навик от дните му в Лондон, бяха оставени в избата, за да отлежават. В купите на бюфета се мъдреха восъчни медени пити — оцеждаха се в очакване да бъдат претопени на свещи или, смесени със зехтин, превърнати в сапун. Рамо до рамо с конфитюра от сливи бяха консервирани гръмотевични бури. Върху чамовите дъски на пода капеха спомени. Сълзите се превръщаха в пот.

Ескофие не забелязваше нищо. Той беше твърде зает да пише спомените си.

Тучната зеленина се бе върнала отново в Монте Карло и, колкото и да не е за вярване, дори във Вила Фернан. Монте Карло беше като скалист остров насред девствено сините води на Лазурния бряг, опрял гръб о Прованс. Изпъстрен с шевицата на покритите с бугенвилии големи къщи и вили, той приличаше на крепост, на вълшебен сладкиш, на сюрреалистична сватбена торта, украсена с глазурата на казината, хотелите и кафенетата, които осветяваха нощта, изпредени от захар и изгубили пътя си звезди. Вила Фернан — величественият каменен дом на Ескофие, се виеше покрай брега. Всяка вечер на хоризонта изпълзяваха облаците, които набутваха розовото слънце в заслепяващия рев на синевата, която беше море.

„Тихо, тихо!“ — казваше си той и продължаваше да пише.

При залез-слънце мадам Ескофие заръчваше на прислугата да дръпнат завесите и да отворят широко прозорците, за да пуснат вътре нощния въздух. Паят от касис, сладък и леко тръпчив, често затопляше хладните вечери. Шумът от разбиващите се долу на брега вълни поглъщаше виковете и крясъците на внуци и правнуци, праплеменници и праплеменнички — толкова много, че мадам и мосю Ескофие непрекъснато им бъркаха имената — и ги унасяше в сън. Но само за да започнат наново на сутринта. Детският смях се носеше из въздуха на талази.

Но за него това беше просто шум. Затрудняваше мисленето му. Всяка сутрин Ескофие си мечтаеше за по-бързото настъпване на вечерта — единственото време, когато можеше да се концентрира, когато къщата най-сетне утихваше.

През тази последна година всяка победа бе извоювана с много мъка и труд. Първият ден на май бе донесъл необичайна за сезона горещина. Водните смерчове се въртяха като танцьори из балната зала на блестящото море, но така и не докосваха земята. Плодът по лозниците изсъхна. А когато дъждовете най-сетне дойдоха, земята се разтвори и ги изпи до дъно.

Мадам Ескофие се улови, че често се връща към първите дни на брака им.

— Затвори очи! — й бе казал той. — Храната изисква пълно подчинение. — А след това бе поставил в устата й една перфектно приготвена мида и бе попитал: — Долавяш ли вкуса на морето?

Делфин го долавяше. Не само солта на морето, но и самото излъчване на момента, в който мидата е била издърпана от пясъка.

— Да, може би и буря. В сладостта се усеща и известна горчивина. А ти какво усещаш? — бе го попитала.

— Божията ръка.

Което не бе изненадващо. Той беше в крайна сметка ревностен католик.

Преди Делфин да се омъжи за Ескофие, за нея храната беше нещо много досадно. Препечена филийка, яйце, малко зеленчуци — беше й все едно какво яде. Единственото, което искаше, бе да бъде оставена на мира да си пише поезията и да бъде спасена от глупостта по света. Любов, майчинство, брак — всичко това я изпълваше единствено с презрение. „За да оцелее, една жена се нуждае само от себе си“ — казваше често тя.

Но баща й беше на друго мнение. Което можеше да се предполага. Използва ръката й като залог на ежеседмичната си игра на билярд.

— Ти ме „загуби“ на хазарт?!

— Ескофие играеше като мъж, обладан от любов! — заоправдава се Пол Дафи пред дъщеря си.

Което изглеждаше напълно невъзможно. Баща й беше изключително добър играч на билярд. За миг на Делфин й се стори, че не е чула правилно. Той рядко губеше редовната си игра, а когато това станеше, неизменно се жалваше, че Ескофие имал нечестно предимство. „Ама на него не му се налага да се навежда, за да насочи щеката, нали така?“ — изтъкваше възмутено.

Не особено любезно, но напълно вярно. Огюст Ескофие беше изключително дребен мъж.

— Това да не би да е някоя от поредните ти шеги? — бе попитала тя.

— Че защо? Това е идеалната любовна история, не мислиш ли? — отговори баща й, надявайки се да получи прошката й.

Не беше никаква любовна история. Делфин се бе срещала с Ескофие само няколко пъти, при това винаги в компанията на баща си. Двамата почти не се познаваха.

— Но как можа да се случи такова нещо?! — възкликна тя.

— Много лесно. Той каза: „Днес ще спечеля аз!“. А аз казах: „Какво ще заложиш?“. А той отговори: „Всичко, което пожелаеш, за да ми дадеш ръката на дъщеря си!“.

— Не разбирам.

— Не мога да не призная, че идеята му доста ми допадна. Той е толкова талантлив готвач, как да му откажа?! Една редовна седмична вечеря, приготвена от него, би била истинско блаженство!

— Наистина не те разбирам! — повтори тя.

Но разбираше. Беше очевидно. Делфин не бе непривлекателна. Беше строга красавица с прям характер, подсказващ авантюристичен дух, но перспективите й за брак не бяха големи. „Твърда независима си“ — казваше често баща й, макар да се възхищаваше на духа й. В крайна сметка тя вече бе станала уважаван поет и писател. Именно независимостта й бе онова, което я правеше толкова успешна, даже безстрашна. Ала през деветнайсети век безстрашието и независимостта не бяха сред предпочитаните качества на една съпруга.

И така Пол Дафи нямаше друг избор, освен да омъжи най-голямата си дъщеря на всяка цена. Като издател на книги с антики, той беше в бизнес, на който му липсваше „живец“, както казваше често на Ескофие. Пол нямаше синове — само две дъщерички, които наричаше своите „изненади“, тъй като и двете нямаха още три годинки, и Делфин. Ако нещо се случеше с него, семейството му щеше да остане на улицата. Нямаше съмнение, че Делфин се нуждаеше от преуспяващ съпруг, а Ескофие беше точно такъв. Той беше на трийсет и четири години — по-голям от Делфин, но не много. Години наред той бе работил като главен готвач в „Малкия Мулен Руж“, който, както Ескофие бързаше да подчертае, не бе свързан по никакъв начин с рискованото кабаре „Мулен Руж“ в Монмартр, а бе изключително уважаван и прочут ресторант.

Но за съжаление този ресторант беше отворен само през летните месеци, затова Ескофие беше собственик и на малка бакалия и ресторант в Кан, които отваряше по време на зимния туристически сезон.

Прилежен, трудолюбив и преуспяващ, Огюст Ескофие като че ли беше всичко, което един баща можеше да мечтае да види в своя бъдещ зет. Притесняваше го единствено фактът, че човекът бе крехък и с деликатни кости като малко дете, но дребният му ръст се компенсираше в предостатъчна степен от амбициите му. Ескофие бе мъж, който щеше да осигури заможен живот на дъщеря му, а това бе единственото, което интересуваше Пол — или поне така предпочиташе да си мисли. Затова сега той я взе в обятията си и каза:

— Довери ми се! Той е истински художник в кухнята! А ти си художник с думите. Двамата ще бъдете щастливи заедно, повярвай ми!

Ала въпросът в гласа му не успя да й убегне.

— Той ми е приятел — допълни шепнешком баща й. — Обичам го като роден син.

Тя нямаше никакъв избор.

На следващия ден Ескофие се появи да си прибере съпругата. Делфин седеше на канапето в гостната, обградена от сандъци и кутии за шапки. Когато той влезе в стаята, тя нито проговори, нито помръдна — само вдигна очи към него и го погледна така, сякаш го виждаше за първи път. Ескофие беше блед и нервен, очевидно точно толкова сконфузен, колкото беше и тя. Но не беше грозен, а и изглеждаше сносно като за готвач — защото тогава за нея той беше само това, прост работник. Въпреки това беше облечен безупречно — с колосана риза с маншети, изключително скъп фрак „а ла Луи Филип“ и с раирани панталони с ръб като бръснач. Тъмните му мустаци бяха перфектно подстригани и добре намазани. Ухаеше на лавандулова вода и талк. Ако не беше готвач, щеше да бъде почти идеален. Но за жалост той си оставаше готвач.

Делфин не можеше да си представи, че трябва да прекара остатъка от живота си с този човек.

„Толкова е дребен! — каза си. — Прилича повече на момченце!“

Ескофие сякаш чу мислите й. Лицето му почервеня като домат. Заговори, без да я поглежда, втренчен в багажа в краката й.

— Не мога да ви принудя да ме обичате — рече. — Нито пък го очаквам от вас. Давам си отлично сметка, че съм мъж, ощетен от природата, но се надявам да успея да ви докажа, че имам добро сърце!

Поседяха така известно време, напълно сконфузени. Делфин долови, че баща й, майка й и двете й сестрички са зад вратата и си шепнат. А когато баща й прочисти гърлото си, за да я накара да каже нещо, тя най-сетне промърмори:

— Чувала съм, че с времето идва и любовта.

Зад вратата баща й отвори шампанското. Бутилката преля. Пенливото вино потече по пода, пъхна се под вратата и се спря като локвичка в краката на Делфин. От тази гледка й се доплака.

Първите дни от брака им бяха прекарани в кухнята на Фезан Доре — „Златния фазан“, ресторанта на Ескофие в Кан. Нямаха време за меден месец — зимният сезон щеше да започне след по-малко от седмица. „Трябва да се създаде меню“ — й бе заявил той, докато се качваха на среднощния влак.

На следващата сутрин Ескофие направи кафе и излезе от апартамента преди изгрев-слънце. „Ела при мен“ — гласеше бележката, която й остави. Когато Делфин се събуди, прочете бележката, облече се изискано и се запъти надолу по улицата, за да заеме мястото си на дългата кухненска маса, която Ескофие бе приготвил само за нея. Имаше фина ленена покривка и сребърни прибори, точно като в трапезария, както и поредица от кристални чаши за вода и вино. В синя китайска ваза той бе сложил букет червени рози.

Делфин никога до този момент не бе стъпвала в ресторантска кухня. Тази се оказа изненадващо чиста и подредена, с огромни прозорци, през които дневната светлина струеше на воля. Изобщо не бе очаквала да види подобно нещо.

В мига, в който тя седна, Ескофие започна да й изнася лекция, сякаш беше студент.

— Кухните — заяви тържествено — се нуждаят от организация, затова аз създадох система, концепция, върху която още работя, йерархия, рангове, истинска кухненска бригада. Вместо да карам готвачите да се щурат безпомощно, опитвайки се да приготвят всеки елемент от едно блюдо, аз разделих кухнята на определени области, всяка от които се ръководи от отговорник. Така блюдото се придвижва от отговорник към отговорник и постепенно добива завършен вид. Някой ден всички кухни ще бъдат организирани по този начин!

На Делфин изобщо не й пукаше как се управляват кухните или как ще бъдат организирани някой ден, но начинът, по който говореше той, страстта, която влагаше в думите си, превръщаха темата в особено интересна. Баща й я бе предупредил, че Ескофие някога е бил готвач в армията, а после и военнопленник. Което обясняваше всичко. Той очевидно обичаше ранговете и системите, които бяха обичайни за военните. Всепоглъщащата нужда от ред, която той изпитваше, й подсказваше за времена, когато е живял в хаос.

— Посветил съм на тази система много време и размисъл и се надявам някой ден да я усъвършенствам — добави той.

— Професоре, а после ще имаме ли изпит по тази тема? — попита закачливо тя.

— Разбира се — кимна той и й целуна ръка. Делфин се изчерви за първи път през този ден, макар да не бе от жените, склонни към изчервяване. Двамата все още не бяха спали заедно.

Един по един започна да се появява и персоналът на Ескофие. След топла прегръдка и поредица от въпроси за семейството на всеки от тях, което съпругът й очевидно добре познаваше, работниците заемаха местата си и постепенно работата започна. Кълцане. Белене. Едно прасенце сукалче беше заколено. Кошница риба беше почистена. Няколко патици бяха оскубани и попарени. Всеки си имаше задача.

— Виждаш ли сега колко брилянтна и същевременно проста е идеята ми? — попита я той. — Всеки човек отговаря за определен елемент от блюдото. Когато чинията пристигне пред отговорника за рибата, той поставя в нея чиния, а отговорникът по зеленчуците добавя зеленчуци. Така всеки елемент получава максимално внимание.

„Но това е просто една кухня! — помисли си тя. — Ти просто правиш нещо за ядене! Гориво за тялото и ума. Това не е поезия!“

Ала беше. В мига, в който готвенето започна, Делфин се увери, че е поезия. Първо Ескофие създаваше блюдото и всички го наблюдаваха. После те на свой ред повтаряха действията му няколко пъти, докато постигнат необходимото съвършенство. Бригадната организация позволяваше на готвачите да се движат като танцьори — не след дълго редът и ритъмът се виждаха от само себе си. Хората се движеха подобно на стихове, надграждаха се един друг до финалния завършек.

Постепенно Делфин започна да си дава сметка, че всяко блюдо се създава, а не просто готви — така, както някой би приготвил препечена филийка. Всяко блюдо си имаше своя собствена красота и дълбочина, своя собствена поезия.

Блюдо след блюдо, завършените чинии преминаваха от отговорник на отговорник, подреждани много внимателно. Малките стриди в саламура от Корсика бяха поставени върху легло от розова каменна сол, бялата аспержа беше подкастрена и поставена като украса на салата от пушена патица, пълното със сметана свинско беше задушено с круши и ябълки, а пресните картофи бяха запържени в патешка мазнина, а после поръсени с късни летни трюфели. Блюдата бяха кое от кое все по-удивителни.

Отговорниците опитваха и после се впускаха в оживени дискусии. Всеки от тях, независимо от ранга си, правеше предложения. Похвалите бяха рядко явление.

Ескофие седна срещу младата си съпруга и я загледа, докато се хранеше. Като че ли се опитваше да отгатне реакцията й на всяко блюдо. А това я изнервяше.

— А това? — питаше той и всички в кухнята застиваха в очакване на присъдата.

Тя не беше много сигурна какво точно очаква да чуе той от нея.

— Много е вкусно — повтаряше тя отново и отново, докато накрая съпругът й не издържа и извика:

— Не, не може да бъде просто вкусно! За мен вкусовете са пет! Нещата могат да бъдат горчиви, солени, кисели, сладки и прелестни. Непрекъснато го повтарям на хората, а те си мислят, че всичко е в ума, обаче не е вярно — всичко е върху езика, където е и прелестното. Телешкото го постига най-добре. Някой ден всички ще го разберат. Но не това искам сега от теб. Мисли за всяко от блюдата така, както би мислила за поема. Не е достатъчно да кажеш, че храната става за ядене или че думите са написани правилно. Къде в тази алхимия е красотата? Къде във всичко това е божественото?

— Ама това е просто храна, Огюст!

— Може би, но когато някой друг е готвачът. Но когато аз ти поднасям едно блюдо, аз ти поднасям храната, от която се нуждаеш, за да продължиш да живееш, но също така и променям начина, по който гледаш на света. Предлагам ти едно творение, което ти позволява да видиш един-единствен морков по начин, по какъвто никога досега не си го виждала, по начин, който говори не само за красота, но и за неочакваните възможности на корените, заровени в земята! Аз просто ги карам да пеят! Давам на този морков нов живот, който, след като го изядеш, също ще ти даде живот. Той се превръща в част от кожата, косата и зъбите ти. Затова, когато се заемеш с едно блюдо, трябва да се запиташ къде в тази красота се крие познанието, че има Бог? Къде е доказателството за Неговата любов?

От този момент нататък Делфин вече никога повече не мислеше за храната просто като за храна.

— Добре, започваме отначало! — отсече той и нова поредица блюда беше създадена, сервирана, критикувана и усъвършенствана.

Въпреки най-доброто желание на Ескофие да създаде елегантна обстановка за Делфин, това все пак си оставаше кухня. Постепенно горещината стана непоносима. Единствено въглищата бяха в състояние да постигнат високите температури, необходими за печеното и бързото завършване на блюдата, така че помещението се бе превърнало в същински ад. Младата булка бе пристигнала, облечена с боне, жакет, ръкавици и ботуши, но постепенно горещината я накара да се почувства така, сякаш самата тя гореше. Първо бонето, после ръкавиците, след това жакета и накрая жилетката — едно по едно всички части от нейната благопристойност бяха свалени, прилежно сгънати и поставени на съседния стол. Гребенчетата не издържаха косата й и тя се разпиля по раменете й.

След известно време горещината като че ли изостри сетивата на всички. Потъналият в пот персонал се движеше наоколо като градоносни облаци. Ароматът на печащото се на въглени агнешко или на дивите ягоди, пюрирани с прясна мента, я накараха едва ли не да припадне от удоволствие. А в центъра на всичко това стоеше Ескофие, облечен все така с фрака си „Луи Филип“ и с раираните си панталони, спокоен, безстрастен. Докато другите се въртяха около него с белите си престилки и шапки, той нито за момент не спираше да обяснява и да отговаря на въпроси, още преди да са ги задали.

— Началото на традицията за носене на шапки в кухнята е положено от майстор готвача Мари-Антоан Карем. Шапката пази косата ти от изгаряне, а също така обозначава ранга ти. Готвачите на сосове и пекарите не носят нищо повече от кепе, отговорникът — малка плисирана шапка без периферия, а майстор готвачът балансира върху главата си висока колосана шапка без периферия в снежнобяло, броят на чиито плисета зависи от броя на начините, които той знае за приготвяне на яйце. Така всеки е наясно, че той е главният. Неговата шапка е най-високата от всички останали.

— Но ти защо не носиш такава? — попита тя.

— Нося. Но ако трябва да бъда честен, носенето на шапка ми се вижда малко унизително. Повечето мъже знаят само сто начина за приготвяне на яйце, поради което обичайната шапка на главния готвач е със сто плисета. Аз обаче знам шестстотин осемдесет и пет начина, затова, когато слагам такава шапка, съм принуден да правя компромис със себе си. Което е неприемливо.

В това море от бяло, в своите официални дрехи Ескофие беше като слънцето, около което се въртяха всички. Режеха. Кълцаха. Мълчаха. Той беше фокусиран в момент отвъд настоящия. В своята собствена кухня, притежаващ пълен контрол над всичко, той беше много по-красив от всички други мъже, които тя някога беше виждала. Така, с напредването на деня, сърцето на Делфин започна да се разтуптява всеки път, когато вдигнеше поглед към него. Лимбата на косата му, тъмните му стрелкащи се очи, бледата му кожа — той буквално сияеше. Носеше обувки с високи платформи, които му позволяваха да стига лесно до печката и да се извисява над всичко. И въпреки това излъчваше благородство, каквото Делфин не бе забелязвала у никой друг мъж досега.

Всички го наричаха „тате“. Независимо от ситуацията Ескофие никога не крещеше, нито губеше самообладание. Всеки път, когато изглеждаше на ръба на гнева, той си подръпваше ухото с палец и показалец и потриваше бузата си като уморено дете. Всички несъгласия бяха изнасяни извън кухнята и решавани шепнешком.

— В кухнята ми очаквам от всички да бъдат учтиви — поясни той. — Всеки друг вид поведение противоречи на практиката ни. Тук ние подхождаме към готвенето като изкуство, защото го считаме за професия на джентълмени.

Което беше напълно вярно. Делфин скоро разбра, че в кухнята на Ескофие добрите маниери са поставени на пиедестал. Нямаше никакви ругатни. Нямаше никакви спречквания и боеве. Никакво пушене. Никакво пиене. В тази кухня неизчерпаемите количества вино, които в повечето други кухни предлагаха на готвачите, за да ги поддържат щастливи и хидратирани, бяха заменени от специална пшенична напитка, която Ескофие беше поръчал на един аптекар.

— В повечето кухни горещината, виното, ножовете и буйният темперамент обикновено водят до насилие. Ала насилието не продава храна.

Даже най-простите неща тук бяха различни. Мъжът, който винаги крещеше поръчките на сервитьорите, се наричаше не „викачът“, както в другите кухни, а „съобщаващият“. И му бе забранено да крещи. Целият персонал работеше, шепнейки.

— Часът пик в една кухня не е време за пик на думите. Готвенето е най-свещеното от всички изкуства и затова към него трябва да се подхожда с необходимата почтителност.

В края на този първи за нея ден Ескофие стисна ръката на всеки член от своя персонал.

— Благодаря ти, майсторе! — казваше на всеки, даже на мияча на чинии.

— Това е просто проява на уважение към хората — поясни после на Делфин. — Всеки от тях трябва да има желанието някой ден да заеме моето място. — А после й наля чаша шампанско „Моет“. Той самият не беше пияч. Каза, че ползва виното само за медицински цели. Не беше и пушач. Което определено я зарадва.

— Едно последно блюдо — каза той. Слънцето вече залязваше. Той запали високите восъчни свещи, постави ги в сребърния свещник, а свещникът сложи на масата й.

Това блюдо беше простичко. Шест големи червени яйца, унция сладко краве масло и една печка — това беше основното. Ескофие разби яйцата, но не много. После добави малко сол и черен пипер и сложи тигана на съвсем слаб огън. С едно бързо движение на ръката набоде на върха на ножа една обелена скилидка чесън и го вдигна като купа на победител.

— Мадам Ескофие — каза, като че ли вкусваше звука на новото й име, опитваше го.

Кожата му блестеше от пот, както и нейната. Памучната й блуза беше влажна, както и полата, и чорапите й. Дългата й черна коса беше гъста и разчорлена. Единственото, за което си мечтаеше сега, бе една топла вана и чаша вода. И въпреки това когато той изрече името й, всичко това беше забравено.

— Мадам Ескофие, ела тук!

Сините пламъци напяваха в долната част на печката. Всичко беше толкова тихо, че тя чуваше собственото си дишане.

— Делфин Дафи Ескофие — каза отново той. — Прекрасно звучи, не мислиш ли?

Делфин застана в края на дъската за транжиране, на една ръка разстояние от него. Маслото започваше да се топи. Той вдигна отново ножа със забучената на него скилидка чесън и отбеляза:

— Това е моята тайна. Казвам на всички, че яйцата са приготвени в специален сребърен тиган и че именно той им придава този перфектен вкус.

— Но защо не им кажеш, че е от чесъна?

— Чесънът е селска храна. Ако им кажа истината, ще бъдат скандализирани.

— Но ястието мирише на чесън! Вярват ли ти?

— Разбира се. В крайна сметка аз съм Ескофие!

— А вече и аз.

— Така е — кимна със задоволство той. — Това е така приятно вярно!

А после целуна ръката й, бавно, пръст по пръст. Нито за миг не отмести поглед. Тя усещаше горещината му.

— А сега — изрече тихо — ще разбъркаме маслото с нашата тайна, а после ще оставим яйцата да се уталожат за известно време, след което пак ще ги разбъркаме. Нежно! — После се поправи: — Всъщност ти ще разбъркаш маслото нежно. Аз ти готвих цял ден, така че сега е твой ред да готвиш за мен.

Делфин отстъпи крачка назад, като че ли се канеше да побегне.

— Но аз не готвя. Или най-малкото — не го правя добре.

— Бъркай — каза само той. Това не беше заповед — беше покана.

— Не мога.

Той поклати глава и рече:

— Можеш. Пожелах те за своя съпруга още в първия миг, когато зърнах очите ти — толкова безстрашни! — Подаде й ножа и тя го пое. Приведе се през дъската и започна да бърка, но замахът й беше непохватен — колеблив и елиптичен. Почти не докосваше маслото. — Така няма да стане — прошепна той, хвана ръката й, придърпа я нежно по-близо до тигана, а после застана точно зад нея. — На какво ти мирише?

— На масло.

— На този етап вече би трябвало да мирише само на сметана с лек намек за чесън. Щом замирише на масло, значи е започнало да загаря. Прекалено голямата горещина убива аромата. Намали печката. Забави я. Някои неща не трябва да бъдат пришпорвани. Някои неща се нуждаят от нежна ръка.

После постави ръката си върху нейната и хвана ножа заедно с нея. С другата си ръка се протегна през тънката й талия и започна да излива бавно разбитите яйца — златна панделка точно в центъра на топлото масло.

Стоеше толкова близо до нея, че тя усещаше учестения му дъх. Отпусна се в горещината му.

— Оставяме ги да се уталожат само за миг в тигана, а после продължаваме да бъркаме — рече нежно той. — Яйцата не трябва да се приготвят твърде бързо, защото ще станат на буци — а това трябва да се избягва на всяка цена! Така че пак бавно. Бавно! Разбираш ли ме?

Тя го разбираше.

Стояха така заедно доста дълго време. Бъркаха, без да говорят, просто опрени един о друг. Нямаше нужда от думи.

Когато той най-сетне се отдръпна от нея, само с един замах на ножа издълба два бриоша, а после накълца шепа твърдо краве масло много на ситно. Делфин продължаваше да бърка, без да го поглежда, все още усещайки горещината му, докато яйцата не станаха кремовидни и гладки — и въпреки това все още влажни.

— Край — прошепна той, отметна косата й, целуна я по врата, а после отне тигана от огъня. Поръси яйцата със ситно накълцаното масло, добави сметана и само с две обръщания на лъжицата прехвърли яйцата в бриошите, които постави в чиниите от китайски порцелан.

Едно вкусване. Една целувка. И тя беше изгубена завинаги.

Споменът за този момент все още я караше да се изчервява.

И сега, петдесет и пет години по-късно, тя трябваше да напомни на Ескофие за онази нощ, когато той бе готвил само за нея, беше любил единствено нея. Когато беше неин и ничий друг.

Защото това беше в крайна сметка последният й шанс. Тя умираше — това поне беше ясно. А през всичките тези години Огюст Ескофие така и не създаде нито едно блюдо на нейно име. Крале, кралици, императори, херцози, херцогини, оперни певици, кардинали, дипломати, клоуни, прически (на прическата помпадур имаше посветени най-малко две блюда), американски президенти, актриси (в това число само за Сара Бернар толкова много, че Делфин вече им беше изгубила броя), художници, музиканти, един иконом, меценати, герои от романи, чужди държави, и едно момиче, което продаваше цветя — всички те бяха получили свое ястие, салата или десерт. Дори отплаването на кораба „Титаник“ беше удостоено със специално ястие, създадено нарочно за това знаменателно, но за съжаление трагично пътуване. Ала Делфин беше забравена.

Тя знаеше, че, стига да пожелае, Ескофие би могъл само с няколко лъжици сметана или парченца настърган трюфел да я увековечи завинаги. Вече малцина си спомняха великата оперна дива Нели Мелба. Но когато тя бе пяла в „Лоенгрин“, красивото й сопрано бе развълнувало всички в Ковънт Гардън, включително и Ескофие. И така, макар днес подробностите около нейното изпълнение да бяха забравени, почти всеки човек по света разполагаше със своята вариация на „Прасковената мелба“. Може би, за разлика от оригинала, тази версия не беше покрита с глазура от захарен памук, нито пък сервирана в сребърна купа, поставена върху ледена скулптура на лебед — като митичните лебеди, които се появяват в първо действие на операта, но въпреки всичко съдържаше зрели праскови, ванилов сладолед и пюрирани захаросани малини, и със сигурност се наричаше „мелба“.

Мадам Ескофие го бе молила многократно да посвети и на нея едно блюдо, но той винаги бе отказвал.

— Човек не трябва да се опитва да описва възвишеното.

— Страхуваш ли се?

— Разбира се.

Тя не му вярваше.

Затова сега на Делфин й предстоеше тежката задача да убеди Ескофие да създаде едно блюдо и на нейно име. И макар засега да не бе сигурна точно как, все някак си щеше да успее да накара новата кухненска прислужница Сабин да й помогне.

ВТОРА ГЛАВА

Сабин никога досега не бе виждала кухня като тази във Вила Фернан. Беше истински кошмар. Имаше какво ли не. Четирийсет дървени лъжици, натъпкани в едно чекмедже. Формички за сладкиши и масло от всевъзможни видове — зайци, слонове, лебеди, кръстове, дървета, звезди, луни, безброй различни вариации на Дядо Коледа, няколко кралски лилии, както и цяла менажерия от лъвове и агнета. Имаше също така формички за петифури, за тарталети, за мадлени, за бриош, за крисп, за дариол, парфе, шарлоти, бомби, за сладолед, торти и терина с пастет. Имаше игли за шпиковане, нажежени тигани, една касерола и конус в пирамидална форма, разбира се. Губеше се и броят на пресите за картофи, разбивачките за яйца и рендетата, които бяха толкова много, че непрекъснато падаха от домакинския плот. Порцелановите чинии и пръстените купи бяха натъпкани във всяко свободно пространство наоколо, заедно с кутия върху кутия сребърни лъжици, плата и купи, които Ескофие беше купувал на различни разпродажби по именията, за да оборудва ресторантите си. И, запазени или очукани, някои от сервизи, а други не, съдовете за хранене бяха толкова много, че можеха да нахранят няколко малки армии, ако не и повече.

Всяка тенджера или тиган, всяка купа, всяка лъжица или плато бяха част от историята на живота на Огюст Ескофие, а сега само събираха прах.

И като че ли всичко това не беше достатъчно, ами този последен август, благодарение на някакво чудо може би, доматите бяха в изобилие. Делфин заръча на Сабин да донесе колкото може.

— Набери ги, купи ги, открадни ги — не ме интересува откъде — беше казала мадам. — Трябва да се заринем с домати.

И се заринаха. Из цялата къща имаше домати с всякакви нюанси и форми — от розови и квадратни до тънки и червени като очукан лак за нокти. Бяха натрупани в кашони по пода, в коридора, антрето, до задната врата. С форма на перли или на круши, със зеленикав оттенък или презрели, те кървяха върху белия мрамор на плотовете, където Сабин прекарваше часове наред в беленето им, ругаейки ексцентриците, за които бе дошла да работи.

— За какво ще ги използвате?

— За истории — отговори Делфин.

— Луди хора — промърмори под нос Сабин.

Не бе изминала и седмица, откакто Сабин бе дошла на работа при тях, когато децата на Делфин споделиха с майка си своите притеснения. И тя разбираше основанията им. Сабин бе нахално момиче с необуздана рижава коса, своенравни очи и видимо накуцване, което според Делфин беше причината, поради която бащата на момичето го бе пратил да става слугиня. Човекът очевидно смяташе, че никой няма да се ожени за такава недъгава жена, независимо от красотата й — а тя беше много красива, — така че тя цял живот щеше да бъде подхвърляна от едно слугинско място на друго.

— Дъщеря ми е ваша за толкова време, колкото ви трябва — бе казал бащата на Делфин. — А в замяна може ми мосю Ескофие някой ден ще може да ми върне услугата. Вероятно някой ден ще бъде така добър да ми предложи своя експертен съвет, а защо не и известна сума пари. С него бихме могли да работим рамо до рамо, както той направи с мосю Риц. Сигурно сте чули, че когато задухат нови ветрове, откривам нов курорт, нали?

Да, тя беше чула. Всички в Монте Карло бяха чули за този глупак от Париж. Той нямаше никакви връзки в града и не познаваше никого. „Когато задухат нови ветрове“ — абсурден човек! Голямата депресия в Америка бе плъзнала из всички страни по света. Бе стигнала дори до Монако. Богатите вече не бяха неприлично богати. Вярно, че продължаваха да прелитат от Ню Йорк до Париж, от Лондон до Кан, от Холивуд до Монте Карло, от Биариц до Женева, и накрая пак обратно. Продължаваха да пият млечен пунш с бренди за закуска, мартини преди обяд и вечеря и шампанско с всяка храна. Забавляваха се край пистите на Монако Гран При, залагаха цели състояния на алжирци, французи и американци зад воланите на бугати, ферари и всичко, боядисано в британско състезателно зелено. Но на никого повече не му пукаше за нищо. Всички говореха само за едно — война.

„Когато задухат нови ветрове, ха! Та този човек наистина е голям глупак!“ — казваше си често Делфин. И наистина — войната нахлуваше във всяка една стая, във всеки един сън.

При други обстоятелства Делфин щеше да откаже на предложението на този човек. Насилственото изпращане на едно момиче за слугиня влизаше в пълно противоречие с убежденията й, но ето че този път тя прие Сабин в дома си. Усещаше известно родство с това момиче. В крайна сметка и бащата на Делфин я бе преценил като неподходяща за свестен брак. Но истината далеч не се ограничаваше само с това.

Сабин приличаше стряскащо много на актрисата Сара Бернар.

— Как ти беше името, момиче?

Даже гласът й се отличаваше с онова сребристо тремоло като на флейта, с който Сара бе толкова прочута. От време на време Делфин се питаше дали морфинът в крайна сметка не бе стопил окончателно мозъка й. Чувстваше се трепетна, еуфорична. Сара бе мъртва от доста дълго време — май вече минаха тринайсет години, ако не и повече — но ето че пак бе тук. Или поне така изглеждаше. И заедно с нея се бе върнала онази стара болка — ревността, но чудно, че имаше и утеха. Да наблюдава това момиче, толкова приличащо на Сара в най-добрите й години, толкова живо и толкова дишащо, бе все едно и те двамата с Ескофие бяха отново млади. А Сара, разбира се, си оставаше Сара.

Делфин не можеше да не се изпълни с някаква странна нежност към това дете.

За съжаление като готвачка момичето беше абсолютно безполезно. Всичко трябваше да му бъде обяснявано отново и отново. Ако Делфин не беше прикована към този инвалиден стол, тя самата щеше да готви. Снаха й Рита, вдовицата на Даниел, и всичките й племеннички не можеха да изпекат дори едно пиле като хората. Жермен, собствената й дъщеря, беше прекалено уплашена от репутацията на баща си, за да похване лъжица в коя и да е кухня. А Жан, съпругата на сина й Пол, се интересуваше единствено от туршии и конфитюри, като при това ги правеше само с Ескофие. Освен това те живееха в Париж, близо до площад „Етоал“, и идваха на гости само когато здравето на Делфин или Огюст се влошаваше рязко.

И така, къщата имаше нужда от готвачка, ала единственото, с което разполагаха, бе Сабин.

А сега момичето буквално съсипваше доматите. Търпението на Делфин беше към края си.

— Нали знаеш, че ако пуснеш за момент доматите в гореща вода, ципата им ще се напука и ще се обелят по-лесно?

— Знам.

— Тогава защо не го правиш?

— От горещата вода кухнята се сгорещява.

— Но като ги белиш така, хабиш месото!

— От горещите кухни ми прилошава.

Безполезно момиче.

Сабин срита една щайга с домати и попита троснато:

— И как можете да готвите истории с доматен сос? Няма никакъв смисъл!

Там, където бе намесена Сабин, беше необходимо търпение.

На Делфин й се искаше да й обясни, че историите докосват сърцето и ума, и небцето и превръщат и най-простото ядене в царско, защото една добре разказана история, реална или не, ти напомня, че светът наистина е екзотично и магическо място и наистина може да бъде твой на определена цена. Вълшебството винаги си има цена — понякога това е любовта.

Ала сега Сабин изтри доматения сос от бузата си и отсече:

— Децата не могат да се хранят с истории.

Това беше вярно, разбира се. Имаха твърде много гърла за хранене и твърде малко пари. Огюст Ескофие беше прочут, но разорен. Бе изгубил цялото състояние, което беше натрупал. Пенсията му бе смехотворна — по един долар на ден. Голямата война бе погълнала и последните му инвестиции в руски облигации, къщата му беше ипотекирана до последната керемида, а новата му книга „Моята кухня“ изобщо не се продаваше. Но сега това нямаше никакво значение. Всичката консервирана храна, а сега и доматите, бяха за него. Това беше последният подарък на Делфин за съпруга й.

Затова единственото, което й се искаше да каже на Сабин, бе: „Историята и начинът, по който я разказваш, е всъщност самият живот“.

Но всъщност изрече:

— Сабин, време е да доведеш мосю Ескофие!

Нацупената готвачка изкуцука от кухнята като океански лайнер насред бурно море.

Мина доста време, докато се появи Ескофие. Сърцето му не беше никак добре. Ръцете му трепереха. Понякога ходеше със странна походка — някакво провлачване на краката, което на Делфин й беше много трудно да гледа.

— Момичето каза, че вече консервираме домати — рече и се запъти към другия край на кухнята. Беше облечен както обикновено — готов за посрещане на гости. Черният му фрак „Луи Филип“ бе започнал да лъщи от толкова години носене, шалчето му бе избеляло, ризата му се бе изтъркала и вече прозираше, маншетите се бяха оръфали.

Времето ни изтърква и изглажда като камъни.

— Ескофие е тук — обяви готвачката, която вървеше след него — сякаш Делфин не виждаше и сама, че съпругът й е в кухнята.

Само една плесница.

— Сабин — рече на глас, — бутилките от избата. Моля те да ги донесеш.

— Всичките ли?

Може би две плесници?

— Да.

Момичето напусна кухнята с гръм и трясък. Клатушкайки се.

Делфин се чувстваше жестока и безразсъдна. И безпомощна. Твърде безпомощна. Колония мравки крачеше в колона по посока на гниещите домати. Бавно и сигурно като суетата.

— Мравки — отбеляза Ескофие, настанявайки се до инвалидния стол на съпругата си. Беше ужасно задъхан. Следобедното слънце изпълваше помещението с топлина и светлина. Под неговите лъчи той изглеждаше по-скоро като призрак, отколкото като същество от плът и кръв.

Вдигна една черна тлъста мравка и я подуши.

— Можем да ги топнем в шоколад.

— Това са мравки.

— Обаче черни. Пускаш ги директно в топлия шоколад, той се стяга около тях и ги запазва.

— Живи?

— Да. Като в гробница. Могат да живеят така три седмици.

— Ужасно!

— Нищо подобно, много са хубави. Нямаш представа колко са сочни, когато ги захапеш! А понякога дори им е останала малко сила да се съпротивляват! — Сякаш чула за съпротива, голямата мравка започна да се гърчи между пръстите му. — Имаме ли шоколад? Защото за тази рецепта наистина могат да се използват само черни мравки, а този размер е най-подходящият! Червените мравки са твърде пикантни.

Слънцето блестеше в очите му. Трябваше да ги присвие, за да я види. Ръцете му бяха зацапани с мастило. Кожата му вонеше на киселина и пот.

— Това е варварско! — каза тя.

— Нищо подобно. Два белтъка, ванилия и краве масло — съвсем цивилизована рецепта!

— Измисляш си.

В градината, точно под кухненския прозорец, децата си играеха шумно на прескочикобила. Делфин ги виждаше. Бяха подредени в редичка, дете след дете, приведени. Редичката достигаше чак до алеята. А после първото започваше да прескача второто, след това третото и така нататък. Пищяха и се смееха, а след това се хвърляха весело на тревата и започваха да се боричкат.

— Би могъл да изядеш и внуците, ако никой не гледа.

Той погледна през прозореца и промърмори:

— Как можеш да кажеш подобно нещо! Виж ги само как си играят!

Крясъците на децата бяха толкова силни, че й отне известно време, докато осъзнае, че съпругът й е казал нещо.

— Моля?

— Казах, че вече започвам да възприемам мемоарите си като обяснителни бележки към готварска книга. Животът ми блюдо по блюдо. Всеки майстор готвач по света ще пожелае да си купи тази книга. Ще произведе истински фурор!

Като дъщеря на издател, Делфин бе наясно, че повечето готвачи нямат пари. Книгата, която двамата написаха заедно — „Изкуството за изработване на восъчни цветя“, беше красива, възхваляваща елегантността на декорирането с цветя, но пък беше изключително скъпа за издаване. С толкова много илюстрации, в това число и един портрет в полутон на Ескофие и четирийсет гравюри, последното й преиздание се продаде добре, но не донесе почти никаква печалба. А с новата война на хоризонта тази поредна книга — подобно на останалите — надали щеше да донесе достатъчно пари и за едномесечните сметки.

— Сигурна ли си, че не искаш да приготвиш мравки с шоколадова глазура? — попита той. — Ще кажем на децата какво са яли, след като ги изядат. Ще ми бъде много забавно да видя после физиономиите на родителите им.

Делфин пое покритата му с мастилени петна ръка в своята и я потупа.

— Не — отговори. — Никакви мравки. И никакви готварски книги. Трябва да пишеш за прочутите си клиенти, да разкажеш техните тайни. Ето това вече ще се продава добре! Всеки ще иска да научи как са живели богатите и известните, а ти си един от малцината, които биха могли да го разкажат на обществеността. А що се отнася до готвенето, мисля, че си написал предостатъчно за него — предостатъчно статии, цяло списание, без да броим всичките книги с рецепти, които издаде. Ето, „Моята кухня“, която е за домашно готвене, току-що излезе. А „Наръчника“ го редактира кога — преди две години, нали?

— Не, преди четиринайсет. И макар да смяташ, че „Кулинарният наръчник“ е просто една книга с рецепти, тя ми е донесла най-голяма печалба. Всяка кухня се нуждае от няколко наръчника за изкуството на хубавото готвене.

— Обаче никой няма пари. Затова писането на поредната книга от този вид е чиста загуба на време. Сега хората искат да четат за щастливия и безгрижен живот на богатите. Искат да знаят тайните на крале и кралици, а ти можеш да им ги разкажеш!

— Хората, които готвят, никога не губят интерес към техниките. Биха купили и дузина книги, стига да ги напиша аз!

— Ама Германия…

— Все тая Германия!

Делфин не издържа този разговор и се провикна:

— Сабин!

Момичето вече стоеше зад нея с каса празни бутилки от шампанско.

— Няма нужда да крещите, мадам — рече.

— А тези домати? — обади се Ескофие. — Навсякъде са! Сос ли ще правим сега? — Очите му се бяха сдобили с онова излъчване, което вече беше до болка познато на съпругата му — излъчването на майстор готвач, зърнал неочаквана плячка за кухнята си.

— Ще бъдат намачкани и налети в бутилките от шампанско. Нали така се прави? Както са правили в „Малкия Мулен Руж“?

— От фабриката не могат ли да ни изпратят марката „Ескофие“?

— Август е. Всички са на почивка.

— И не можем да почакаме, така ли?

— Сабин, донеси на господаря си един домат! Готвачката остави на пода прашната каса с бутилки и изтри мръсните си ръце в престилката. После взе един домат от мивката. Беше толкова голям, че напълни цялата й длан, и толкова узрял, че сокът му се стече по ръката й и капна на пода. Подаде домата на господаря си. На фона на следобедното слънце зад нея, с буйната си коса и предизвикателния поглед, тя го накара изведнъж да забележи приликата, на която до този момент не бе обърнал внимание.

— Сара?

Гласът му прозвуча като въздишка.

И макар Делфин да бе очаквала точно такава реакция, от изражението на лицето му — объркване, смесено с радост и любов — я заболя.

Превърнала съм се в глупава старица.

— Казва се Сабин — рече на глас. — Дай домата и ни остави, Сабин.

Ескофие пое домата от момичето. Помириса го. После го вдигна към слънчевия лъч, който нахлуваше през прозореца. Ръката му трепереше.

— Цветът е добър — каза на Делфин. — Не се страхува от собствената си дързост. Точно като теб.

Захапа домата и започна бавно да дъвче. По ръката му потече доматен сок, обагряйки изгладения с много труд маншет.

— Прекрасен е, нали? — попита тя.

— Да — кимна Ескофие. — Прекрасен!

Подаде домата на Делфин, за да опита. Тя се приведе към него. Затвори очи и отхапа.

— Лято. Вкусът на лятото.

— Именно. Прави те безразсъден, нали?

— Нали.

Сабин прочисти гърло и изрече:

— Мравките трябва да бъдат поръсени с отрова.

— Не и в кухнята — предупреди Делфин.

Ескофие върна домата на момичето. По ръката на Сабин пълзеше една отклонила се от колонията си мравка. Той я сграбчи с два пръста и попита:

— Сабин, обичаш ли мравки? Много са хубави с шоколад.

— Не.

— Домати?

— Не.

— Доматите са много тъжни зеленчуци, нали? Като наранено сърце?

— Не — отговори Сабин и започна да мачка мравките по плота. — Сърцата, наранени или не, са просто мускули, които са обикновено пурпурночервени или розови. Или поне при кравите е така. А това в ръката ми е зеленчук, който вече гние.

— Тя е истинско съкровище, нали? — разсмя се Ескофие. — Даже мравките тук я харесват.

— Тя е Сабин — каза Делфин.

— Да, знам. А ти знаеш ли?

— Тя е готвачка, нищо повече.

— Но готвачът е всичко.

— Майстор готвачът е всичко. Готвачката е просто слугиня.

— Сабин, „Кулинарният наръчник“, бързо! Трябва да покажем на мадам, че те подценява!

Сабин остави домата обратно в мивката и си изми ръцете върху него. Въздухът се изпълни с аромата на сапун със зехтин.

— Сабин, внимавай! Сега доматите са покрити със сапун и ще трябва да бъдат измити наново! — обади се Делфин, но очевидно никой не я чуваше. Ескофие бавно съблече фрака си. За момент едната му ръка остана приклещена в ръкава, но той я разтърси и я измъкна. Нави ръкавите на ризата си. Извади чиста престилка от чекмеджето. Сабин свали готварската книга от лавицата.

— Страница двайсет и две — инструктира Ескофие. — Осолено свинско. Моркови. Зелен лук. Краве масло. И бял бульон, нали така?

Сабин изчете рецептата и кимна. В тази дебела книга имаше хиляди рецепти. Зачуди се как ли господарят помни не само всички съставки, но дори и конкретната страница, на която се намира рецептата.

— Има ли готов бял бульон? — попита Ескофие.

— Да, но от пилешко, не от телешко.

— И той ще стане.

Изведнъж като че ли всички години се свлякоха от раменете на стареца. Изправи се сравнително лесно и се насочи към дъската за рязане без следа от провлачване на краката. Сабин му подаде един зелен лук и сатъра за зеленчуци. Той подуши лука, за да провери дали е достатъчно свеж, а после започна да го кълца, докато момичето събираше съставките за рецептата и ги поставяше пред него на мраморния плот.

Малките му ръце бяха истински лабиринт от венички и тъмни петна. Пръстите му бяха извити като нокти на граблива птица. Но когато хванаха острия сатър, се задвижиха с грациозността на младежки пръсти.

— Ще направим и юфка — каза той. — Един фунт брашно, половин унция сол, три цели яйца и пет жълтъка. После ще кажем кратка молитва — приготвянето на юфка не е никак лесна работа. Света Елизабет обикновено помага, но тъй като тя всъщност е покровителка на пекарите, юфката не е точно нейна отговорност. Въпреки това има толкова красиви очи и такова голямо сърце, че винаги й се моля. Никога досега не ме е предавала. Затова и ти й се помоли и тя ще се смили над теб и юфката ти няма да стане клисава.

Ескофие накълца зеления лук на абсолютно равни парченца, а след това и морковите на равни кубчета толкова бързо, че момичето ахна.

— Но ако някой пита, по тези въпроси трябва да се обръщаме всъщност към свети Лаврентий — негова отговорност са ресторантите, пастата, майсторите на бонбони и диетолозите. Но лично аз предпочитам изобщо да не го закачам. Така де, кажи ми как е възможно да покровителства едновременно майсторите на бонбони и диетолозите, а?! Опасявам се, че и за двете задачи си остава крайно неефективен.

Ескофие накара момичето да се разсмее. Делфин внезапно се почувства неудобно и глупаво. В гърдите й се надигна старият гняв, остър и изпепеляващ, сякаш всяка от неговите прояви на недискретност, всяка грешка, всяка несполучлива инвестиция, всеки миг на наивно гласувано доверие бяха нови за нея.

Опита се да пробие мъглата на мрачното си настроение с някакви думи, с изречение — каквото и да е, което имаше смисъл. Но единственото, за което можеше да мисли, бе: „Всичките тези домати…“. И паниката я сграбчи. Знаеше, че можеше да се обади във фабриката, за да й изпратят сандъци с доматено пюре за домакинството — в крайна сметка нали всичко там беше марка „Ескофие“! Щяха да го направят с радост. И най-вероятно щяха да включат към пратката — в знак на почит — също така и киселите краставички „Ескофие“, сосът за мелба „Ескофие“, сосът диабло „Ескофие“, а нищо чудно дори и няколко консерви с месо. Макар фабриката вече да не беше тяхна — беше фалирала като всичко, в което бе инвестирал съпругът й — новите собственици бяха много мили и щедри към тях.

Мислите й бягаха пред нея, изтощавайки я.

Беше неизбежно.

Дори още преди светът да се промени, преди германците пак да се надигнат, като че ли целият свят печелеше от марката „Ескофие“ с изключение на самия Ескофие. Хотелите, съдружниците му… А после онзи Филеас Жилбер внезапно се изкара автор на „Кулинарен наръчник“ и се писа за съавтор на „Ларус Гастрономик“ с рецепти, откраднати от наръчника на съпруга й.

Предателство след предателство, но отникъде пари.

Ескофие и Сабин продължаваха да белят и кълцат. Делфин не бе в състояние да престане да мисли за пари.

Даже помощта, която Ескофие беше оказал на мосю Маги за неговата супа от кубчета, не им донесе никакви печалби. А сега светът консервираше домати! На никого не му бе минавало през ум да обработва домати, за да ги поставя в консервни кутии, докато Ескофие не убеди една консервна фабрика да произведе две хиляди консерви за хотел „Савой“. Години наред ги молеше, а после, изведнъж, на следващата година те направиха шест хиляди кутии. Сега Италия и Америка бяха буквално залети с консервирани домати.

В главата й се рояха мисъл след мисъл. Морфинът винаги я караше да се чувства по този начин — като виещ двигател, който сам се изтощава.

И къде са парите?

Колекцията от произведения на изкуството — продадена. Хубавото сребро — продадено.

— Просто не разбирам! — извика, въпреки че никой не й говореше. Звукът от собствения й глас я изненада. Беше твърде висок, твърде писклив.

Ескофие остави ножа.

— Мадам Ескофие — каза само. С бялата си престилка той бе отново мъжът, когото тя обичаше. Възпитаният човек, който говореше само шептейки.

— Съжалявам — каза тя.

— А аз не.

Приведе се и я целуна. Устните му ухаеха на домати, остър, флорален вкус.

Мигът, изпълнен с горещината на безразсъдното лято, я върна в спомените й към градините, за които двамата се грижеха в Париж — в един частен двор зад „Малкия Мулен Руж“. Сладки римски домати, тревист естрагон, тънки пурпурни патладжани и дребен зрял боб растяха на воля в поредицата от стари бурета за вино, които те бяха подредили в миниатюрната квадратна заградена площ. Имаше също така теменужки и рози, които сладкарят приготвяше на желета или захар, за да украсяват захаросаните петифури, които се печаха всяка вечер, докато въглените на тухлените пещи се охлаждаха за нощта.

— Никой в Париж не отглежда зеленчуци! — бе изрекла през смях тя, когато Ескофие й показа за първи път тайната си градинка. — С изключение на Ескофие!

Той откъсна един узрял домат, захапа го, а после го поднесе към устните й.

— Ябълката на любовта! Може би това е бил онзи плод от Райската градина!

Доматът беше зрял и сочен и изпълнен с толкова слънчева топлина, че очите й се насълзиха, а той я целуна.

— Справяш се все по-добре с ролята на съпруга на майстор готвач! — отбеляза.

— Обичам те! — каза тя и този път това беше истина.

Ябълки на любовта. Сега кухнята беше пълна догоре с тях.

— Обичам те — каза отново Делфин.

Ескофие кимна и прошепна:

— Да извикам ли сестрата?

— Беше само моментен пристъп.

— Хубаво. Ние почти приключихме.

Върна се към работата си, а Делфин се загледа в касата с бутилки, която Сабин беше донесла от избата. Бутилките от шампанско бяха покрити с паяжини и пластове прах, но за Ескофие те бяха безценни. Всяка една от тях бе част от някакво историческо меню — именно затова ги бе запазил. Някои датираха чак от дните му в „Малкия Мулен Руж“. Беше чувала съпруга си да разказва историите им пред гостите си отново и отново. И макар че голяма част от етикетите бяха паднали преди петдесет години, формата на всяка от бутилките, цветът й пазеха нейната история. А Ескофие никога не забравяше нито вечеря, нито свое меню.

Делфин хвана една прозрачна бутилка със здравата си ръка. Беше безсъмнено стара и не особено перфектна като стъкло — в него се виждаха мехурчета. Очевидно бе издухана много набързо.

— Кажи ми, Жорж — обади се пак, — каква е историята на тази бутилка?

Ескофие режеше тънки парчета осолено свинско. Дори не вдигна очи.

— Нарязването е много важно — започна да обяснява на Сабин. — Морковите, зеленият лук и свинското трябва да бъдат накълцани на едни и същи по размер кубчета — така е много по-приятно за очите!

— Жорж, изглеждаш изморен.

Ескофие продължаваше да реже свинското на кубчета.

— Запомни, Сабин — когато отидеш при месаря, го помоли да ти сложи свинско с повече тлъстина. Нали това е целта? Колкото повече мазнина, толкова повече аромат!

— Жорж! — извика Делфин. — Ела да седнеш при мен!

Той пак не отговори.

Може би вече е забравил — каза си тя.

Беше преди много време. Ескофие не се казваше Жорж — въпреки че през един период от живота си го бе възприел толкова сериозно, че го бе поставил на визитките си и дори се подписа така в едно от първите издания на „Кулинарен наръчник“. Но това име не фигурираше на удостоверението му за раждане, нито щеше да фигурира на гроба му. Беше име, измислено от Делфин преди много години — в същия ден, в който бе казала, че ще отведе децата в къщата им в Монако и ще остави съпруга си сам в Лондон. Тогава беше бременна с третото им дете и повтаряше пред всички, че мрази Лондон и че не желае детето й да бъде родено там.

— До зимния сезон в Монте Карло остават броени месеци — бе казала на съпруга си. — Тогава ти и без това ще дойдеш при нас.

— Но хората ще започнат да говорят!

— Хорските уста не можеш да ги затвориш никога.

На това вече Ескофие нямаше как да възрази. Бе проявил достатъчно недискретност през годините.

— Не е както си мислиш — каза, макар да знаеше, че е точно както тя си мисли, че и още по-сложно.

— Мисля, че разстоянието ще ни отчужди — каза Делфин, докато качваше децата на влака. — Затова ще те наричам „Жорж“ — за да ти напомня, че вече не съм сигурна кой си и че трябва да печелиш ръката ми отново и отново.

— Не заминавай!

— Довиждане, Жорж!

— Няма да бъда цял без теб.

И те заминаха.

Заплахата й не свърши работа. Ескофие остана в Лондон — град, в който Делфин никога повече не се върна. А той никога повече не се върна в Монте Карло за зимния сезон — или за който и да било сезон. Само редовното годишно посещение след Коледа — или поне през повечето години, — а след това обратно на работа.

Пишеха си писма. Той винаги завършваше с думите: „С много обич: Жорж. И сладки целувки“. Често включваше в писмата си професионални новини, като например речта, която бе изнесъл за това колко е важно светът да се пребори с бедността, или за новото меню, което бе създал за принц Едуард — неговият „скъп Бърти“. После Ескофие се премести в Париж, в хотел „Риц“, но Делфин пак не можеше да отиде при него. Или може би той не я покани. Или тя не искаше. Беше много отдавна — кой да ти помни какви са били обстоятелствата тогава. Така, година след година, се натрупаха цели трийсет години раздяла. Работата, внуците и луксът на свободата винаги заставаха между тях.

И след всичките тези години, когато реши да се пенсионира, Ескофие се появи без предизвестие на вратата на Делфин — с пътнически сандъци, кутии, щайги, безброй каси с бутилки от шампанско (голяма част от които още пълни) и един асистент. Беше нейният Одисей, само че по-дребен, приведен. На фона на побелелите му вече коси тъмните му очи се открояваха още повече. Елегантният му нос бе прецизно издялан от времето.

— Казал съм на всички, че мадам Ескофие готви по-добре от мен — рече, свали шапката си и се поклони.

Сърцето й се разтуптя като грохот на счупени криле.

И въпреки това по-малко от година след пенсионирането си Ескофие се върна на работа. Вдовицата на неговия приятел Жан Жироа, с когото бе работил в „Малкия Мулен Руж“ и чието място бе заел в хотел „Гранд“ в Монако, го попита дали би могъл да й помогне да разработи две свои идеи. Тогава той каза на Делфин, че не би могъл да откаже.

— Само още една година.

И този път удържа на думата си — остана само година. Но му предстоеше още работа. Статиите, есетата, четвъртото издание на „Кулинарен наръчник“ — всичко това се нуждаеше от редактиране. Затова той се върна сам в Париж, а после отиде в Лондон, в Америка, обратно в Париж и така продължи да потегля и да се връща, докато накрая лекарят не му забрани да пътува.

— В ретроспекция се оказва, че не съм чак толкова лош съпруг — каза й той.

Но между тях имаше и нещо друго — нещо мрачно и непростено. Тя нямаше представа какво е то, а той не желаеше да говори за него. И имаше толкова много неща от живота му, за които тя изобщо не знаеше. А времето накъсяваше.

Затова сега тя реши да направи още един опит. Може би тайната е в бутилките.

— Жорж, тази не е ли от розе „Вьов Клико“? Не ми ли беше казвал веднъж, че изработват тези бутилки много бързо, защото не могат да насмогнат с поръчките?

Ескофие се обърна към нея и много тихо изрече:

— Достатъчно! Никога повече не ме наричай Жорж!

Делфин с изненада забеляза, че в очите му проблясват сълзи. Бутилката се изхлузи от ръката й, падна на пода и се разби на дребни парченца.

ОГЮСТ ЕСКОФИЕ — ЖИВОТ В РЕЦЕПТИ

ПОТАЖ „САРА БЕРНАР“

ПИЛЕШКО КОНСОМЕ С РАЧЕШКИ КЮФТЕНЦА И ЖУЛИЕН ОТ ЧЕРНИ ТРЮФЕЛИ И ВРЪХЧЕТА АСПЕРЖИ

В случай че питате, бързам да ви съобщя, че това не е направено от прочутата актриса, въпреки че името на блюдото оставя подобно впечатление. Защото това би било невъзможно. Мръвката по кокалите й е толкова малко, че не си струва обезкостяването.

Това им е проблемът на всички актриси.

Това е супа за мис Бернар. Приятна е като нея самата. Лично аз съм й я сервирал няколко пъти и е едно от многото блюда, които тя непрекъснато поръчваше, въпреки че, веднъж сервирана, тя не близваше от супата. Поръчваше я само за да ме зарадва.

И така, трябва да смесите три супени лъжици тапиока с една кварта врящо пилешко консоме. Да къкри. За тигана — да бъде меден. Лично аз предпочитам за това „Мовиел“, техният тиган „Уиндзор“ се намира навсякъде. Тясната основа загрява бързо течностите, а широкият отвор ускорява изпаряването им.

Този бульон трябва да къкри, а не да ври, при ниска температура за петнайсет минути. Или осемнайсет. Изобщо, задръжте толкова, колкото е необходимо, докато не постигнете богата текстура на бульона, така че да стане плътен, но и да не губи бистротата си. Тук се доверете на собствената си преценка, въпреки че тя така и няма да го изяде, така че, независимо колко дълго го оставите да къкри, пак няма да сбъркате.

Мис Бернар не ядяла нищо. Да, ама не е вярно. Яде моите бъркани яйца. Или се прави, че ги яде. Но ако не я храните като малко дете, тя ще изсипе яйцата на пода за онзи неин леопард. Затова винаги трябва да я храните. Лично аз съм установил, че най-добрият метод за това е първо да й дадете една вилица яйца, а след това глътка шампанско, за да сте сигурни, че ги е глътнала. Това е единственият начин, по който човек може да бъде напълно сигурен, че мис Бернар поема някаква храна.

Да. Наистина имаше леопард. На Честър Скуеър №77. Всъщност тя искаше две лъвчета, обаче човекът от зоологическата градина в Ливърпул разполагаше само с големи лъвове. Quand même, както мис Бернар обичаше да повтаря. Не съм много сигурен как бихте се изразили вие, американците и англичаните. Може би ще кажете „Няма значение“? Единственото, което знам, е, че веднъж наумила си нещо, тя не позволяваше на никого и на нищо да я отклони от поставената цел. Та в този случай мис Бернар предпочете да си вземе леопард.

Понякога би могла да прояви и здрав разум.

За повечето хора леопардът трудно влиза в ролята на домашно животно. „Много е смешен“ — казваше за него мис Бернар. За съжаление на всички ни е известно, че англичаните нямат чувство за хумор, когато става въпрос за диви създания. Вижте само как се отнасят към ирландците!

И така, когато мис Бернар се появи у дома с леопарда си в клетка, с вълка си на каишка, с шест малки гущера в кутия и около раменете й, завързани за златна верижка, която някога е била използвана за пенсне, и с един възголемичък хамелеон, който приличаше стряскащо на древен китайски дракон, създаде, меко казано, прецедент. Или по-точно скандал. Всички заговориха за това, навсякъде, и клюките се разгорещиха дотолкова, че накрая работодателят й мосю Го от „Комеди Франсез“ започна да я моли да върне менажерията си в Ливърпул, при пазача им в зоологическата градина.

Изправена пред лицето на логиката, мис Бернар стори онова, което винаги правеше. Заинати се. Насъска леопарда срещу вълка и двете животни се хвърлиха едно срещу друго и започнаха да се търкалят по пода като огромно кълбо, което накара маймунката й да се разсмее и така спечели сърцето на червендалестия добряк Го.

Или поне така разказваше самата тя. При нея е трудно да се каже кое е измислица и кое — истина. Но, от друга страна, какво значение има? Истината обикновено няма значение. И когато говориш с мис Бернар, все едно говориш с ангел или демон, защото никога не знаеш кой от двамата ще се появи, а много често се появяват едновременно.

Quand même.

Когато бульонът се сгъсти и стане приятен на опитване, оформете двайсет дребни кюфтенца от пилешка кайма и рачешко масло. Тя няма да яде и тях, разбира се. Веднъж за един коктейл си бе сложила вместо обеци на ушите две рачета. А мис Бернар си има строги принципи и никога не яде домашните си любимци.

Кюфтенцата — те трябва да бъдат с тегло точно пет карата, и го казвам напълно сериозно, в бижутерския смисъл на термина! Когато мис Бернар повдигне сребърната си лъжица — а тя непременно ще бъде сребърна, — ще претегли кюфтенцата само с поглед. Ако тежат шест карата, автоматично ще бъдат бутнати настрани. Шест е твърде много. А четири карата, разбира се, биха били обида. Затова трябва да бъдат точно пет карата, при това на всяка цена във форма маркиза, тоест елипсовидна форма.

Веднага щом оформите кюфтенцата, сварете ги и ги оставете настрани. Вземете телешки костен мозък и нарежете от него дванайсет малки кръгчета — трябва да бъдат с размер на златен пръстен. Сварете ги и ги оставете настрани.

Щом свършите всичко това, поставете кюфтенцата и костния мозък в супник. Добавете една супена лъжица жулиен от черни пролетни трюфели. Ароматът на свежа трева е ключов за това блюдо. Затова добавете към него една супена лъжица свежи връхчета от аспержи. Трябва да бъдат съвсем млади. Върху всичко това излейте консомето.

Когато приключите, сервирайте бързо. Оставете го на масата и се отдалечете. Не се обръщайте. Не пренебрегвайте този съвет, особено ако сервирате това на красива жена. Дори не си помисляйте да поглеждате през рамо! В мига, в който поднесе лъжицата към устата си, когато бъде обгърната от наситения богат аромат на трюфелите и шепота на пролетни аспержи, лицето й ще омекне от удоволствие и тя ще си спомни за детството — не за историите, които разказва на хората, а за истинското си детство.

Това ще бъде простичък момент, за който тя няма да може да сподели с никого, и цялата изкуствена маска, която е била принудена да си сложи, ще се свлече от нея и ще разкрие вътрешната й светлина. И вие никога повече няма да бъдете същият.

Няма никакъв начин да се приближиш до подобно божествено създание, без да го обидиш или да бъдеш омагьосан от него. Затова не се колебайте! Затворете тихо вратата след себе си. Радвайте се, че сте се измъкнали жив.

ТРЕТА ГЛАВА

„И сладки целувки — по-сладки и от «Ягоди Сара»…“

Така бе завършил веднъж едно свое писмо Ескофие. Делфин си спомни за случая, точно когато Сабин почука на вратата й. Бернар. Винаги Бернар.

— Мадам?

Вечерята бе сервирана много отдавна. Вместо да мачкат доматите и да ги слагат в консерви, Ескофие и Сабин бяха приготвили литри доматен сок. Сестрата й съобщи, че той бил показал на момичето как се прави юфка, а после двамата се били молили на света Елизабет над тестото.

— Никога не се омъжвай за католик! — посъветва Делфин сестрата.

Тази вечер имаше осемнайсет души на масата — толкова много гърла за хранене, но хлябът, юфката и доматеният сос бяха единственото, с което разполагаха. Делфин предпочете да остане в стаята си, бе изтощена. Сестрата я почисти, обърна я, облече я в бялата й дантелена нощница и дантелената нощна шапчица, даде й доза морфин и излезе.

Делфин не можеше да заспи. Запали нощната си лампа и се опита да вземе една книга със здравата си ръка, но ръката й изключи и книгата се строполи на пода. Сестрата беше оставила прозореца отворен, завесите бяха дръпнати. Делфин лежа и дълго време съзерцава през прозореца проблясващите светлинки на града.

Когато къщата най-сетне утихна, чу как Ескофие пуска радиото си. Не чуваше много добре, затова го усили. Нощният въздух се изпълни с новини. Германският президент Паул фон Хинденбург бил починал. Вместо да проведе нови президентски избори, кабинетът на Хитлер приел закон, който обединявал длъжностите на президента и канцлера, при което Адолф Хитлер станал и двете. Сега Германия се намираше под контрола на един-единствен човек. Говорителят каза, че новият лидер на страната е приел титлата „фюрер“, или „водач“.

Радиото рязко замлъкна. На вратата пак почука Сабин.

— Мадам, казаха ми, че сте искали да ме видите.

— Влез.

Сабин отвори плахо вратата. За момент изглеждаше доста смутена, по-скоро като младо момиче, отколкото като сърдита млада готвачка. Беше сменила бялата си кухненска престилка с кремава блуза и дълга плисирана пола. Ноктите й бяха прясно лакирани в червено. Косата й бе фризирана на вълни, а после вдигната с мрежичка, каквато беше модата. Обувките й бяха невъзможни — червени с десетсантиметрови токчета и каишки през глезените. Приличаха на танцувални, което беше странно предвид недъга й. Делфин предположи, че Сабин се кани да излиза на среща, най-вероятно с мъж. Миришеше на цигари и евтин парфюм.

— Приближи се — подкани я господарката й.

Момичето пристъпи една крачка. Повече не посмя.

— Хубаво — рече Делфин. — Знаеш ли как се прави захарен памук?

— Не. Може ли да тръгвам?

— Не. Това може да бъде поправено. Виждала ли си ягоди на пазара? Ще ни трябват парникови, около три-четири фунта. Ще ни трябва и един ананас. Върви за него до хотел „Гранд“. Ескофие беше техен главен готвач години наред.

— В хотела?!

— Да. Там веднъж отседна самата кралица Виктория — така се запозна с Ескофие. Ще ти продадат един плод, ако попиташ за главния готвач. Името му е Бобо. Висок и слаб, мургав мъж. Изглежда отпуснат и ленив, но изобщо не е такъв. Плати му колкото е възможно по-малко и изобщо не го слушай какво ти казва! Смята се за велик ухажор, много добър сред жените.

— А такъв ли е?

— Не.

— Да не би да е обратен?

— Не, луд е. Всички главни готвачи са такива. Знаеш ли колко живеят повечето майстори готвачи? Четирийсет години. Пушек, горещина, напрежение. Побъркват се. Обаче Бобо има нужда да се чувства опасен, затова ние поддържаме настроението му. Това го прави щастлив. Така. След като осигуриш ананаса, трябва да се направи сладолед…

— Мадам, похарчих всички пари на домакинството за домати.

— Какво?

— Няма пари нито за ананас, нито за ягоди, нито за сметана. Вие ми заръчахте да купя колкото е възможно повече домати и аз го направих. А тази вечер мосю Ескофие ми заръча никога повече да не ги правя на сок. Очевидно децата не ги харесват по този начин.

Делфин беше забравила.

— Но какво ще правим с всички тези домати? — отрони.

— Истории.

Това момиченце захапваше като малко зло кученце.

Делфин веднага си представи на какво ще заприлича кухнята с толкова много гниещи домати, цапащи мрамора, изпълващи въздуха с мушички.

— Това означава ли, че сега ще ядем домати чак до септември или докато изгният?

— Да. Може ли вече да тръгвам?

— Не. Седни.

Момичето не седна. Нито пък отклони погледа си от нея, както биха сторили повечето слугини. Сабин бръкна в джоба на полата си и извади оттам кутия цигари „Житан“. Взе си една цигара, лапна я и зачака реакцията.

— Бих искала да приседнеш за малко при мен — рече тихо Делфин. — Моля те! И можеш да пушиш, ако искаш. Не ми пречи.

Не такава бе реакцията, която бе очаквала Сабин. Цигарата увисна незапалена в устата й. Червеното й червило бе започнало да се размазва. Над горната й устна изби тънка броеница капчици пот.

— Можете да ми кажете какво искате и докато стоя права — рече. — Не обичам болнични стаи. Тук вони.

Страхува се от болести. Делфин се запита какво ли е да бъдеш Сабин — толкова красива, а с детски паралич. Недъгава и пречупена. Колко ли болнични стаи е видяло това момиче?

— Напълно съм съгласна с теб — изрече на глас Делфин. — Аз също не ги обичам. Но това няма да отнеме много време.

— Ако възнамерявате да ме уволните…

— И ако наистина смятам да го направя?

— Тогава няма никаква нужда да сядам. Веднага ще си тръгна. С удоволствие.

— Баща ти ще побеснее.

— Ще му кажа, че вие нямате пари и той с радост ще ме приеме обратно у дома.

— А аз ще му кажа, че лъжеш. И че великият Ескофие настоява да останеш.

Сабин я изгледа свирепо. Измъкна от джоба си кутия кибрит, запали цигарата си и вдиша дълбоко. От устата й излезе пушек.

— Така, мисля, че вече се разбираме — отбеляза Делфин. — И си стой права, щом толкова искаш.

Момичето издиша дима към Делфин, но тя не се обиди. Всъщност това я накара да хареса Сабин още повече. Тази проява на независимост й напомняше за собствената й младост.

— Обичаш ли поезия? — попита.

— Не.

— А какво обичаш?

— Американска музика. Бигбенд. Онази креолка Жозефин Бекер.

— Обаче Бекер обича домати.

Почти накара момичето да се усмихне.

— Вярно е — продължи Делфин. — И изобщо не се страхува от чесъна. Ескофие веднъж й поднесе кос, сготвен с четирийсет скилидки чесън, и тя се разсмя с глас. Много остроумен жест.

— Аз бих си помислила, че ще бъде дълбоко обидена.

— Значи не познаваш изкуството й. Стана много богата, защото е черна птица, какъвто е косът, но с красив глас. Изпълняваше песните си, облечена като невежа дивачка от джунглата, което цял Париж знаеше, че не е вярно. Затова всички се смееха. Във „Фоли Бержер“. Много шик!

Момичето изтърси пепелта от цигарата си върху персийския килим и отбеляза:

— Това ли искахте да знаете, мадам? Каква музика харесвам?

— Не.

Делфин се бе надявала на много повече от страна на Сабин, например на любезност и желание за сътрудничество, но такива като че ли не се очертаваха на хоризонта, затова тя продължи:

— Искам да те помоля да помогнеш на мосю Ескофие да създаде едно блюдо на мое име. Това означава допълнителна работа за теб. Но ако го направиш и ако не кажеш на никого, че аз съм те помолила, ще ти подаря онова палто и ще те освободя от работа тук, ако такова е желанието ти.

С тези думи Делфин посочи към дългото хермелиново палто, което бе помолила сестрата да метне върху раклата в долната част на леглото й. Беше изработено от майстора на кожени изделия на кралица Виктория — етикетът му беше на палтото. Беше викторианско по стил — дълго до земята, с широки ръкави и висока яка, изработена от някаква оцветена кожа от норка. Беше старо, но все така красиво. Беше пристигнало по пощата преди много години — първото от многото подаръци, изпратено с картичка, подписана „Мистър Буутс“.

За съжаление палтото беше толкова малко, че тя не успя да си пъхне в него даже ръцете. Искаше да го върне, но Ескофие й бе забранил. Не й бе позволил да го даде дори на онези негови монахини, за да го продадат и с парите да нахранят пенсионерите и гладните.

— Беше подарък! — бе изтъкнал той и от начина, по който го каза, на Делфин й стана ясно, че е било подарък за него, а не за нея. Много странна работа.

Сабин изгаси внимателно цигарата в подметката на обувката си и пъхна фаса в джоба си, за да го изпуши по-късно. Вдигна палтото и прокара ръка по копринената обшивка в цвят шампанско. После допря за момент меката яка до лицето си.

— Пробвай го — подкани я Делфин.

Палтото й пасна перфектно, сякаш бе шито специално за нея — от което Делфин я заболя. Така момичето приличаше още повече на Сара. Черната кожа открояваше пламенните й очи. Ако косата й беше вдигната на кокче, както я носеше обикновено, щеше да бъде все едно вижда пред себе си призрак.

— Съблечи го, преди Ескофие да те е видял!

Сабин неохотно съблече палтото. Сгъна го внимателно и го върна върху раклата, откъдето го беше взела. После попита:

— Какво блюдо по-точно? Какъв вид блюдо трябва да измисля, за да получа подобно палто и свободата си?

Делфин нямаше никаква представа какво иска. Нещо. Каквото и да е. Нямаше никакво значение.

— Ами, мислех си, че ако приготвиш „Ягоди Сара“, това може да го вдъхнови за нещо друго. Това е много прочуто блюдо. След като беше сервирано за първи път, всички вестници по света писаха за него.

Това беше само отчасти вярно. Статиите бяха по-скоро за едно събитие от световна величина — първите Епикурейски вечери, по време на които хиляди членове на гастрономическия клуб на Ескофие „Лигата на лакомниците“ се бяха събрали, за да хапнат едно и също меню в Ню Йорк и трийсет и седем европейски града едновременно. Монументално събитие.

Но Ескофие, разбира се, бе създал блюдо в чест на Сара Бернар — за пореден път. За голямо разочарование на Делфин „Ягодите Сара“ бяха всъщност гвоздеят на вечерта. Той бе поръчал дори поема в тяхна чест.

Винаги за нея.

Както и можеше да се очаква, още по време на първото блюдо бе пристигнала телеграма от самата Бернар. Всички вестници писаха за нея, цитирайки я. „Двете ми ръце се протягат към моя скъп приятел Ескофие… и всички чувствителни почитатели на истинския живот.“ Истински живот. Делфин вече не си спомняше какво гласеше телеграмата по-нататък, но определено не бе забравила как някои вестници писали, че телеграмата оставила Ескофие без дъх.

Тогава дори децата й се бяха изпълнили със срам. Да, Ескофие и Сара Бернар са били любовници много преди той да се ожени за Делфин. И да, през всичките тези години бяха останали близки — колко близки, Делфин не бе посмяла да си представи — но все още побесняваше при спомена за техните имена по вестниците, заедно, толкова недискретно!

„И сладки целувки — по-сладки и от «Ягоди Сара»“. Как посмя да ми напише подобно нещо?!

Сабин приседна на стола до леглото на Делфин и попита:

— Мосю Ескофие знае ли, че ще създава блюдо на ваше име?

— Не. Идеята трябва да бъде твоя, а по-нататък задачата ти е да го поощряваш да го завърши — поясни Делфин. — След като рецептата бъде завършена, ще ти дам списък на вестниците, на които можеш да я изпратиш. Ще им пишеш, че на предсмъртното си ложе Ескофие е пожелал да посвети това блюдо на мен.

— А така ли е?

— Това няма значение.

— Значи ще стана лъжец.

— Никога ли не ти се е налагало да лъжеш заради някого или заради нещо?

Сабин се загледа през прозореца към светлините на Монте Карло. Набута обратно един непокорен кичур в мрежичката си и попита:

— И защо да го правя?

— Защото ще ти подаря палтото и свободата ти.

— Не, мадам — поклати глава Сабин. — Питам по-скоро защо искате от мен да извърша подобна глупост?

— Защото той ме обича — отговори господарката й. — И ако умрем, без той да е посветил поне едно блюдо на мен, никой в бъдеще няма да вярва, че ме е обичал. Ще си помислят, че е обичал всички останали, само не и мен.

— Особено онази актриса, нали? Как й беше името?

Това момиче определено бе наясно с властта, която притежаваше над Ескофие — това поне бе ясно за Делфин. Баща й също го знаеше. Именно затова я изпрати за слугиня в този дом. Е, може би в крайна сметка не са чак такива идиоти.

Сабин я огледа бавно, изучавайки лицето й. Делфин бе наясно какво вижда момичето. Прикована към леглото и невъзможно дебела, тя вече не беше прочутата поетеса Делфин Дафи Ескофие, а едно кошмарно създание, което го търкаляха в колички и инвалидни столове, за да плашат внуците й. Една глупачка. Едно чудовище.

— Няма значение — прошепна Делфин. — Можеш да вървиш вече.

Ала Сабин не помръдна.

— Мадам — рече, — напълно възможно е, ако великият Ескофие не създаде блюдо на ваше име, хората наистина да решат, че не ви е обичал. Но също така е възможно да си помислят, че ви е обичал толкова много, че не му е било необходимо да ви го доказва по такъв начин.

— Много си дръзка.

— Аз съм готвачката.

— Ще вземеш ли палтото?

— Не, мадам. То се скубе.

Делфин погледна стреснато кремавата блуза на слугинята. И наистина, въпреки сумрака космите от яката на палтото се виждаха съвсем ясно по раменете й. На болната жена й се доплака.

— Може ли вече да вървя?

Делфин отново извърна поглед към прозореца. Брегът бе окъпан от светлините на прожектори. Може би беше френският флот. Германците. Идват — каза си тя. — Съвсем скоро нищо няма да има значение.

— Знаеш ли, че веднъж гледах Жозефин Бекер в Париж? В „Глупостта на деня“ във „Фоли Бержер“. Наместо пола около кръста й имаше шестнайсет банана, а наместо блуза — няколко мъниста. Много очарователно. Това красиво голо създание бе единственото, което всички гледаха. По онова време не пееше толкова добре — имаше доста слаб глас. Обаче никой не си спомня за това. Вестниците писаха толкова много за нея, че я обезсмъртиха, и сега единственото, което всички си спомнят, е Великата Бекер на върха на славата й.

— Това е единственото, на което всеки от нас се надява — да бъде запомнен.

Делфин внезапно усети огромна умора и притвори очи. Но въпреки това продължи да говори за славата и за безсмъртието и все още говореше, когато Сабин притвори тихо вратата след себе си.

След полунощ вратата на стаята на Делфин се отвори наново. Ескофие се загледа в спящата си съпруга — дребното й кръгло лице почти се губеше сред морето от дантела и чаршафи. Прозорците й бяха оставени отворени. Стаята бе изстинала. Лунната светлина превръщаше всичко в стомана.

Когато прекоси стаята, за да затвори прозореца, погледът му беше привлечен от кожата върху раклата в долната част на леглото. Веднага позна дрехата. Вдигна я и я доближи до носа си. Миришеше на плесен от годините. Затвори очи.

— Съжалявам — изрече по-скоро на себе си.

— Ескофие?

— Не исках да те будя. Прозорецът…

Беше все още облечен за гости в черния си фрак „Луи Филип“ и безупречно излъсканите си обувки. Върна коженото палто обратно на мястото му.

— Студено ми е — каза тя. — Метни го отгоре ми.

— Ще ти потърся одеяло.

— Защо? И без това не може да бъде носено повече — каза тя. — Скубе се. Поне да го използвам за нещо полезно.

Той сведе очи към ръцете си — наистина бяха покрити с косми от палтото.

— Би трябвало да има нещо по-подходящо. Прозорецът вече е затворен. Скоро ще се затопли.

— Не! — отсече остро тя. — Искам точно палтото!

Ескофие метна внимателно кожата върху раменете й, а после отстъпи. Тя се почувства смазана под тежестта на кожата и историята й. Насред металическата светлина на луната съпругът й изглеждаше много крехък. И като че ли имаше много неща, които му се искаше да каже — толкова много, че предпочиташе да мълчи. Целуна я нежно. После задържа лицето й между ръцете си, сякаш искаше да го запамети завинаги.

— Лека нощ, мадам Ескофие!

Излезе, затвори, но не помръдна от вратата. Остана пред нея дотогава, докато не чу равномерния ритъм на дишането й — знак, че е заспала дълбоко.

После, на писалището си, започна да пише, възстановявайки по памет всеки стих:

„В това тънко палто от кожа / в тези безмълвни ръце / в тези премрежени очи / си цялата ти. / Нищо от онова, което съм аз, не може да бъде същото без теб. / Тембърът на гласа ми се издига и спада в такт с мисълта ти. / В сънищата ми ти идваш при мен, моя голяма любов, онази, която ме завършва, / и тогава се будя.“

Ескофие прочете написаното няколко пъти, а след това накъса листа на дребни парченца. Отвори прозореца и ги хвърли в нощта. Бели и дебели, невероятни като сняг, думите му бяха подети от морския бриз, а после бавно паднаха на земята, замърсявайки градината отдолу.

А после той пак започна да пише.

ОГЮСТ ЕСКОФИЕ — ЖИВОТ В РЕЦЕПТИ

ПИЛЕ ФРИТО В МАРИНАТА

ПЪРЖЕНО ПИЛЕ

23 октомври 1844 г.

Ражда се Осмото чудо на света — божествената Сара Бернар.

23 октомври 1859 г.

Започва моята професионална кариера на 13-годишна възраст, когато ставам чирак във френския ресторант на чичо ми в Ница.

23 октомври 1870 г.

Френско-пруската война — обсадата на Мец, решителна победа на прусаците, завършва с капитулацията на Франция. Аз не бягам.

Това са трите най-важни събития в моя живот и те се случват на една и съща дата. Никога досега не съм ги записвал. Не знам защо го направих и сега. Е, за рождения ден на мис Бернар има различни мнения. Някои са убедени, че е на 23-ти. Други казват, че е на 22-ри. Трети настояват, че е на 25-ти. Всъщност няма значение. Ние винаги го празнувахме на 23 октомври, затова лично аз смятам тази дата за официалната.

Много е вероятно 23 октомври да се окаже и денят, в който се запознах със Сезар Риц. През 1884 година. Не съм сигурен каква дата беше точно, но си спомням със сигурност, че беше октомври и от втората половина на месеца нататък. Впрочем той умря на тази дата през октомври 1918 година. Или май беше на следващия ден? Някъде към полунощ, доколкото си спомням. Не го бях виждал много дълго време — към този момент вече се беше умопобъркал напълно. Склопи очи, без никой да забележи.

Но беше 23 октомври и когато за първи път вкусих от така нареченото южняшко пържено пиле. Това също остави силен отпечатък върху моя живот.

Не познавам друга храна като това пържено пиле. В Американския Юг нито една неделя не може да мине без него, ала малцина си дават сметка, че това е блюдо на прошката.

Шотландците, които като култура си нямат собствена кухня, са първите, които запознават Новия свят с това пиле. Те имат вековни традиции в пърженето на птици и, ако трябва да бъдем честни, биха изпържили всичко. Чувал съм за някакъв главен готвач от западните брегове на Шотландия, който веднъж, по време на един дворцов банкет, сервирал на кралица Мери пържен паун. Пъхнал перата там, където са били при пауна приживе, и включил пинта малцов оцет.

Във Франция подобно нещо не може да се случи.

И макар да е възможно тази история да не е съвсем вярна и да си е чиста измислица от страна на моя бивш майстор готвач от „Савой“ мосю Ешнар, интересно е да се отбележи, че когато шотландската кралица Мери накрая се озовала в Париж, по-късно се върнала в родната си земя с цял антураж от френски готвачи.

А за мен това е достатъчно доказателство за истинността на историята.

За жалост дори и с екзотичните плодове и подправки на Новия свят шотландската техника за пържене на пилета дала като резултат едно болезнено просто блюдо. Пиле, мазнина и брашно — и толкова. Никаква марината за омекотяване на старите птици. Никаква сметана за довършване. Никакъв коняк. Никакъв билков сос. Никакъв лимон. Никакъв местен мед. Нищо. Пържиш и край. Тъжна работа.

Но когато започнала търговията с роби, шотландците имали възможността да се запознаят за първи път с расата на суданците — единственият друг народ в целия свят, който по онова време също имал навика да пържи всякакви птици до откат. Тези заробени африканци били купени от шотландците, за да работят на техните плантации, а онези, които били избрани за домашна работа, били надлежно инструктирани в „изкуството“ на шотландското готвене.

За щастие никой роб не обърнал внимание на инструкциите.

Та когато се стигнало до пърженето на пилета, робите се смилили над робовладелците си и включили сосове и подправки от Африка — чесън, пипер мелегета, карамфил, черен пипер на зърна, кардамон, мускатово орехче, куркума и дори къри на прах. Простили им жестокостите и им поднесли нещо, което може да бъде описано единствено като дар, роден от тъгата.

Храната има такава способност — да събужда чувствата на хората. Тя може дори да те вдъхнови за храбри дела.

Тези кухненски роби си знаели, че има вероятност да бъдат пребити за тази своя наглост или дори убити, но въпреки това сервирали така приготвените от тях птици. И изобщо не е изненадващо, че господарите им били във възторг от храната. Не след дълго южняшкото пържено пиле се превърнало в деликатес, на който започнали да се наслаждават двете култури — това било единственото нещо, в което и тъмничарите, и техните затворници намирали удоволствие, въпреки че на самите африканци им било позволено да пържат за себе си само ненужните пилешки крилца. Въпреки продължаващата несправедливост това е пример за едно благословено покваряване на една рецепта.

И макар родено в робство, това блюдо не само сплотило цял регион от хора, но и ги трансформирало. Защото то е, както се изразяват американците, „демократично“, и днес му се наслаждават хора от всички прослойки на живота и от всички части на страната.

Даже много прочути по целия свят звезди са се влюбвали в това блюдо на опрощението. По време на едно турне извън град Ню Йорк, пътувайки в луксозните частни вагони „Пулман“, където за всяко блюдо се поднася само кристал и китайски порцелан, в това число и за чая, великата оперна певица Аделина Пати била запозната и с него. Тя на свой ред запознала с него мис Бернар, която се влюбила толкова силно в него, че ми го представи на своя рожден ден. Е, не че го е приготвила лично — помоли прочутия си готвач, негъра Руфус Есте, да го пресъздаде за мен, за да мога да се науча и аз да го готвя за нея.

Срещал съм не един и двама африканци, но никога не бях срещал човек като майстор готвача Есте. Изобщо не изглеждаше първобитен, напомняше ми в голяма степен на мен самия. Беше облечен безупречно, говореше тихо и изглеждаше харесван и обичан и от персонала, и от господарите си. И макар френският му да не бе дори поносим, все пак успя да ми съобщи, че е работил много години за железниците и е готвил за редица знаменитости като прочутия африкански изследовател Хенри Станли и президентите Гроувър Кливланд и Бенджамин Харисън.

Беше доста прочут с готварската си книга „Добри неща за ядене, предложени от Руфус — сборник практични рецепти за приготвяне на месо, дивеч, птици, риба, пудинги, сладкиши и др.“ — дори ми подари една с автограф. Тази книга е изключително интересна. Съдържа близо шестстотин рецепти, макар много малко от тях да са за яйца, въпреки факта, че шапката му на майстор готвач има най-малко шейсет плисета, което по принцип трябва да означава, че знае шейсет начина за приготвяне на яйца. Но в американските кухни нещата са много различни. Все пак нали са нов свят.

Но най-удивителното от всичко за мен бе, че мосю Есте е роден като роб. Официално няма баща, а фамилията му, както и тази на деветте му братя и сестри, е на мъжа, който е бил техен собственик.

Изводът от това е потресаващ. И въпреки това неговото мото беше „Прости и забрави“. Като човек, преживял ужасите в Мец, аз не можех да се съглася с него. Според някои да бъдеш нечовечен, е съвсем човешко.

— Моят народ казва прости, но никога не забравяй — изтъкнах.

А той рече:

— Тогава съжалявам твоя народ.

Навремето ми се струваше, че той не е искрен с мен. Знам от собствения си живот, че някои болки и обиди са твърде дълбоки. След като Франция изгуби във Френско-пруската война, онези от нас, които удържаха Мец, бяхме натоварени на влакове и откарани в Германия като военнопленници. За колко време и на какви основания — никой от нас не знаеше. И там бяхме третирани почти като роби. В крайна сметка бяхме плячка от войната. Трудови лагери… Там всичко беше възможно. Натъпкаха ни в товарни вагони като добичета така, че едва дишахме. Не можехме да седнем, а само да стоим прави. Три дена подред не ни дадоха нито храна, нито вода. Постепенно вагонът ни се изпълни със собствените ни изпражнения. Никой не смееше нито да си отвори устата, нито да се оплаче.

И макар че от Мец, Франция, до Германия по принцип се стига доста бързо, машинистът направи всичко възможно буквално да пълзим по релсите — нали в крайна сметка бяхме плячката на победителите, така че цяла Франция трябваше да ни види. Ние бяхме начинът, чрез който германците бяха избрали да поддържат реда, да се уверят, че моите сънародници са наясно, че вече не са под управлението на Наполеон III. Французите вече не принадлежаха на Франция. Принадлежаха на Германия.

Когато влакът ни пристигна в Нанси, машинистът го спря, така че всички да могат да ни огледат хубавичко. Сякаш целият град се бе изсипал на гарата. Някои хвърляха камъни. Други крещяха:

— Така ви се пада, страхливци!

Не можех да повярвам какво чуват ушите ми. И макар че не всички гласове звучаха като на французи, не можех да не се зачудя какво става. Страхливци ли? Вярно, че лично аз не съм виждал почти никаква битка, само страданията от нея, но моите спътници бяха съвсем различно нещо. Те се бяха били храбро само за да бъдат поднесени на тепсия на врага чрез предателство, чрез действията на един луд, а не защото се бяха уплашили. Те бяха страдали толкова много и изгубили толкова много! Страхливци ли? Та тези мъже се предадоха, облени в сълзи! Те се биха за любимата си Франция, а сега бяха изпращани като военнопленници неизвестно къде. Тези мъже ли са страхливци?!

Как е възможно подобно нещо? Когато огледах тълпата, забелязах твърде много гняв. Предположих, че така се чувстват робите, подредени на подиума на пазара за роби, очакващи неизбежната си съдба.

— Но как е възможно да забравиш? — запитах после мосю Есте.

Елегантният мъж изпъна жилетката си, приведе се напред и отговори:

— Забравата е единственото, което имам! По време на Гражданската война двамата ми братя заминаха, за да се бият на страната на Севера, за моята свобода, и загинаха. Майка ми не можа да издържи на мъката и издъхна. Твърде много смърт за понасяне. Затова трябва да забравиш. Трябва да дадеш криле на скръбта. Нямаш друг избор!

А после ми разказа за произхода на това блюдо и аз започнах да го готвя с него. Двама мъже, двама майстор готвачи, напълно различни и въпреки това, дълбоко в себе си, абсолютно еднакви. С него бяхме сродни души.

Онази вечер аз сервирах неговото пиле на мис Бернар за рождения й ден и тя беше много благодарна. И въпреки че блюдото не съдържаше пюре нито от гъши дроб, нито от трюфели и не беше традиционното меню за рождения й ден, състоящо се от бъркани яйца и шампанско, тя го погълна цялото, включително и гарнитурата от онова, което англичаните наричат „пържени картофки“.

— Магия! — изрече. — Това е магия!

Така си беше. Коричката беше хрупкава и нежна с лек флорален намек от подправките. Месото на младото пиле беше ароматно и сочно. Никога не бях виждал актриса — която и да е актриса — да изяжда толкова много храна наведнъж.

След завръщането си вкъщи аз писах на мосю Есте, за да му благодаря за отделеното време и превъзходната рецепта, но месец по-късно писмото ми се върна неотворено. Прочутият майстор готвач беше изчезнал. Никой повече не чу нищо за него. Мълвата приписваше случилото се на ку-клукс-клан.

Заболява ме, когато си помисля, че този възпитан и благороден мъж е станал жертва на насилие от страна на подобни невежи варвари. Как е възможно подобно нещо?! Как е възможно някой толкова прочут да изчезне просто ей така?!

Мис Бернар тогава каза:

— Убила го е забравата.

Що се отнася до самата рецепта за пърженото пиле, тя е много простичка. Нарежете на парчета свареното пилешко месо и го поставете в марината от качествен зехтин, сока на един лимон и шепа пресни подправки от градината. Лично аз много харесвам естрагона заради леката сладост, лимоновата мащерка заради цитрусовата нотка и съвсем мъничко лавандула. Пилешкото месо трябва да престои в маринатата най-малко три часа. После го оваляйте в брашно и го изпържете. Гарнирайте с пържен магданоз.

Трябва да отбележа обаче, че не това е рецептата на мосю Есте. За да пресъздадете точно неговото блюдо, имате нужда от четвърт фунт краве масло, една супена лъжица брашно, черен пипер, сол, малко оцет, магданоз, зелен лук, моркови и ряпа. Задушете всичко в дълбок тиган. Пуснете нарязаното пилешко месо в тази марината, където трябва да престои най-малко три часа. После подсушете парчетата, оваляйте ги в брашно и ги изпържете. Гарнирайте с пържен магданоз.

И докато рецептата на мосю Есте е незабравима, моята не е точно такава. За да приготвите както трябва южняшкото пържено пиле, трябва да добавите и малко нещо от себе си — историята на ястието го налага. Трябва да вложите и сърцето си. И макар че не са много блюдата, които изискват подобна храброст, когато готвите това, да знаете, че няма място за страхливост.

Животът, разбира се, е съвсем друго нещо.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Трудното при спомените е в това, че те оставят постоянен отпечатък. Дори когато подробностите избледнеят, остава мракът. Левият крак винаги ще бъде предпочитан след счупването на десния. Сърцето винаги ще бъде недоволно, когато разбере колко много може да понесе.

Звукът от смеха на Сара — закачлив и яростен — него Ескофие никога не можеше да забрави.

Запознаха се през 1874 година в Париж — много преди Делфин, брака и децата, по време, когато най-скандалният град в света беше истински скандализиран от първата изложба на Анонимното сдружено общество на художниците. „Импресионистите“ — Клод Моне, Пиер Огюст Реноар, Камий Писаро, Едгар Дега — тогава те бяха пълни аутсайдери, неодобрени от нито едно жури, държава или галерия. Напълно сами. Ренегати.

Всички ги видяха. Критиците бяха извън себе си.

„Три четвърти мръсно платно в черно и бяло, натривате останалото в жълто, мацвате тук-там червени точки и сини петна и ето че получавате импресия, впечатление за пролетта, пред която посветените ще се надпреварват да припадат от екстаз.“

„Човек не може да не се запита дали съзерцава плода на някакъв процес на мистификация, който е твърде неподходящ за публиката, или резултата от умопомрачение, което можем единствено да съжаляваме.“

„Импресия значи! — писа по-късно и арткритикът Луи Лерой. — Тапетът в неговата ембрионална фаза е по-завършен от това!“ И така именно той кръсти групата „импресионисти“. Ескофие беше заинтригуван. По това време той изучаваше скулптура при художника Гюстав Доре, който му предложи да посети изложбата. Ескофие отиде без всякакво колебание.

В знак на уважение към работническата класа изложбата беше отворена само вечер. Когато Ескофие напусна кухнята на „Малкия Мулен Руж“, минаваше девет. Денят беше дълъг. Ремонтираха трапезарията и изоставаха с крайните срокове. До летния сезон оставаше само месец. Налагаше се на всяка цена да бъдат готови до началото им, иначе непостоянният моден елит щеше да си намери друго място, където да се държи неприлично.

Валеше и беше доста студено за сезона. Газовите улични лампи мъждееха, някои дори бяха изгаснали. Влажният въздух бе обгърнал града в необичайна тишина. Калта се лепеше по подметките на обувките му, пръскайки маншетите на панталоните му. Единствените шумове бяха инцидентното чаткане на конски копита по калдъръмените улички или шепотът на любовници в мрака на входовете.

Изложбата беше подредена в галерията на Надар. Ескофие познаваше много добре фотографа. Когато пристигна, завари огромна, виеща се опашка — хората стояха, блъскаха се, оглеждаха другите, тях ги оглеждаха. Буржоазията, във взетите си назаем официални дрехи, се бе скупчила на групички и коментираше сцената на доста висок глас. Някои предоставяха услужливо имената на разните звездички и техните покровители рогоносци, разпознали лицата им от рисунките по вестниците. Други обсъждаха кой в кого се бил влюбил или с кого се разделил.

Вторият етаж на сградата, където се помещаваше изложбата, бе ярко осветен. Улицата се огласяше от смеха и възмущението, които се носеха оттам. Ескофие зае своето място на опашката и бавно заизкачва тясната стълба към втория етаж. Все още бе обут с обувките си с платформи — натежали от калта, те го дърпаха напред и го караха да внимава с всяка своя стъпка, да се чувства още по-дребен и от преди. Когато стигна до изложбата, чу хората да спорят:

— Имбецили!

— Гении!

Някой извика някого на дуел. Друг изпищя, но повечето се разсмяха, когато двама мъже извадиха пистолетите си и бяха ескортирани към улицата. Два изстрела. Ръкопляскания. Още смях. Ескофие не погледна.

Имаше масичка с един уморен мъж, който продаваше билети. Очите му бяха кървясали, косата и брадата му бяха разрошени. Входът беше един франк, а каталогът, издаден от същия този човек — братът на Реноар, Едмон, струваше петдесет сантима. За съжаление Ескофие не можеше да си позволи да влезе. Разгледа каталога много внимателно, за да не скъса кориците му. После изрече:

— Бихте ли приели една размяна? Тази красива книга за едно хубаво ядене в „Малкия Мулен Руж“?

Братът на Реноар поклати глава и отвърна:

— Петдесет сантима са нищожна цена за всичко, което преживях, докато издам каталога. Дега отказваше да ми даде каквото и да било до последния момент, докато не потеглихме за печатницата. А Моне изпрати прекалено много картини, при това с кошмарни заглавия: „Вход на едно село“, „Напускане на селото“, „Утро на село“ и какво ли още не. Този човек е непоправим!

Братът отвори на една страница на каталога. Картината представяше Хавър, видян пред прозорец — слънцето изглеждаше някак си влажно, а изгревът не беше нищо повече от изпарения. Беше натрапчиво по начин, който Ескофие не бе в състояние да обясни.

— За щастие той ми позволи да им променя имената — каза човекът. — Ето тази например: „Импресия, изгрев“. Не е ли перфектното име?

Напълно вярно. Ескофие му даде петдесет цента.

— Мерси.

Братът автоматично въведе трансакцията в малка счетоводна книга, която стоеше на масичката до него. Ескофие веднага забеляза, че в графата за приходите има само няколко вписвания. Очевидно известността не им бе донесла печалба.

Ако това беше ресторант, този човек щеше да бъде богат.

И макар да беше доста късно, галерията беше препълнена. Противно на очакванията на организаторите обаче представителите на „работническата класа“ се брояха на пръсти. Преобладаващата част от посетителите бяха слабо известни художници, куртизанки и актьори. Това бяха от същите онези хора, на които Ескофие доста често позволяваше да се хранят за сметка на заведението, когато дойдеха в „Малкия Мулен Руж“ — „декорацията“, както обичаше да ги нарича. Бохеми — номади от всички породи — остроумни, красиви, очарователни и неконвенционални. Бяха забавни и от ключово значение за определяне тона на всяка маса, особено жените. Без тези жени ресторантът щеше да бъде пълен само с мрачни мъже. Почтените жени не желаеха да бъдат виждани да вечерят на публични места. Или поне все още не. Ескофие се опитваше да убеди собствениците да добавят розово осветление към салоните за хранене. То правеше комплимент на жените и така не след дълго всички жени щяха да започнат да се стичат към „Малкия Мулен Руж“. И да идват отново и отново. Той бе наясно, че цивилизоващото присъствие на жени, били те и бохеми, е ключово за успеха на един ресторант.

На тази изложба обаче те изглеждаха леко заплашително. Повечето от тях пиеха. И всички до една бяха шумни и дръзки. Стените на галерията бяха боядисани в тъмночервено, като нарове. Хората спореха дори по този въпрос.

— Кръв! — извика по едно време някой. — Стените са подгизнали в кръв!

Всичко изглеждаше напълно абсурдно. „Те са и актьорите, и зрителите в собствения си театър“ — каза си той.

Както и да се наричаше този нюанс обаче, истината бе, че той се превръщаше в перфектен фон за творбите. Всяка картина — а те бяха много — се открояваше рязко на червения фон на стените. Всеки замах на четката, всяко петно светлина, всяко намерение и всеки нюанс изглеждаха подсилени, подобно на слънце, издигащо се в гневно небе.

Макар и изтощен, Ескофие започна да си проправя път покрай платната и тълпите. Помещенията воняха на влажна вълна и пот. Творбите го шокираха. Имаше цяла стена с платна в масло и пастел, закачени на нивото на очите, все от Реноар, десет картини от Дега, пет от Писаро, три от Сезан и толкова много от Моне, че Ескофие влезе напълно в положението на брата на Реноар.

Но никога досега не бе виждал толкова много красота. Дори и най-елегантната жена, осветена в розовата светлина на ресторантския салон, не можеше да съперничи на тази красота. А когато пристигна пред „Импресия, изгрев“, тя се оказа още по-зашеметяваща и от снимката в каталога. За миг си помисли, че е пропаднал в някакъв сън, в самотен пейзаж в оранжево и сиво. Доре се бе оказал напълно прав за импресионистите. Тази картина изобщо не беше като реалността, но въпреки това изглеждаше по-реална и от нея. Тя не притежаваше ясно различим контур или форми. И цветовете не бяха като цветовете в живота, но живите цветове на слънцето на фона на зората като че ли пулсираха като истинското слънце в някоя вселена, която предстои да бъде открита.

Тази творба върна Ескофие обратно към времето, когато пристигна за първи път в Париж и седеше самотен край реката в очакване изгрева на слънцето. Картината го накара да се чувства така, сякаш светът все още бе пълен с обещания, като че ли се намира точно в онзи момент, когато всичко щеше да се промени.

Имаше чувството, че Моне е обяздил мощта на самото слънце.

„Невъзможно“ — каза си, но колкото повече наблюдаваше платното, толкова повече то оживяваше. След известно време, незнайно колко точно, нечий женски глас зад него, сребрист и бляскав, изрече:

— Тайната е в това, че липсва контраст между цветовете. Слънцето има почти същия блясък като сивкавите облаци. Ако Моне беше нарисувал слънцето по-ярко от облаците, както е в реалния живот, картината щеше да бъде пълна досада.

Ескофие се обърна. Нежната млечна кожа, елегантният дълъг врат, открояващ се ярко на фона на якичката от брюкселска дантела, жилетката от черно кадифе. Слънцето на Моне бледнееше в сравнение с нея. Сара Бернар. Парфюмът й — мускусна роза — го обгърна. Ала миг по-късно тълпата се застича към нея и тя изчезна така, сякаш никога не се бе появявала. Изчезна дори ароматът й.

Идиот.

Трябваше да каже нещо, каквото и да е. Ескофие бе мечтал за този миг толкова дълго. Когато Сара се появи за първи път в „Малкия Мулен Руж“, той стоеше зад кадифените завеси на залата за хранене и я наблюдаваше как яде. Нейната ръка бе единствената женска ръка тук, която той не смееше да целуне. Нито да срещне погледа й. Човек няма право да се доближава до богиня.

И така, той седеше в тъмния салон на театъра при всяко нейно представление, запаметяваше думите и им вдъхваше живот в сънищата си.

Така силно му се искаше да я срещне насаме. По едно време дори възнамеряваше да я изчака встрани от входа за актьорите и някак си да я отдалечи от компанията й за вечеря, но всичко това му се струваше обидно, безразсъдно — от онзи вид поведение, на което се отдаваха влюбените глупаци.

А ето че сега богинята се бе приближила и бе отминала, а той бе мълчал. Глупак.

Или може би беше просто сън.

Не каза на никого за тази среща. За мъж като Ескофие — дребен човек, който работеше, шепнейки, чиито мимолетни чудеса се извършваха чиния по чиния — Сара Бернар изглеждаше много над него. Но ето че сега бе дошла и бе шепнала в ухото му. Все още усещаше топлината на устните й, все още чуваше думите й и този неин глас. Седмици наред. Изгуби си дори съня.

И въпреки това той бе точно толкова прочут, колкото беше и тя.

Когато се срещнаха за първи път, Огюст Ескофие беше вече на трийсет години и бе успял да революционизира висшата кулинария в Париж. Недоволен от прекалено натруфения класически стил, наложен от Мари-Антоан Карем, Ескофие предпочиташе да прави нещата по-простичко. Сервираше само най-добрите съставки, при това само в сезона им. Прекалено сложните сосове се превърнаха в елегантни редукции. Този жест бе равнозначен на премахването на прекаленото позлатяване. Храната бе сведена до нейната същност и се превърна в мистерия за ядене, а не само за възхита.

Преди Ескофие всички ястия се сервираха „по френски“ — няколко десетки блюда се стоварваха на масата едновременно. Прецизно гарнирани супи, пастети, десерти, риба, кремове, меса, задушено и сирене бяха трупани едно върху друго в центъра на масата, за да се създаде впечатление за голямо богатство. И докато гостите пристигнат, повечето от ястията бяха вече студени и не ставаха за нищо. Някои, приготвени преди няколко дена, дори бяха вкиснали. Тогава храната беше само за възхита, не и за ядене.

Но храната на Ескофие се сервираше гореща, така че хранещият се да успее да усети аромата й. Той възприе метода на сервиране „по руски“ — блюдата се поднасяха едно по едно, по ред, общо четиринайсет.

Основните принципи бяха елегантността и еротиката. „Там, където думите не могат, говори храната.“

Той беше тихата буря, която помете всички маси на Париж.

„Тя трябва да се е досетила кой съм“ — помисли си по-късно. Но следващият път, когато Ескофие видя Сара в ресторанта, където работеше, тя гледаше като че ли през него. Е, все пак беше звездата на театър „Комеди Франсез“. И беше незабравима, по собствена направа. Спеше в обшит с коприна ковчег, а веднъж се бе опитала да си имплантира тигрова опашка в основата на гръбнака. Рожденото й име беше Розин Бернар. Майка й беше еврейска куртизанка, а баща й — неизвестен. Или поне така гласеше историята в пресата.

Говореше се също така, че Сара била американка от френско-канадски произход, която като момиче работила в магазин за шапки в Мъскатайн, щата Айова. На петнайсетгодишна възраст се влюбила в театъра и успяла да стигне до Париж, хващайки си богати любовници.

Имаше и други истории, разбира се, по-голямата част от които пускаше тя самата.

Когато се стигнеше до „Божествената мис Сара“, както я бе нарекъл Оскар Уайлд, объркването бе разбираемо. Тя твърдеше, че не говори английски, но френският й се отличаваше със силен американски акцент, така че подозренията си останаха. Тя твърдеше, че баща й е „Едуар Бернар“ от Хавър — същият град от картината на Моне, магическо място. Този баща ставаше ту студент по право, ту счетоводител, ту морски кадет, ту морски офицер — в зависимост от момента. Но пък името на дядо й наистина беше „Бернар“. Той беше Мориц Барух Бернар, дребен престъпник.

Когато станеше въпрос за Сара, истината се откриваше трудно. Александър Дюма-син, чиято „Дама с камелиите“ Сара бе изпълнявала хиляди пъти, я бе нарекъл всеизвестна лъжкиня. Тя обичаше да си хваща знаменити любовници, в това число и Виктор Юго. Не подбираше половете.

Беше гръмотевица и светкавица. Беше рай и ад. Беше незабравима.

След срещата им на изложбата Ескофие почти не успяваше да мигне. Хвърли се настървено в работата си и в уроците си при Доре. Зает, винаги зает.

Бяха изминали два месеца оттогава, когато веднъж Доре се отби в „Малкия Мулен Руж“, за да види Ескофие. Студиото му беше съвсем наблизо, зад ъгъла, така че често поръчваше вечеря от тук, особено когато работеше до късно с учениците си.

— Този път вечерята е за мадмоазел Бернар — каза той на Ескофие. — Ти знаеш какво обича. Направи онова, което ще й хареса.

Ескофие не можеше да повярва на ушите си.

— Тя взема уроци при вас?!

— Много е добра! Направо не е за вярване! Платната й са направо за изложба! — отбеляза Гюстав Доре. — Не забравяй и няколко бутилки шампанско, разбира се.

Ескофие знаеше отлично какво обича Сара — всъщност знаеше какво обича всеки негов клиент. Водеше си пространни бележки за всички свои прочути или предпочитани гости. Осъзна, че това е вторият му шанс. Изпрати шампанското предварително, а после реши да сготви и да достави храната собственоръчно.

Знаеше, че може да спечели сърцето на Сара само с блюдо от трюфели и пюре от гъши дроб. Както казваше великият Бриа Саварен, тънкият аромат на трюфелите беше същински афродизиак. Така Ескофие си каза: „Там, където думите не могат, говори храната“. Прекръсти се и започна да готви така, сякаш животът му зависеше от това. Впрочем в известна степен беше точно така.

Когато майстор готвачът най-сетне почука на вратата на студиото, дребните му ръце трепереха под тежестта на покрития с капак сребърен поднос.

Ескофие се бе преоблякъл в чисти дрехи и сега приличаше повече на банкер, отколкото на готвач. Но нямаше никакво съмнение, че е готвач. Под капака на подноса карамелизирани момици, покрити с трюфели, лежаха в легло от юфка, оваляна в сос от гъши дроб на патици, хранени с диви малини.

Това блюдо беше изключително простичко и въпреки това излъчваше неповторим лукс.

Когато Доре отвори вратата на студиото, Ескофие с изненада установи, че Сара е облечена като момче — което, разбира се, беше незаконно. Носеше черна жилетка, циганска риза и панталони за езда, пъхнати във високи ботуши, а буйната й коса беше дигната на кокче високо на главата й. Очите й бяха премрежени, буреносни. Кожата й приличаше по-скоро на мрамор, отколкото на плът. Държеше в едната си ръка длето — бюстът, върху който работеше, беше съвсем нов, едва започнат, — а в другата — чаша шампанско. Онова, с което той щеше да запомни най-силно този момент, бе фактът, че тя бе покрита с фин бял прах като пудра захар.

Тя можеше и да не му обърне никакво внимание. В крайна сметка очевидно не си спомняше, че вече се бяха срещали. „Остави подноса и си върви“ — това очакваше да чуе той. Но тя не направи това.

Погледна го така, сякаш той бе човек, когото тя бе обичала и изгубила. По-късно щеше да каже, че едва в този момент осъзнала, че той има очите на баща й — очи, пълни с пламъци. И се оказа, че всъщност много добре си спомняше срещата им в галерията.

Както й беше обичаят, целуна го по двете бузи и прошепна:

— Хавър!

Ескофие повдигна капака на тежкия поднос. Стаята се изпълни със спомен за малини, затоплени от лятното слънце, и с аромат на трюфели — мрачни като спомените.

Сара се приведе над блюдото, затвори очи и прошепна:

— Сякаш самият въздух е направен от кадифе!

А после се разсмя — закачливо и яростно.

И той стана завинаги неин. От този момент нататък независимо коя обичаше или от коя беше обичан, сянката й го съпътстваше неизменно.

ПЕТА ГЛАВА

В „Малкия Мулен Руж“ имаше помещения, в които да бъдеш видян, помещения, в които да се изгубиш, и помещения, от които никога да не си тръгнеш. Ресторантът, който беше отворен само през летните месеци, съдържаше поредица от градини с беседки от рози и люляк, които пълзяха по стените, разпръсквайки аромата си. Вътре имаше две официални зали за хранене на първия етаж, две големи частни зали на втория и няколко по-малки помещения за по-интимни вечери на третия и четвъртия етаж. Общо помещенията бяха трийсет, а частният вход на улица „Жан Гужон“ №3 беше скрит от люлякова горичка.

Всяка вечер драмите в помещенията за хранене се развиваха на фона на музиката от оркестъра на Наполеон Муса, който свиреше на подиума от другата страна на улицата, в парка „Шанз-Елизе“. Тази нощ не беше по-различно.

Ескофие обикновено обикаляше трапезариите, за да целува ръка на дамите, които бяха посрещани дискретно през страничния вход. Но тази нощ той чакаше в кухнята с надеждата да зърне Сара как излиза от студиото на Гюстав Доре или може би да я завари пред задната врата, чакайки го, за да му благодари за елегантната вечеря.

„Невъзможно е да не е била развълнувана“ — помисли си той, докато гледаше двойките в парка, осветени от газовите лампи. Дамите в техните елегантни бухнали рокли и шапките с паунови пера. Мъжете с техните фракове и бастунчета със сребърни дръжки. Те се разхождаха по слабо осветените алеи в парка или пиеха вино в тъмнината на дърветата. Муса и оркестърът му бяха посветили вечерта на произведенията на Венсан Динди, най-вече камерните — очарователен фон за една вечер в парка.

В осем вечерта, когато бе обслужен и последният клиент в „Малкия Мулен Руж“ и чакащите файтони с две колелета започнаха да потеглят един по един, оркестърът в парка засвири „Квартет за пиано и струнни инструменти в ла минор, опус 7“. Това бе едно от любимите произведения на Ескофие. Радостта от музиката, свенливостта, а после и дръзкият танц на клавишите и струните винаги му напомняха за баба му, за топлината на нейната кухня и за обичта, която тя демонстрираше към малкото момче, което искаше да научи изкуството на готвенето.

Тази вечер обаче „Квартетът“ го ядоса. Единственото, за което бе в състояние да мисли, бе, че Сара и Доре също го слушат, но с преплетени тела. Някои намираха Доре за красив мъж, но за Ескофие той изобщо не беше такъв. Приличаше на образована маймуна с разчорлена коса и абсурдни дрехи — независимо от сезона той се подвизаваше с панталони на точки и шалче на точки, но в неподходящ цвят. Какво би могла да види Сара в него освен таланта му?

Но в мига, в който си го помисли, Ескофие осъзна, че именно това би могло да бъде нещото, което би привлякло Сара към него. Защото в крайна сметка именно той бе илюстраторът на творбите на Милтън, Данте, лорд Байрон и онзи испанец Сервантес и неговия „Дон Кихот“. Не минаваше и седмица, без да се появи нова книга, илюстрирана от Гюстав Доре. Той беше богат и преуспяващ, но беше много повече от това — и Ескофие го знаеше. Доре беше сърцето на Париж. Неговите гравюри на Пруската обсада показваха града на колене — майка, гледаща с ужас как войник убива невръстната й рожба, а по сергиите на пазара продават плъхове, котки и кучета. Доре бе виждал всичко това с очите си, бе го преживял — всички го бяха преживели. И той го увековечи заради всички тях, така че никой да не забрави.

Аз не съм нищо повече от един готвач.

И въпреки това Ескофие не бе в състояние да се отдели от прозореца. Само още един последен поглед. Когато персоналът си тръгна, той остана.

Часове по-късно хлебарят го завари заспал на стола, обърнат към улицата. Разтърси го нежно и прошепна:

— Папа̀, дойдох, за да почвам днешния хляб.

— Аз просто…

Ескофие разбра от погледа на хлебаря, че няма нужда да му обяснява. Той знаеше. Сигурно всички вече знаеха.

— Да. Добре. — Изправи се. Изпъна жилетката си. — Моля те, уведоми персонала, че днешното меню ще бъде в чест на моя личен триумф — на успеха на блюдото, което създадох за нашата мис Бернар и за почитаемия Гюстав Доре, вече мой бивш учител. Ще бъде „Агнешко с дресинг от лешници в сърца от артишок“ и „Гълъб яхния“.

Хлебарят го погледна объркано.

— Сърца от артишок и гълъби?

— Струва ми се подходящо, не мислиш ли? Гълъбът е наивник, а „Сърцето от артишок“ е мъж, който се влюбва във всяка жена, която види.

Мъжът се разсмя и прегърна Ескофие като роден син.

— Такъв е животът — рече. — Наслади се на разбитото си сърце сега, докато можеш. Съвсем скоро ще се появи подходящата жена и ти ще се превърнеш в женен старец като мен с твърде много деца и твърде малко време за сън.

— Имаш да правиш хляб.

Хлебарят му намигна, почука върха на носа си и прошепна:

— Това си е наша тайна.

После се зае с работата си.

Ескофие изми лицето си, грабна горната си дреха и шапката си и каза:

— Ще се върна преди обяд.

Лампите в студиото на Доре все още светеха, така че той се покатери по стълбите, застана пред вратата и се заслуша. Чуваше се единствено звукът от прокарването на длето по мрамор. Приглушен смях.

Остана така дълго време. Слушаше. Когато чу отварянето на шампанско, а после всичко замря, Ескофие разбра, че е време да се прибира у дома.

По-късно същата сутрин за него пристигнаха две бележки. Първата беше от бившия френски министър Леон Гамбета, който го молеше да му резервира един частен салон за тази вечер. Менюто трябваше да включва крехко агнешко и пълна дискретност.

Втората беше от Сара.

И двете бележки щяха да променят живота му.

ШЕСТА ГЛАВА

Студиото на Сара изобщо не беше такова, каквото бе очаквал Ескофие. Не беше горещата кутийка, която обитаваше Гюстав Доре. Намираше се на най-горния етаж на малка чудата кооперация, разположена в двор точно зад булевард „Дьо Корсей“. Приличаше по-скоро на парник с множеството си високи прозорци и стъкления покрив. И беше пълно с хора, които неизвестно защо бяха до един с жълти коси.

„Като ананаси“ — помисли си Ескофие. Не бе очаквал подобна семейна сцена и се почувства неудобно, застанал на прага на огромното помещение с голяма кошница храна и бутилка охладен моет.

— Сякаш се давя в море от краве масло, нали така, скъпи ми Ескофие? — засмя се Сара. Беше облечена в бели панталони, жакет и бяло копринено шалче, овързано около главата й като на перачка. От устата й висеше цигара. Изглеждаше красива, безгрижна и дяволита.

— Да се удавиш в краве масло — какъв по-добър начин да умреш, нали?! — отбеляза той, а тя се приведе над него и го целуна и по двете бузи, както беше обичаят. И той почервеня като домат.

— Така е, и бих могла — прошепна тя. — Но все пак тук има деца.

В центъра на стаята наистина имаше дете — малко момиченце, чиято златиста къдрава коса се виеше като ореол около ангелското личице. Беше облечено като купидон, само с гащички, и държеше малък лък и стрела, с колчан на гърба. Очевидно позираше за Сара. Главата му беше наклонена надясно, а очите му гледаха към небето. Ескофие никога до този момент не бе виждал толкова красиво дете. Подобна красота се предаваше изключително трудно чрез мрамор, но не можеше да не признае, че Сара се справяше много добре. Скулптурата, върху която работеше, бе успяла да улови и невинността, и пакостливото излъчване на детето.

— Това е малката Нина — поясни Сара. — Миналата седмица беше на балкона в театъра. Аз бях на сцената и не можах да откъсна очи от нея — което си е много опасно за една актриса. Можеше да падна в оркестъра.

Една по-възрастна жена със сламеноруса коса, сплетена на дебела плитка — Ескофие предположи, че това е майката на Нина, — се усмихна, когато си представи как Сара пада сред тимпаните. Но мъжът до нея — лимоновите му мустаци го правеха безсъмнено бащата на детето — се прокашля и отбеляза:

— И тогава всички щяхме да се втурнем към вас, за да ви спасяваме и да ви вземем в прегръдките си.

Сара изгледа човека така, сякаш беше прашинка върху жакета й, и отбеляза:

— Е, може би. Но не паднах. За щастие на всички нас. — После се обърна към Ескофие и рече: — Видях творбата ви у Доре. Онази, флоралната. Много сте добър наистина!? Макът е като истински — направо не мога да повярвам как сте направили листата му така, че да изглеждат сякаш се огъват под напора на вятъра! Затова се надявам, че ме разбирате. В мига, в който я зърнах, разбрах, че трябва да й направя бюст! Едно толкова очарователно дете би трябвало да носи в себе си душата на купидон, не мислите ли?

Ескофие не беше много сигурен какво точно мисли. Бе очаквал дискретен обяд насаме с нея. А после може би и един недискретен час — Доре като че ли не се бе представил подобаващо. И след това обратно в кухнята на ресторанта, за да следи приготвянето на специалната вечеря за Леон Гамбета. Със сигурност обаче не бе допускал вероятността за обяд със семейство ананаси.

— Трябва да се връщам на работа — рече.

Сара се усмихна, като че ли бе доловила разочарованието му, бе го очаквала и въпреки това се бе подразнила от него.

— Ние почти приключихме за днес — каза. — Но ако сте твърде зает да почакате, можете просто да оставите кошницата. Запишете я на сметката на Доре.

Ескофие си представи десетките малки гълъби в ресторанта, които точно в този момент бяха подложени на скубане, попарване, печене и обливане със сос, и почувства известно родство с тях.

— Мадмоазел, може би някой друг път — промърмори.

— И не бихте почакали половин час заради мен?

— Бих чакал цяла вечност.

— Това би важало за всички останали, но аз ви моля само за половин час.

Ескофие се усмихна и се поклони. Как би могъл да й откаже?

— Да подредя ли междувременно масата? — попита.

Единствената подходяща маса в помещението беше една дълга дървена маса, затрупана с бурканчета боя и изцапани дрехи.

— Имате ли нещо чисто, с което да я застеля?

— В онези куфари до вратата има някакви дрехи и други неща. Може и да откриете нещо.

Детето започна да става неспокойно.

— Кога ще си получа специалната книжка? — изхленчи. — Главата ме заболя. Студено ми е.

— Дори ангелите понякога се държат неприлично — прошепна Сара на Ескофие. — Имайте го предвид за в бъдеще.

Като човек Сара се оказа доста по-различна от онова, което той си беше представял. Изглеждаше като напълно нормален човек и същевременно излъчваше някаква магия. Всички в стаята бяха вперили очи в нея. Което беше неизбежно.

Тя нагласи отново нетърпеливата Нина, като приведе главата й и я накара да погледне нагоре. А после с най-сребристия си глас изрече:

— Скъпо мое дете, никога не си виждала албум като онзи, който съм поръчала за теб в знак на благодарност за това, че си толкова добър модел! — Изгаси цигарата с подметката на обувката си, отново хвана длетото и се зае с мрамора. — Всеки човек на изкуството, на когото разказах за твоята красота, в момента се труди, за да ти поднесе своя дар. Например Месоние изработва акварел със сцена от войната — как пруски полк напада френска странноприемница, която е отбранявана от френски войници. Картината е дръзка и храбра като теб самата. Композиторът Гуно пък работи върху нова песен — „Чаровният модел“, защото и на него казах за това колко прекрасен модел си ти!

На Ескофие му се стори, че детето и родителите му се вълнуват много повече от огромната сума, която ще им донесе тази книга.

Междувременно той се зае да реди масата. Бе открил някакво японско кимоно, очевидно от някоя пиеса, което бе решил да използва като покривка за маса. Париж напоследък се бе вманиачил по всичко ориенталско. Кимоното беше от червен копринен брокат, изрисувано с ята бели жерави и изработено от едно-единствено парче плат. Около врата и по маншетите бе изцапано със сценичен грим, но иначе беше много красиво. Обхвана цялата дължина на тясната маса. Ръкавите му увиснаха в единия край.

Отвън бе зърнал градинка с табела „Моля, не късайте цветята“. Но в крайна сметка бяха за красива жена, нали така? Кой би се осмелил да му се скара? И така, Ескофие набра букет от бели цветя: рози, макове и лилии, с клончета розмарин, които да осигурят зеленината. Постави всичко това във висока чаша за вода, а после отвори кошницата с храна, която бе донесъл. Подреди чиниите от китайски порцелан така, че да се паднат между ятата жерави, и постави една кристална чаша за шампанското. И макар да бе ранен следобед, бе донесъл две дузини свещи.

Храната щеше да бъде сервирана по френски — не разполагаше със сервитьори, които да поднасят блюдата едно по едно. Бе се ограничил до простички неща. Тарталети, пълни със сладки стриди от Аркашон и персийски хайвер, печено пиле с трюфели, една топла багета, пастет от гъши дроб и дребни сладки ягоди, сервирани върху захаросани листенца от рози и подсладени теменужки.

Имаше някакъв приятен, домашен ритъм в този момент. В единия край на студиото Ескофие трансформираше ъгъла в елегантна трапезария. Дръпна червените кадифени завеси и запали една дузина свещи, за да създаде подходящата обстановка. В другия край на студиото Сара ваеше образа на капризното дете и редеше приказката за вълшебната книга — обещание, което надали възнамеряваше да изпълни.

Мина половин час. Както бе обещала, Сара изпрати детето и неговите зашеметени от звездния й блясък родители.

— Милите красиви идиоти — отбеляза, когато затвори вратата след тях.

— А книгата е фантазия, нали?

— Разбира се! — разсмя се тя. — Аз самата съм фантазия.

Над главите им се плъзна градоносен облак. Върху стъкления покрив забарабаниха дъждовни капки. Студиото се изпълни с аромата на цветя и влажна земя, на пръст и градушка.

Сара изми ръцете и лицето си в мивката като най-обикновен градинар. Изтърка лактите и ръцете си със силен сапун с луга, а после ги изтри внимателно с парче, откъснато от хавлиена кърпа. Ескофие наблюдаваше като хипнотизиран смирението на този момент — в крайна сметка това бе великата Сара Бернар. После тя свали шалчето от главата си и буйната й коса се разстла по гърба й. Свали ботушите си, а чорапите си нави и сложи настрани. Съблече жакета си. А след това жилетката. Панталоните. Сгъна копринената си блуза, разкопча корсета си и продължи в този дух, докато не остана напълно гола. Не спря нито за миг. Сякаш Ескофие изобщо не беше там.

А после започна да втрива в кожата си етерични масла, които му напомниха за нощна разходка в мароканския квартал на Париж, когато въздухът беше изпълнен с уханието на кимион и джинджифил, канела, кардамон и черен пипер.

Тя беше същинска Венера. Застанала чисто гола в притъмнялата стая, без капчица свян като дете. Но сред мрака, донесен от дъжда, кожата й изглеждаше толкова бяла, че сякаш бе изваяна от мрамор. И си оставаше недосегаема като статуя.

Дъждът барабанеше все по-силно върху стъкления покрив. Ескофие го усещаше чак във вените си.

Сара се обърна към него и очевидно й стана весело, че той все още седи там.

— Повечето мъже досега щяха или да избягат, или да ми се нахвърлят.

— Аз не съм като повечето мъже.

И двамата се заслушаха в песента на дъжда. Като че ли ставаше по-лека. Пламъчетата на свещите, поставени върху дългата червена маса, затопляха атмосферата.

— Виждате ли това тук? — посочи Сара към един белег във формата на полумесец встрани на корема й. — Това е единственото ми несъвършенство. Одеон. По време на обсадата.

Преди четири години, по време на Пруската война, Сара бе превърнала театър „Одеон“ в болница. Тя и останалите актьори работеха като медицински сестри. Нае и лекари. Беше разменила сексуални услуги срещу правителствени дажби за ранените, а в съблекалнята си отглеждаше цели ята кокошки и патици, за да храни онези, на които им оставаха броени дни живот. Жюл — отговорникът за сладкишите в бригадата на Ескофие, бе работил там с нея. Двамата рамо до рамо са събирали мъртвите и умиращите от улицата. Вървели са през мрака на войната, помагайки с каквото могат.

— Мъртвите — беше казал веднъж Жюл на Ескофие. — Толкова много, че до края на живота си не можеш да ги забравиш. И каква воня само!

Ескофие отлично разбираше какво има предвид неговият главен сладкар. И той бе пътувал като готвач с армията на Наполеон III, после беше военнопленник от Мец, а накрая бе пристигнал в Париж точно по времето, когато бяха започнали да колят католиците (какъвто беше и той) като добичета по улиците. Твърде много смърт наистина.

— Тази вечер ще ми гостува Леон Гамбета — каза на Сара той и в мига, в който го изрече, не можа да повярва какво е сторил. Нещо в нея го караше да иска да й каже всичко. — Но иначе това е строга тайна. Организира някаква среща.

Лицето на Сара пребледня, когато чу името на Гамбета. Дъждовните облаци отминаха и слънчевите лъчи нахлуха през стъкления покрив. Кожата й се превърна от мрамор в хартия, а тя самата стана изведнъж уязвима и крехка. Ескофие се обля в пот.

По време на обсадата Леон Гамбета — бившият министър на вътрешните работи и войната, бе заповядал на французите да се бият до смърт. „За нищо на света не се предавайте!“ — бе призовал народа. И народът го беше послушал. Хората не го чувстваха като задължение. Френският гений и изобретателност бе на тяхна страна — всеки войник в армията бе екипиран с новата пушка със задно зареждане „Шаспо“, а неколцина разполагаха дори с митрелюз — една от първите картечници. Националната гордост бе в апогея си. За съжаление французите не можеха да се сравняват с пруската армия, която бе далеч по-многочислена. Скоро Париж бе обграден.

Гамбета не се уплаши. Подобно на повечето мъже, родени красиви, той така и не допусна вероятността от провал. Беше силно емоционален и непокорен, податлив и на красноречие, и на героизъм. Бе останал само с едно око, а празната кухина на другото напомняше на всички, че той разбира що е това загуба и е в състояние да я преодолее.

За този период от време Гамбета бе олицетворение на Париж и цял Париж го знаеше. Той имаше план. Щеше да се издигне с балон „Арман-Барбе“, да премине над вражеските линии и да отлети за Тур, където ще организира армия, за да си върне столицата.

Това беше акт на свещен гняв.

В уречения час всички се събраха там, където сега е „Сакре Кьор“. Докъдето поглед стигаше, беше пълно с хора. Рамо до рамо, от долините и хълмовете градът наблюдаваше как Гамбета, облечен в кожено палто до пети, преминава с театрална тържественост през тълпата. Приличащ на светец, с обезумели очи, той се прехвърли в коша на балона. Вдигна глава към огромния, пълен с газ балон, и към пламъците, които го захранваха, и после кимна. Десетината мъже на земята, които държаха въжетата, започнаха един по един да ги пускат. Междувременно Гамбета разгъна трикольора и се провикна:

— Да живее Франция! Да живее Републиката!

Тълпата поде думите му. Хората крещяха и плачеха. Страхът и радостта вървяха ръка за ръка.

Не щеш ли обаче, балонът не се издигна чак толкова бързо. Завъртя се, наклони се и застина ниско над земята, отнасяйки със себе си всички надежди на Париж. А после, внезапно, без никаква причина, взе, че се издигна. Подобно на призрак, той започна пътешествието си към Тур на крилете на надеждата.

Но Гамбета пристигна твърде късно. Преди да успее да събере армия, Наполеон III бе заловен, а Франция — окървавена и победена, се бе предала.

— Бяхме готови да го последваме и в ада — рече Сара на Ескофие, прокарвайки пръст по ръба на шалчето си. — Армията продължи да складира експлозиви в мазето на театъра. Всеизвестно е, че да бомбардираш ранени, е варварски акт. Така ми каза Гамбета. Но май трябваше да го каже и на прусаците.

Замисли се, а после продължи:

— Тото беше малко момченце. Баба му го остави на моите грижи. Беше като Нина — красив, червенобузест, мързелив и очарователен. Стоеше само на няколко крачки от мен, в двора, когато започнаха да ни бомбардират, и той бе разрязан на две от един снаряд.

В гласа й се усещаше безстрастност, която бе твърде неочаквана. Ескофие бе гледал всичките й изпълнения на сцената. Ако това беше монолог, написан от Виктор Юго, Сара щеше да накара дори прозорците да се разтресат от нейната мъка. Но ето че сега стоеше пред него, дребна и гола, и просто шептеше.

— А после, разбира се, дойде мирният договор и сега прусаците са германци, а части от Франция вече не са френски. И всичко трябва да бъде простено — така ни повтарят. Обаче Тото, красивият Тото… За него мирът не успя да настъпи. Сякаш тигър разкъса тялото му с острите си нокти и го изпразни с особена, префинена жестокост.

Погледът, с който се сдоби Сара, напомни на Ескофие за конете в неговия полк. Един по един, той бе принуден да коли красивите и умни животни — войниците умираха от глад. Казваше молитва, клъцваше бързо гърлото на поредния, а после задушаваше, вареше и печеше месото им, казвайки си, че всеки живот, който е отнел, ще спаси поне дузина други. Леща, грах, зрял боб и паста — грабваше каквото намереше, за да помогне на месото да бъде сдъвкано, да увеличи количеството на храната и така да отложи, колкото му е възможно, смъртта на следващия горд звяр.

Три дена след като армията се предаде, край Бан-Сен-Мартен бяха останали само три, подобни скелети коне. И тогава тези животни, които бяха отнесли ездачите си към бойното поле и които Ескофие бе хранил с всичко, което намери, извърнаха към него безжизнените си очи. Както стори и Сара в този момент.

— Онова, което сте сторили за Франция, е било много храбро — каза той.

Тя поклати глава и рече:

— Не, това беше просто мой дълг. Освен това имах възможност да изпратя майка си, сестра си и малкия си син в Хага, така че можех да си позволя и прояви на храброст. А повечето хора просто нямаха друг избор.

Извади от куфара една роба и я облече. Беше от бял сатен с бели пера около гърлото, китките и по ръба на пищния шлейф. На този фон червената й коса сякаш пламна. Кожата й стана още по-прозрачна. Но очите й бяха потъмнели от мъка.

После седна срещу Ескофие, а той попита:

— Но защо ми разказвате всичко това?

— Защото не искам между нас да има илюзии.

— Но вие сте актриса! — отбеляза усмихнато Ескофие. — Как е възможно между нас да няма илюзии?

— Онова, което виждате на сцената, е дестилат от историята на сърцето ми. А това, което виждате сега, е човекът.

Той й наля чаша моет. Тя отпи голяма глътка. Тишината между тях стана неловка. Те бяха в крайна сметка двама непознати.

— Много добре — кимна накрая той. — Какво още трябва да знам?

— Че израснах в манастир и исках да стана не само монахиня, но и светица. Исках да обичам Бог с безгранична любов.

Ескофие се отпусна назад в стола си и отбеляза:

— Сега вече мисля, че ми се подигравате.

— Вярно е.

— И все още сте католичка?

— Не. По рождение съм еврейка, но познавам много католици, голяма част от които са смели радикали. Споделям идеите им и съм ужасена, че тук, във Франция, ги преследват. Но за мен Бог не може да съществува. Не е възможно. Ако съществуваше, защо тогава не спаси Париж?

Ескофие усети мъката й така, както усещаше и своята. Бе си задавал същия въпрос, при това многократно.

Взе една малка, ароматна ягода и отбеляза:

— Това не е ли дар от Бога?

— Това просто е въплъщение на лятото, нищо повече.

Погали устните й с ягодата.

— А ароматът?

— Обещание за красота, което не може да бъде спазено.

Ескофие леко целуна устните й — просто ги докосна със своите, нищо повече.

— А вкусът?

Постави ягодата в устата й и видя по лицето й онова, което вече дълбоко в себе си знаеше. Сладостта на тази ягода действително беше голяма.

— Как тогава може да няма Бог? — прошепна.

Тя се засмя и пое дребните му ръце в своите.

— Вие сте удивителен човек, скъпи ми Ескофие! Обещайте ми, че винаги ще си останем приятели!

Приятели ли? От тази дума го заболя. Той бе очаквал много повече.

Отдръпна се бавно от нея и се изправи.

— Ще изпратя момчето да прибере тези неща, когато приключите с обеда си — каза.

И си тръгна, без да изрече и дума повече.

СЕДМА ГЛАВА

Ескофие грабна дългия тесен нож за обезкостяване и го прекара бързо през плътта на младото агне. Обикновено оставяше тази задача на Ксавие, своя транжор, защото човекът беше от Елзас, а месото и наденичките от долината на река Рейн бяха легендарни. Но Леон Гамбета изрично бе поискал Ескофие лично да сготви цялото блюдо — за който и да е друг готвач подобно изпълнение би било напълно невъзможно, но министърът никога до този момент не си бе резервирал частна зала за срещи и не бе поставял никакви изисквания към подготовката на вечерта. Ескофие предположи, че срещата ще бъде много важна и, подобно на всички останали, смяташе, че включва и германците. Или най-малкото принц Едуард. Молбата за агнешкото го правеше очевидно. Поради което просто не можеше да се довери на Ксавие.

Транжорът Ксавие беше червенокос, смръщен мъж, един от многото католици, които бяха убедени, че Франция е изгубила войната, защото е изгубила вярата си в Бога. Ескофие не беше чак толкова радикален в убежденията си. Двамата мъже станаха колеги, когато Ксавие постъпи в полка на Ескофие. Гладуваха заедно по време на обсадата на Мец и пристигнаха в „Малкия Мулен Руж“, просто защото нямаше къде другаде да отидат. Съпругата и детето на Ксавие бяха заклани от прусаците. Тучните лозя и зелените хълмове на родната земя на транжора бяха вече в ръцете на германците. Пъстървата, шаранът, костурът и сладководните раци в реките вече принадлежаха на тях. Техни бяха и неизброимите ята фазани, патици и диви гъски. Дори самият дом на Ксавие беше паднал в ръцете на един пруски офицер — вековните му лозя даваха на света прочутото вино „Гевюрцтраминер“, което оставяше вкус на пресни плодове и ухаеше на цветен букет. То все още се продаваше на пазара, но вече на етикета на всяка бутилка се виждаше германското знаме.

Докато Ескофие обезкостяваше агнето, Ксавие кръжеше около него, разнасящ един бут, зелен и изсушен от висене в килера за месо. Приличаше на прогонено дете.

— Приятелю — рече Ескофие, — знам, че работата ти е безупречна. Но сме длъжни да се отнесем с уважение към молбата на министъра.

После продължи със задачата си. Внимаваше да не резне кожата на агнето. Следваше линията на костта, отново и отново. След като приключи с обезкостяването, начука месото. После подметна на Ксавие:

— Хайде сега, идвай. Работи! Работата лекува сърцето.

И започна да реди агнешкото роле с пълнен с трюфели гъши дроб, който бе оставил в марината от марсала. После уви ролето в муселин и го постави в дълга, правоъгълна тавичка. Заля го с останалата марината и телешки бульон.

Ксавие просто си стоеше и го наблюдаваше. Мълчанието му задаваше много въпроси. Но Ескофие не се обърна към него. Продължи да приготвя ролето, като постави малката правоъгълна тавичка в по-голяма такава, която напълни до половината с вода.

— Моля те — рече тихо, без да поглежда към транжора. — Ресторантът отваря съвсем скоро. Моля те, Ксавие, работи! Заради мен!

За миг транжорът като че ли се накани да каже нещо, но се отказа. Тресна бута, който държеше, върху месарската дъска до Ескофие и започна да остъргва мухъла, да обезкостява втвърдената мазнина, да я реже и дялка, докато накрая не получи перфектно оформен шатобриан, голям колкото ръката му.

Ескофие го прегърна, за да го успокои и окуражи.

— Браво! Много е красиво, нали?

Ксавие се отдръпна и промърмори:

— За онези, които могат да си го позволят.

От тези думи Ескофие се изчерви като рак. Любезността беше най-важното правило в кухнята и Ксавие го знаеше много добре. Майсторът подръпна ухото си, за да си напомни да сдържи гнева си.

— Имаш късмет, че има и такива — рече и автоматично съжали тона и импликацията на думите си, че този човек, който бе изгубил и страдал толкова много, е проявил неблагодарност. Защото изобщо не беше така. Но сега нямаше време за самосъжаление. Леон Гамбета щеше да се появи съвсем скоро.

— Съжалявам — отрони Ескофие шепнешком.

Ксавие не отвърна нищо.

Навсякъде около тях цялата кухня се подготвяше за вечерния час пик. Сякаш изпълняващи стария дворцов танц котильон, десетки готвачи, облечени в безупречно бяло, се въртяха ли, въртяха един около друг, следващи ритъма на кухненските чудеса. Обезглавяваха и чистеха риба, скубеха патици, месеха тесто във формата на багети, ръсеха къпини със захар. Хармонията и съвършенството отличаваха всяко обръщане, но Ксавие и Ескофие не виждаха нищо. Те стояха като корабокрушенци на своя самотен остров.

Ескофие усещаше тъгата на приятеля си, долавяше и горчилката й, но агнешкото трябваше да се пече близо час, а после трябваше да изстине напълно. Нямаше никакво време.

— Смятам този въпрос за приключен — каза и покри агнешкото с парче печена свинска кожа. Мина покрай Ксавие и го пъхна във фурната.

— Ана Елизабет беше само на шест — прошепна Ксавие.

Дъщерята.

Ескофие беше виждал снимка на семейството на Ксавие. Съпругата му беше висока и намръщена като него, но момиченцето имаше от онези усмивки, които напомняха на Ескофие за първите ябълки на есента, твърди и сладки. Можеше добре да си представи болката от подобна загуба, а онова, което не можеше, виждаше ясно по лицето на приятеля си. Беше сърцераздирателно, но сега имаше твърде много работа за вършене. Ескофие просто не бе в състояние да говори за това.

За жалост по-късно разбра, че онова, което остава неизказано, обикновено е същото, което човек не може нито да прости, нито да забрави.

Ескофие мина пак покрай Ксавие, отиде до голямата порцеланова мивка и започна да мие ръцете си от тлъстината на агнешкото. Водата беше гореща и вдигаше пара. Ароматът на зехтин в сапуна напомни на стомаха му, че цял ден не е сложил и залък в устата си. Изведнъж го заля невероятна умора, зави му се свят. Но тази вечер ресторантът щеше да бъде препълнен, а Гамбета, принц Едуард и много вероятно германският кайзер щяха да пристигнат съвсем скоро. Няма време. Няма време!

— Папа̀ — рече Ксавие и сложи ръка на рамото му. Но преди да бе успял да каже нещо повече, Ескофие го отблъсна. Нямаше сили да го погледне. Това трябва да свърши. Продължи да си мие ръцете.

— Не, никакви извинения — рече накрая. — Кухнята трябва да бъде твоят дом, твоята църква, твоята любовница, твоето семейство, твоята страна — тук няма място за друга любов. Ако не го разбереш, значи нямаш място тук!

Ръцете на Ескофие се зачервиха, но той не можеше да спре да се мие. Изведнъж се почувства много мръсен. Накрая се обърна към Ксавие и отсече:

— Работи! Или си върви.

Знаеше, че човекът няма къде да отиде. Семейството от готвачи, домът на тази кухня, това свещено място бяха единственото, което му бе останало на този свят.

Лицето на елзасеца бе неразгадаемо. Той постави внимателно шатобриана на лавицата за колегите си и се насочи обратно към килера за месо с нож в ръка.

„Браво“ — каза си Ескофие.

— Той е тук! — изкрещя някой.

Ескофие бързо подсуши ръцете си. Министър Гамбета не бе от хората, които обичаха да чакат.

ОСМА ГЛАВА

Ескофие беше чувал за прословутото коледно меню по време на войната, разбира се. Когато някъде сервират кенгуру и слон, това не остава незабелязано, даже по време на обсада.

Животните от зоологическата градина бяха последната спасителна сламка за ресторанти като „Воазен“. Преди обсадата управителят на ресторанта беше заредил избите с аквариуми риби, живи зайци, прасенца сукалчета и диви кокошки, но към месец декември вече и конското месо беше свършило. И, както показваше Гюстав Доре в безсмъртните си творби, пазарите бяха започнали да продават убити и почистени плъхове по франк парчето, по-големите, наближаващи килограм, за по франк и половина.

Коледа се оказа деветдесет и деветият ден от обсадата на Париж. Празничният банкет от подобни мащаби бе неизбежен. Зоологическата градина в Жарден дьо Плант вече не бе в състояние да изхранва екзотичните зверове. Дори прочутите Кастор и Полукс — единствената двойка слонове в цял Париж, не бяха пощадени. Коледното меню беше като знак на почит към тяхната красота и празненство на спасението — или поне за онези, които можеха да си го позволят. А те не бяха много. По-голямата част от парижаните умираха от глад, хранителни натравяния или пневмония. И въпреки това животът по ресторантите продължаваше. В крайна сметка те бяха душата на този град.

Когато Ескофие зърна списъка с вината, който Гамбета му връчи за тайната си вечеря, той разбра, че в него няма нищо случайно — това бяха същите вина, предложени с онова прочуто коледно меню — „Латур Бланш 1861“, „Шато Палмер 1864“, „Мутон Ротшилд 1846“, „Романе-Конти 1858“ и дори „Гран Порто 1827“.

— И „Болинджър“, нали? — попита Ескофие, с което накара Гамбета да се усмихне.

— Разбира се, че знаете — каза той. — Знаех си, че е невъзможно да го скрия от вас.

— Никога не забравям меню. Това е едновременно моя дарба и проклятие. За съжаление единственото вино, с което разполагаме в нашата изба, е „Мутон Ротшилд“, но пък то е красиво и меланхолично вино, така че ще успее да събуди подходящия спомен.

Коледните тържества в ресторант „Воазен“ започнаха с пълнена магарешка глава, след което преминаха към печена камила, слон консоме, кенгуру задушено, вълчи бут, приготвен като дивеч, и „льо ша фланке де рат“, т.е. котка, заобиколена от плъхове. Имаше също така терина от антилопа, пълнена с гъши дроб и трюфели — блюдо, което приличаше поразително на агнето, което тази вечер бе поискал Гамбета.

Ескофие и без това се бе изпълнил с неприятно предчувствие, което се засили още повече, когато Гамбета внезапно поиска всички сервитьори да бъдат освободени за вечерта и Ескофие не само да приготви сам храната, но и лично да я сервира.

— Били сте в Мец, прав ли съм? — попита министърът. Ескофие никога не бе крил този факт, но бе изненадан, че е известен и на Гамбета.

— Това беше отдавна — рече само.

— За един велик майстор готвач, за кулинарен магьосник като вас гладуването трябва да е непоносимо. Кажете ми, тогава не си ли мечтаехте всяка вечер за сладкиши и шампанско?

Ескофие започна да смъква от рафтовете избраните бутилки, надявайки се разговорът да вземе друга насока. Той никога не говореше за войната — беше забранил изрично разговорите за нея в кухнята си. Тя беше минало. Край.

Гамбета сложи ръка върху рамото на готвача и рече:

— Малцина са онези, които разбират красотата и страстта на храната така, както я разбирате вие. Тези сънища трябва да са били истински кошмар за вас!

Дъхът на министъра зад гърба му беше горещ и застоял. От влагата в избата по гърба на Ескофие пролазиха тръпки. Отдръпна се леко и рече:

— Сънувах Франция и нейните деца.

Има някои неща, за които човек никога не говори. Това го знаеше дори Ескофие, синът на прост ковач. Ала Леон Гамбета очевидно нямаше желание да слага точка на разговора.

— Разбира се — рече, но после се приведе и прошепна: — И въпреки това не може да не сте си мечтали за всичко това. — Посочи към вината, които бяха подредени по лавиците около тях, всяка от бутилките част от историята на Франция — мрачна и сложна.

— Човек привиква.

Гамбета изглеждаше толкова блед на светлината на свещите — по-скоро като спомена за човека, а не самият човек. Ескофие смъкна внимателно бутилката „Мутон Ротшилд“ от лавицата и я вдигна към пламъка на свещта, за да я огледа. Дъното беше пълно с утайка. Виното имаше нужда да поеме доста въздух, преди да бъде поднесено на масата.

— Може ли? — изрече Гамбета и пое бутилката от ръката му.

Огледа тапата. Очевидно проверяваше дали вече не е вадена, дали някой не е слагал нещо във виното. Беше ясно, че вярва на Ескофие, но само донякъде. За великия кулинар беше възмутително да бъде третиран по този начин, но той си знаеше, че изричането на глас на подобни неща е проява на нахалство. А и последиците биха били много по-лоши от обикновено смъмряне.

Затова само изрече:

— Виното „Ротшилд“ е много приятно. Ще останете изключително доволни от него. Напомня ми за кафява захар, шоколад и сушени сливи — невероятно силно и елегантно. Позволете да ви покажа. Цветът е забележителен.

Ескофие извади тапата и започна бавно да прелива виното в гарафа, подпомаган от светлината на свещите. Стараеше се утайката да остане на дъното.

— Удивително, нали? Рубините. Те са единственото друго нещо на света, което е толкова красиво, колкото това вино, не мислите ли?

Гамбета наблюдаваше майстора готвач как умело прелива рубинената река в гарафата, нежно, бавно и внимателно. Напоеният с мухъл въздух на избата се изпълни с тучния аромат на късно лято, зрели череши и ябълки.

— Прекрасно! — отбеляза готвачът сякаш на себе си. — Толкова е прекрасно!

Гамбета се засмя и отбеляза с изненадваща нега:

— Приятелю, вие сте лъжец! Наливате това вино така, както мъжът привежда любовницата си върху копринените чаршафи. Така че не ми казвайте, че все още не държите болката от глада в сърцето си!

— Обикаляхме гората и търсехме дивеч така, както са го правели индианците — изрече Ескофие, като продължаваше да налива. — Освен това всяко ядене, независимо колко просто беше, си беше истински празник за нас. А това е най-важното! Салам, сардини — без значение какво имаше на масата ни. Изядена с подходящата настройка, храната има способността да подхранва едновременно тялото и духа.

Гамбета пое бутилката от ръката на Ескофие и отбеляза:

— Но вие едва не сте умрели от глад! Как е възможно да не изпитвате гняв?

Този разговор започваше да му дотежава. Вече беше повече от ясно, че германците наистина ще бъдат гости на министъра, така че щеше да се наложи наистина да изпрати Ксавие у дома. И то точно тази вечер, когато бяха в намален състав, а всяка маса и за ранната, и за късната вечеря беше заета! В цялата кухненска бригада нямаше никой друг освен Ескофие, който можеше да замести транжора. Но той освен това трябваше да сервира и на министъра. Невъзможна ситуация. На всичко отгоре сега поставяха под въпрос и лоялността му към Франция!

Ескофие си пое дълбоко дъх и едва тогава отговори:

— Просто беше война. Но дори и във войната има хубави мигове. Навечерието на битката при Гравлот се падна в деня на Успение Богородично — денят на Дева Мария, защитницата на Франция. Тогава имахме един прекрасен лапен а ла субис — заек соте в пюре от карамелизиран лук и залят с коняк. Беше наистина зашеметяващо.

При споменаването на битката при Гравлот Гамбета се вбеси.

— Говорите като пълен глупак! — изкрещя и захвърли бутилката от виното на пода. — Успение Богородично, казвате, денят на Дева Мария, защитницата на Франция — та това е самият корен на проблема на Франция!

— Съжалявам, не съм искал да ви обидя — изрече тихо Ескофие. Това бе единственото, което измисли. Нямаше представа защо министърът така внезапно побесня.

— А аз ви мислех за светски човек, изискан! Виждам обаче, че съм се лъгал!

Леон Гамбета вече крачеше напред-назад из избата. Беше толкова ядосан, че като нищо можеше да си тръгне още сега, оставяйки Ескофие с прекрасно отворено вино и храна, която никой нямаше да изяде.

— Много съжалявам — повтори безпомощно Ескофие. Коленичи и започна да събира парчетата стъкло от бутилката с голи ръце. Гълъбовосивите му вълнени панталони се пропиха с вино.

— Не разбирате, нали?

— Много ми се иска да можех!

Гамбета го повдигна за яката. Платформите на обувките на Ескофие го правеха нестабилен. Едва не падна назад. Парчетата стъкло се забиха дълбоко в дланите му. От ръцете му бликна кръв. Министърът не забеляза.

— Гледайте ме в очите, когато ви говоря! — изкрещя Гамбета. — Как може да не виждате опасността около вас?!

— Но аз съм просто готвач, мосю! Светът ми не е по-голям от яйце!

— За което всички знаят, че можете да сготвите по над шестстотин начина, да. Но това внезапно смирение не ви прилича.

— Не съм имал намерение да…

— И вие, и аз отлично знаем, че повече не можем да живеем в страна, управлявана от религиозни суеверия и канони! Католиците контролират всичко, а техният фанатизъм ги прави лесно манипулируеми! Успение Богородично значи, денят на Дева Мария, защитницата на Франция, ха! Не разбирате ли как промиват мозъците на простия народ, а?!

Ескофие внезапно установи, че не може да диша.

— Значи всичко това е заради католиците, така ли?

По ръката му се стичаха кръв и вино, цапайки панталоните му, маншета на снежнобялата му риза. Скри ръце зад гърба си. Гледката на раните му със сигурност щеше да влоши нещата.

— Тези идиоти, католиците, си въобразяват, че ако поднесат по-угоено агне на небесата, ще имат голям късмет! Не можеш да ръководиш държава и армия само с късмет и глупости!

Ескофие беше наясно докъде ще доведе подобен разговор. След падането на Франция новото управително тяло — радикалната Парижка комуна, пое юздите на града и започна да арестува един след друг свещеници и видни членове на енорийските настоятелства. Няколко дена по-късно Мъчениците на Париж, както станаха известни тези хора, бяха екзекутирани в затвора „Ла Рокет“, застреляни при Бариер Дитали и заклани в Белвил. На Ескофие му се размина на косъм.

Публично Леон Гамбета се противопостави на тези екзекуции и заповяда онези от членовете на Комуната, които бяха взели участие в тях, да бъдат екзекутирани. Но ето че сега пееше друга песен.

— С католиците трябва да се справим веднъж завинаги! — отсече.

Очевидно това беше някакъв вид политическа игра на шах. Ескофие сведе очи към раните по ръцете си, към петната от вино по панталоните си.

— Това беше милост — изрече тихо и неуверено. Ръцете му бяха започнали да пулсират от болка. — Беше ни казано, че денят на Дева Мария не е избран случайно, а за да се опрем на нейната милост. И затова се надявахме на милост.

Чувстваше се като мишка в капан.

— И какво получихте в замяна? — ухили се ехидно Гамбета. — Една голяма глупост! Двайсет хиляди прусаци загинаха, но победата пак не дойде! Онзи глупак, маршал Базен, вярваше, че Бог е на негова страна и че го е дарил с милостта си, както казвате вие, затова автоматично реши, че е победил и се оттегли. А това беше чиста държавна измяна!

— Често съм казвал, че той беше предател на страната си.

— Защото беше католик!

— Защото беше глупак!

— Което е едно и също. За него Бог беше над Франция. А това никога повече не трябва да става! И всички хора го знаят! Колко дена от пребиваването ви в Мец гладувахте?

— Това не е важно. Важното е, че служех на Франция.

— Колко?

— Аз се хранех по-добре от мнозина други.

— Колко дена? — изкрещя Гамбета.

Двамата мъже вече стояха лице в лице под светлината на свещите. Ескофие бе наясно как изглежда в очите на Гамбета, който беше в крайна сметка велик мъж, герой от войната. За него готвачът беше незначително човече. Нито смел, нито храбър — просто един дребосък, недорасло дете.

Гамбета отстъпи крачка в мрака. Физиономията му беше неразгадаема.

— Аз съм патриот — изрече Ескофие. — Ако имате нужда от моето умение да пазя тайна за Франция, ваше е!

Министърът продължи да крачи все по-навътре в мрака на избата. Стъпките му отекваха по плочите. И после извика:

— Но това не е поредният бунт срещу католиците — не се заблуждавайте!

Гласът му изгърмя така, сякаш се обръщаше към тълпите. Въпрос на практика сигурно.

— Ние, като правителство, повече не желаем да споделяме влиянието си над народа с Църквата! Ние желаем единствено свобода — истинска, законова и благородна свобода и за Църквата, и за нас самите!

— Тук съм, за да служа на моята Франция — изрече Ескофие с усещането, че крещи молитви към градоносни облаци.

От дълбините на избата Гамбета се изсмя.

— А вашият бог? Не се заблуждавайте обаче — отдавна съм наясно, че сте католик. Просто се опитвам да разбера какъв вид католик сте по-точно! Кой беше онзи апостол, дето бил предал Исус, а? Юда ли? Такъв католик ли сте? Или сте Тома Неверни? Или верният Павел?

Думите продължиха да отекват между стените на избата още няколко секунди. Ескофие усети, че лицето му пламва. Ако Гамбета откажеше да му се довери, значи всичко, за което беше работил, и всичко, заради което беше страдал, щеше да изчезне в един миг. Той щеше стане същият като Ксавие — човек без корени, носен от вятъра.

— В моята кухня няма място за Бог! — изкрещя и веднага щом изрече тези думи, се почувства дълбоко засрамен. Извърна се и вдигна окървавените си ръце към лицето си. Сълзите прогориха раните му.

За миг настана гробовна тишина. А после — звук от тежки стъпки по каменните плочи. Този път по посока на Ескофие. Изтощението запъпли нагоре по тялото му. Гамбета внезапно спря в сенките. Беше толкова близо, че Ескофие усещаше миризмата му — тютюн и мокра кожа.

— Принцът на Уелс твърди, че може да ви се вярва по сърдечни въпроси.

— Франция е моето сърце.

— Защо да ви вярвам?

— Защото готвенето е наука, изкуство и най-важното — страст. Човекът, който влага цялото си сърце в задоволяване вкусовете на своите побратими, не може да не заслужава доверие.

Гамбета влезе отново в кръга на светлината и изрече през смях:

— Е, добре тогава. Значи сте от типа юда! Много добре! Тази вечер ще направите огромна услуга на Франция. С тази вечеря ние ще почетем страданията на миналото и ще погледнем напред към едно по-добро бъдеще, бъдеще, в което Франция отново ще се превърне в славната девица, която я познаваме!

На вратата на избата се почука.

Ескофие отвори бавно. Ръцете го боляха толкова много, че отсега разбра, че тази вечеря няма да бъде сред най-добрите му представяния. С огромна изненада видя срещу себе си чирака на кухнята.

— Венсан? Какво правиш тук? Защо не белиш картофи за вечерята?

Момчето прошепна в ухото му:

— Мис Бернар е в кухнята с трупа!

И побягна.

ДЕВЕТА ГЛАВА

За да се превърне в емулсия, всеки яйчен жълтък се нуждае от една чаша олио — по-малко и сместа няма да стане еднородна.

Добавянето на сол към месото преди приготвянето му предотвратява неговото прегаряне.

Зелените зеленчуци губят цвета си, когато съдът, в който се приготвят, се захлупи.

Рибата се смята за напълно сготвена едва когато по повърхността на кожата се появят бели точици. Гъбите за нищо на света не се мият. Брашното трябва да бъде винаги пресято. Сушенето на месото не съхранява соковете му — тъкмо обратното.

Това бяха неоспорими истини за Ескофие. Напълно сигурни. Повтаряше си ги отново и отново наум. Цяла вечер. Те бяха безусловни. Неизменчиви. Те имаха смисъл. Самоубийството на Ксавие — не. В крайна сметка той беше католик.

— Престани да мислиш за това! — каза Сара.

Лежеше върху дългата дървена маса, където двамата бяха седели преди няколко часа.

— Все още мислиш за това — рече. — Недей! Някои неща си остават докрай без смисъл.

Студиото беше пълно със свещи. Някои беше донесъл Ескофие, още за обяда. Те бяха направени от пчелен восък и сега изпълваха въздуха със сладко ухание на карамел. Останалите бяха на Сара. Бяха все екзотични — масло от червен портокал, мирта, тамян. Цветята, които бе набрал по-рано — рози, макове и лилии, — се отвориха напълно под топлината на толкова много пламъци и се присъединиха към букета от ухания.

Подобно на десетки проблясващи звезди пламъците на свещите и ароматът им превръщаха тъмната нощ в още по-тъмна, а нейната кожа блестеше. Беше измила кръвта на Ксавие от краката си — беше толкова много, че копринените й пантофки бяха напълно съсипани. Бе измила миризмата на храна и пот от косата и кожата си — никога до този момент не бе сервирала храна. До този момент не бе имала никаква представа, че щом веднъж сложиш раираните панталони и черния фрак на сервитьора, те чака ужасно много работа. Блюдата бяха тежки, виното трябваше да бъде наливано редовно.

Обаче все някой трябваше да сервира храната, а Гамбета не можеше да се довери на никого другиго.

След като зърна разрязаните от стъклата ръце на Ескофие, Сара прецени, че тя е единствената, която Гамбета би приел на негово място.

— Най-малкото — бе отбелязала — министърът ще намери размяната за приятна изненада и ще прости всяка моя евентуална грешка при сервирането.

Не стана точно така. Гамбета бе толкова стреснат, когато Сара влезе в частната зала, за да започне да сервира, че изхвърча бесен по посока на кухнята, вдигна Ескофие във въздуха и тъкмо се канеше да удари дребния човечец, когато готвачът вдигна пред очите му нарязаните си ръце и прошепна:

— Виното.

— Трябваше да бъде тайна!

— Мисля, че можете да се доверите на любовницата си, че ще запази тайната ви, нали?

Това беше само предположение от страна на Ескофие, но очевидно се оказа вярно. Гамбета го пусна обратно на земята и се върна в частната зала. Нямаше избор. Там бяха Едуард — принц на Уелс, „Скъпият Бърти“ на Ескофие, канцлерът на Германия Ото фон Бисмарк и младият Вилхелм II, бъдещият кайзер и братовчед на Уелския принц. Всички бяха уважили поканата на Гамбета и го чакаха в частния салон на най-горния етаж.

С изсъхналата си ръка и странните втренчени очи Вилхелм II се стори на Ескофие просто едно уплашено момче. Непрекъснато се поместваше на стола си.

При вида на великата актриса Сара Бернар, облечена като сервитьор, мъжете се засмяха от неудобство. Всеки от тях се питаше колко ли от останалите са били любовници на Сара по едно или друго време, но всеки предполагаше, че присъстващите любовници на актрисата са повече от един. Не че биха се осмелили да изрекат на глас подобни неща. Разбира се.

След края на войната германците, водени от Бисмарк, се опитваха всячески да изолират французите, но непрекъснато се сблъскваха със Съпротивата, оглавявана от католиците. Германците бяха заклети врагове на Гамбета, но като политик той нямаше нищо против да им помогне да разрешат дребния си католически проблем, тяхната културкампф, или „културна борба“, както обичаше да я нарича Бисмарк, в замяна на повече власт. Скъпият Бърти пък имаше изгода да го играе посредник при сделката — и той в замяна на повече власт, както можеше да се предположи.

И така, след като наляха първото вино, Ескофие се погрижи те да пренебрегнат напълно Божествената мис Сара, а той се завърна в своята кухня, за да се заеме с приготвянето на менюто. То започваше с резени сочен пъпеш канталуп. После идваше кралското консоме, гарнирано с най-деликатната горчица на света. Следваше го пържено филе от писия в стила на жената на воденичаря — оваляно в брашно, пържено, а накрая гарнирано с хайвер. Четвъртото блюдо беше терината от крехко агнешко, напълнено с гъши дроб и трюфели. Петото беше пилешки аспик. Шестото — рачешко суфле. И сладкиши, разбира се, изобилие от сладкиши. Менюто действително беше зашеметяващо.

Отне часове, за да бъде подготвено и сервирано. Няколко пъти бинтовете на Ескофие се цапаха с кръв, при което той се принуждаваше да спре, за да смени превръзката си. Но иначе се считаше за голям късметлия. Най-голямата болка поеха дланите му, а при положение че Сара си предложи услугите, за него беше много лесно да заобиколи този проблем.

Като цяло всичко премина по мед и масло, въпреки че когато се стигна до агнешкото, Ескофие не позволи на Сара да го поднесе. Това щеше да бъде блюдо на Ксавие, щеше да бъде създадено от него. Затова Ескофие го качи горе съвсем сам. Когато сервира на младия Вилхелм II, момчето бързо си взе една хапка и поиска повече.

— Изумително! — рече. — Трябва да изпратите рецептата на главния готвач в двореца! Това е толкова германско! Направо кралско блюдо!

„Младите нямат никакво историческо чувство“ — помисли си той.

Вече наближаваше полунощ. Всичко им се струваше толкова отдавна. Сара отново беше гола.

— Обеща ми, че ще усетя вкуса на лунната светлина — рече тя.

— Тогава затвори очи!

Кожата й ухаеше като краве масло. Косата й падаше на меки вълни по раменете й — напомняше му за есен, за обагрени в медно-златисто хълмове. Белегът с форма на полумесец на корема й наистина беше единственото й несъвършенство — и въпреки това той не можеше да се реши дори да я целуне.

— Забравил съм си сърцето някъде — промърмори.

— Престани да мислиш.

Ала той не можеше. Когато за първи път видя Сара тази вечер, тя беше на колене и държеше главата на Ксавие в скута си като мадоната с нейния свят син, току-що свален от кръста. Кръвта на транжора изтичаше по дъските в килера за месо. На Ескофие му се стори, че това е най-самотното място на света, в което можеш да умреш. По стените около приятеля му се редяха лавица след лавица с телешко, оставено да съхне. Килерът беше буквално препълнен с месо. Въздухът беше студен. Вонеше на разлагаща се плът и мухъл. Отговорникът на сладкарите Жюл, някогашната медицинска сестра от болницата на Сара в театър „Одеон“, стоеше прав зад нея. Беше изпълнен с гняв и със силно зачервени очи.

— Острие право в сърцето.

Жюл отговори на въпроса, който не беше зададен. Беше повече от ясно, че вини за това Ескофие.

Сара натопи пръстите си в олио и направи върху челото на Ксавие знака на кръста. След което изрече:

— Нека чрез това свято миро Господ Бог в любовта и всеопрощението си ти помогне с милостта на Светия дух. — После направи същия знак върху ръцете му и рече: — Нека Господ Бог, който те освобождава от греха, те спаси и те издигне.

„Последно причастие“ — помисли си Ескофие. Сигурно беше научила думите от манастира. А може би от театъра.

— Амин — завърши Жюл.

— Изпратихме да доведат полицията и й платихме — каза Сара. — А аз просто дойдох да ти кажа, че съжалявам за начина, по който си тръгна този следобед. Изглеждаше разстроен. Но заварих това тук. Намерил го е Жюл.

Ескофие чуваше зад себе си тътренето на краката на своята кухненска бригада. Представи си мъжете и техните зачервени, потни лица насред горещината на печките, в техния личен ад. Искам твърде много от тях. Сведе очи към кървящите си ръце.

Жюл вдигна трупа на Ксавие от пода, метна го на рамо, сякаш беше чувал с брашно, и го изнесе от килера.

Сара и Ескофие не тръгнаха след него. Останаха заедно в претъпкания влажен килер. Тя пое кървящите му ръце в своите, огледа ги внимателно и изрече:

— Гамбета?

Той кимна.

— „Малкия Мулен Руж“ беше единственото, което бе останало на Ксавие, а аз го заплаших, че ще го изгоня — рече.

— Не мисли повече за това. Ядосан си.

— Никога не допускам ядосване и гняв в кухнята си.

А после тя направи онова, което бе сторила по-рано същия ден — целуна върховете на пръстите му един по един. Той се отдръпна. Кръвта му беше върху устните й.

— Германците — каза. — Те са почетни гости на Гамбета, следователно са и мои почетни гости. Освен това Вилхелм е просто едно момче. Поиска си втора порция, както би сторило всяко дете.

Искаше му се да каже: „Нямах никакъв друг избор, освен да ги приема“. Но това не беше вярно и те го знаеха и двамата.

— Не мисли повече за това.

Светът изведнъж стана тесен и опасен, но тя целуна вече бинтованите му ръце толкова нежно, че той усети как страстта му към нея се събужда.

— Обеща ми, че ще вкуся луната, нали така беше? — прошепна тя.

— И ще си изпълня обещанието — каза той, макар да долови в гласа си все още екота на тъгата.

Ескофие бавно сгъна фрака си, свали шалчето си и нави потъмнелите от виното маншети на бялата си риза. Изми внимателно ръцете си със студена вода и ги уви в чист бинт. Когато извади тапата на високото тънко шише с масло от бели трюфели, мрачният наситен аромат на влажна земя автоматично заземи уханието на цветята и свещите.

Сара се засмя от удоволствие.

— Само този аромат е достатъчен, за да ме накара да се чувствам така, сякаш съм гола в джунглата през нощта.

— Въздухът е топъл, нали?

— Да.

— И установяваш, че не можеш да заспиш.

— Да.

— Хубаво.

А после, капка по капка, много бавно Ескофие започна да излива тънка струйка масло от бели трюфели между гърдите й, та чак до хълмчето на корема й. След това с два пръста започна нежно да го втрива в кожата й.

Тя започна да диша бързо и учестено. Както и той. С малка блестяща лъжичка, направена от черупките на диви скални стриди, Ескофие бавно започна да поставя миниатюрни купчинки хайвер, всяка от тях перфектен кръг, върху платото на ключиците й. Всяка от купчинките проблясваше в собствена светлина — старо злато до блед абанос, а после нежно сиво до синьо-черно.

Тя беше истинско пиршество за очите му. Паднал ангел, обграден от звезди и дарен с уханието на небесата. Със седефената лъжица той загреба миниатюрните синьо-черни рибни яйца от първата купчинка и ги постави върху устните й.

— Луната — прошепна.

Тя не отвори очи. Остави хайверът да се плъзне сам по езика й. Той знаеше, че щом тънката кожица се разтопи, вкусът ще бъде деликатен и мимолетен. Както и беше. Разбра го по изражението на чисто удоволствие по лицето й.

От най-тъмната белуга до златния алмас, кремовиден и изискан, после до есетрата с нейния намек за орехи и сметана, и чак до дребните сиви яйца на севругата с техния натрапчив аромат на море, Ескофие хранеше Сара с цяла вселена от луни. А тя на свой ред посрещаше всяка от купчинките хайвер с целувка, като всяка следваща беше по-страстна от предишната. Но когато накрая го придърпа върху себе си, той се отдръпна. Дишаше учестено.

— Съвършенството — рече — не трябва да бъде печелено толкова лесно.

Когато по-късно си припомняше тази вечер, Ескофие никога не говореше за Сара. Нито за Ксавие. Говореше обаче за частната вечеря на няколко важни мъже. Казваше, че приготвената от собствените му ръце вечеря се е превърнала в началото на голямо приятелство между Франция и Англия. Често изтъкваше, че прочутото Споразумение за приятелство, Антантата Кордиал — поредица от договорки между двете страни, която стана официална едва през 1907 година, е била зачената още през онази вечер в „Малкия Мулен Руж“.

Но подробностите от вечерта оставаха пълна тайна. Единственото, което Ескофие казваше, бе, че Леон Гамбета е поръчал частен салон за специална вечеря за Принца на Уелс, Скъпия Бърти и „друг важен чуждестранен дипломат“, чието име очевидно беше забравил, въпреки че що се отнася до менюто, го помнеше до последния детайл.

— Менюто беше изключително добре обмислено — обичаше често да казва великият кулинар по този въпрос.

Това беше събитие, с което той особено се гордееше, въпреки факта, че няколко дена след тази вечеря, на 13 юли в град Бад Кисинген, един ревностен католик на име Едуард Кулман направи опит за покушение срещу Бисмарк. Казал, че бил подтикнат към подобна крайна мярка от желанието си да защити католическото право.

Говореше се също така, че мъжът бил голям почитател на френския театър и особено на мадмоазел Сара Бернар.

ОГЮСТ ЕСКОФИЕ — ЖИВОТ В РЕЦЕПТИ

МУС ДʼЕКРЕВИС

МУС ОТ РАЦИ

Първо трябва да подберете четирийсет доста големи и енергични сладководни раци. Те трябва да бъдат пълни с живот, в състояние безпроблемно да ви захапят кутрето. Ако се налага да проверите, помолете някой помощник — те в крайна сметка са за това.

След като раците са подбрани по гореказания признак, отворете бутилка моет. Излейте виното в купа. Пуснете вътре раците. Отдръпнете се. Те няма да се дадат лесно, но бъдете сигурни, че това е милостива смърт — такава, каквато бихте избрали и за себе си.

Историята казва, че аз съм сервирал това блюдо за първи път на германския император Вилхелм II. Което е напълно вярно. Блюдото беше поднесено на 18 юни 1906 година на борда на луксозния лайнер „Америка“. И с това въпросът приключва. Дискретността е важна добродетел в този сложен свят.

След като извадите раците от купата с виното, сгответе ги бързо в традиционна смес мирпоа. Тя трябва да представлява фино нарязани кубчета — което в никакъв случай не трябва да се бърка с кълцане, защото, ако тази смес от зеленчуци се накълца, ще се получи матиньон, а не мирпоа, което вече е съвсем друго блюдо. Сместа мирпоа трябва да се състои от два моркова, две глави лук, два стръка прясна целина, взета от сърцевината, една супена лъжица солено свинско, нарязано в селски („пейзан“) стил (за американски готвачи това означава, че свинското трябва да бъде с размери ¼ инч на ¼ инч на ⅛ инч), стрък мащерка и половин дафинов лист, натрошен. Проста работа.

Овлажнете сготвените раци в половин бутилка моет. Какво ще направите с другата половина от бутилката, ще зависи от това дали наблизо има млади дами.

Извадете от черупките. Подравнете. Охладете. Стрийте с три унции червено масло (Вариант 142 от „Кулинарен наръчник“), ¼ пинта студен рибен сос велуте (постарайте се обаче сосът да е къкрил с бульона от най-леката възможна риба, така че просто да осигури бележка под черта, която казва „риба“, а не целият оркестър на цар Нептун!) и шест супени лъжици разтопено рибно желе. (То трябва да бъде приготвено от най-финия персийски хайвер и сухо бяло шампанско с неоспоримо качество, каквото например е „Моет“, обаче не използвайте същото вино, с което сте отнели живота на раците, защото сълзите им добавят твърде много сол.) Пасирайте. Прецедете през фино сито. Положете в лед.

Сега добавете сметана. Когато човек готви за кралски особи, винаги трябва да има сметана. Те просто я изискват. Предполагам, защото си нямат никаква представа колко евтина е всъщност. Излейте пинта гъста сметана в купа и разбийте. Докато биете, е много важно съзнанието ви да е спокойно. Ако сте ядосани или уплашени, ще превърнете сметаната в масло, а това не е желателно.

Вероятно точно затова днес хората изобщо не се интересуват от добрата храна. Тревожат се, че германците пак ще дойдат. Но не трябва да позволяват вниманието им да бъде отвличано от политиката. Храната не е с политически характер.

Познавам императора още от момче. Братовчед му принц Едуард често го водеше в „Малкия Мулен Руж“ за ухажване на момичета — нещо, в което той не проявяваше почти никакъв интерес. Мисля, че беше заради ръката му. Тя беше изсъхнала. На никого не се позволяваше да го докосва. И никой не го правеше. Говори се, че имал буен нрав, но не е моя работа да забелязвам подобни неща.

Но пък със сигурност мога да ви кажа от първа ръка, че император Вилхелм II питаеше огромно уважение и почит към своята баба кралица Виктория — в крайна сметка майка му е нейна дъщеря, въпреки че след време престана да одобрява принц Едуард и неговия безпътен начин на живот. Накрая започна да го нарича „Сатана“.

За съжаление, когато кралете се карат, умират хора.

Интересно е да се отбележи, че когато вписах това блюдо — Мус дʼЕкревис — в менюто на лайнера „Америка“, преводачът на императора бе крайно озадачен от думата „мус“. Потърсил я във френския речник и достигнал до погрешното заключение, че означава „млад моряк“. Затова дойде да ме пита дали наистина смятам, че германският народ са канибали.

Хората не би трябвало да задават въпроси, чиито отговори не биха искали да знаят.

А аз рекох:

— Не мислите ли, че един млад моряк би бил далеч по-вкусен от онзи стар баварски крем, който фигурира във вашите менюта от две столетия насам?

Ще ми се да мисля, че всички се засмяха, макар да не съм много сигурен в това.

В седем вечерта, когато вечерята беше сервирана, един от офицерите разказал за тази случка на императора, като допълнил:

— Ваше величество доведе Ескофие тук специално от Лондон. А знаехте ли, че е бил военнопленник по време на Френско-пруската война и като нищо може да реши да ни отрови?

Аз, разбира се, ги уверих, че няма такова нещо.

— Можете да вечеряте спокойно — добавих. — Но ако някой ден вашата страна отново обяви война на Франция и аз все още имам сили, ще изпълня дълга си. Засега обаче можете да се отпуснете. Нищо не трябва да притеснява храносмилането ви!

А после двамата с Негово величество си стиснахме ръце като джентълмени.

Вероятно сега се питате как след всичките тези години помня точно какво съм казал. Е, мемоарите са припомняне. Това е начинът, по който аз си спомням момента, а величието на един човек се определя от начина, по който той вижда собствения си живот. Истината няма никакво значение. Всъщност често е дори нежелана. В мемоарите се търси усещането за дълбочина. Може ли разказвачът на разказа да разбере смисъла на собствения си живот? Може ли да схване своето собствено място в историята?

Затова няма никакво значение дали историята е вярна или не. Кой ще да е този глупак, който търси истината в мемоари? Ако има такива, значи са най-скучното нещо на света. Единствената истина, която ви трябва да знаете, е, че това са думите, които бих желал да кажа в онзи момент, а то би трябвало да ви подскаже какъв съм. Може да съм искал от него да дойде в кухнята ми и да ми се извини за страданията ми, да се извини за това, че не съм бил третиран човечно като военнопленник на дядо му. Може да съм искал да кажа: „Единственото, което виждах около себе си, бяха нечовешките последици от братоубийствените войни. Можем да сме германци, французи, англичани или италианци, но защо да водим войни? Когато човек си спомни за извършените през войните престъпления за вдовиците, сираците, осакатените и обезобразените, за нещастните жени, поругани от войските на завоевателя, не може да не потрепери от възмущение!“.

Може да съм искал да кажа всичко това, защото именно така се чувствах. Нищо чудно и да съм го изрекъл.

Когато мусът от раци е готов, украсете го със сварените опашки, настъргани трюфели и перфектен стрък кервел. Покрийте с пласт полупрозрачно рибно желе и сервирайте върху сребърен поднос, покрит с лед.

Именно заради това блюдо — „Мус от раци“, и един с нищо незабележителен ягодов пудинг, който кръстих „Императорски ягоди“, вестниците по целия свят гръмнаха, че император Вилхелм II ми бил дал титлата „Готвач на императорите и император на готвачите“.

Това не е съвсем вярно.

Полезно е да знаете, че това събитие се случи по време, когато всеки майстор готвач бе наричан „крал“ или „император“. Дори и за Риц често говореха, че е „хотелиер на кралете и крал на хотелиерите“. А за подаграта, която като че ли сподиряше редица мои клиенти, казваха, че е „болест на кралете и кралица на болестите“. Очевидно това беше просто една хубава игра на думи, която хората често обичаха да използват.

Така че, дори и императорът действително да бе изрекъл тези думи, те не биха означавали нищо.

Онова, което всъщност изрече, беше:

— Аз съм императорът на Германия, но ти си императорът на готвачите!

Което вече е съвсем различно.

Важно е също така да се разбере как точно го каза. В гласа му имаше известно смирение. Даже леко ми се поклони. Императорът беше решил да замине на малък круиз с кораба „Император“, преди той да се отправи на първото си официално пътешествие. Кръстен на него, корабът беше най-новият и най-голям плавателен съд по онова време — след потъналия само месец преди това „Титаник“, който отнесе със себе си и целия ми кухненски екип. Ужасна загуба! Бяха велики и славни мъже!

След като научили за работата ми в „Титаник“, германците наеха компанията „Риц Хотел Дивелъпмънт“ да подреди и управлява кухнята на кораба „Император“. Задачата ни беше освен това да пресъздадем до последната подробност трапезарията на хотел „Риц — Карлтън“ в Лондон. Копието се оказа толкова точно, че имах чувството, че всеки момент тук ще се появи самият Сезар Риц, бодър и щастлив, за да поздрави гостите. Но по това време, разбира се, той вече бе напълно полудял. Въпреки това често ми се случваше да го виждам на този красив кораб.

Когато човек достигне до определена възраст, единственото, което вижда, са призраци.

Поради голямото ни приятелство лично император Вилхелм II ми бе уредил да отида в Германия, за да създам ресторанта на този великолепен кораб. А после изиска завръщането ми, за да управлявам всичко. Нямаше никакъв страх от мен, макар да се говореше, че аз съм единственият човек, който би могъл да го отрови. Въпреки това последният път, когато се срещнахме, аз наистина казах: „Ако вашата страна някой ден отново обяви война на Франция и аз все още имам сили, ще изпълня дълга си“. Но когато пак ме помолиха да служа на Негово величество, изобщо не се поколебах. Заминах радостен и много горд.

По онова време той не беше наш враг.

Задачата да храниш императора и неговия двор с толкова кратко предизвестие беше истинско предизвикателство, почти невъзможна задача. Качих се на кораба на 7 юли, за да започна подготовката. Два дена по-късно на кораба се качиха 110 гости, голяма част от които най-прочутите имена сред германската аристокрация. На следващия ден точно в десет сутринта на борда се качи и императорът с двора си, така че ние трябваше да сервираме официален обяд на 146 гости, последван от монументална вечеря. На следващата сутрин, след английска закуска, състояща се от чай със сметана, пържени яйца, бъбречета, пържоли, котлети, печена риба и плодове, Негово величество влезе в Палмовата стая, за да ме приеме. Разтърси топло ръката ми, като стар приятел, благодари ми, че съм изминал целия този път от Лондон, за да дойда тук, а после заговори надълго и нашироко за ягодовия пудинг.

Знаех, че преди няколко години той бе претърпял нервен срив. Понякога това се усещаше. И въпреки това в очите му все още виждах сериозния младеж от дните, когато идваше да вечеря в „Малкия Мулен Руж“, така че, като баща на двама малки сина, казах:

— Ваше величество, моля се преди края на вашето управление да станем свидетели на момента, когато ще се извърши най-великият хуманитарен акт на света — помирението между Франция и Германия!

Тези мои думи извикаха сълзи в очите му. Той ме увери, че това помирение е и неговото най-голямо желание, нещо, за което е работил и продължава да работи, но за съжаление непрекъснато оставал неразбран и неоценен.

Което беше напълно вярно. Журналистите по целия свят го описваха по вестниците като злодей. А после каза:

— Имам огромни надежди да видя желанието си реализирано и се моля за това с цялото си сърце — за доброто на човечеството. Най-голямото ми желание е помирението!

Записах думите му почти веднага, след като ги изрече, и после години наред си ги четях и препрочитах. На немски думата за помирение е Versöhnung. На френски е réconciliation. Това са напълно различни думи, въпреки че по онова време не си дадох сметка за това.

Малко след нашата среща, на 3 август 1914 година, императорът обяви война на Франция.

На 1 ноември 1914 година моят скъп син Даниел, лейтенант от 363-ти Алпийски полк, беше убит от германски огън. Един-единствен куршум бе разкъсал лицето му, убивайки го моментално и оставяйки четирите му деца на моите ръце.

Бриа-Саварен веднъж каза: „Кажи ми какво ядеш и аз ще ти кажа кой си“.

Благодарение на германците съм погълнал твърде много неща, които бих предпочел да забравя — коне, плъхове, болонки, — а това ме направи гладен по множество и неописуеми начини.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Покрита със сажди и паяжини, Сабин изнесе две каси празни бутилки от шампанско от избата, влачейки зад себе си болния си крак. От лятната горещина доматите се бяха издули и сдобили с петна само за една нощ — всичките — изпълвайки къщата с облаци плодни мухи, които я следваха навсякъде. Сега тя постави касите в краката на Ескофие и размаха ръце срещу жужащия облак, обикалящ около главата й.

— Май мухите също те харесват — отбеляза той.

На Сабин обаче не й беше никак смешно.

— Можете ли да изберете шест бутилки от шампанско, с които ще успеете да се разделите? — попита.

— Невъзможно — поклати бялата си глава Ескофие. — Всяка една е важна. Всяка от тях е история.

Още с пукването на зората старецът се бе настанил в кухнята със своя фрак „Луи Филип“ и раираните си панталони. Но не за да готви, яде или говори, а за да лъска медните си съдове. Беше ги подредил на масата по големина. А после, бавно, топваше лимон в сол, натриваше с него малкия съд за затопляне на краве масло и започваше с много любов да го лъска с чист парцал. После преминаваше на следващия съд. И на следващия.

Бяха най-малко петдесет. С тази скорост щеше да му отнеме поне седмица.

Сабин го помоли на няколко пъти да спре, но той отказа.

— Набери още лимони — казваше. — Донеси още сол.

И продължаваше да лъска.

Точно преди изгрев-слънце сестрите бяха установили, че парализата на Делфин вече е пълна. Не можеше да използва нито ръцете си, нито която и да било друга част от тялото си. Стаята й се напълни с деца, внуци и правнуци.

Но Ескофие седеше в кухнята, насред гниещите домати, и лъскаше съдове.

Сабин приседна на стола до него и изтри ръце в престилката си, което го накара да се смръщи. Почука с пръст носа си и отбеляза:

— Професионални стандарти! Използвай чист парцал!

Тя не му обърна никакво внимание. Мръсната престилка беше последната й грижа. Лепкавият сладък сок на доматите щипеше кожата й и вече цялата къща миришеше на гнилост.

— Имам нужда само от шест бутилки, дори не цяла каса! — изтъкна. — Говорих с касапина и той ми каза, че ще размени две от угоените си пилета за шест бутилки доматен сок. Имайте предвид, че става въпрос за птици, които е запазил за собственото си семейство! Тлъсти, сочни! Обаче имам нужда от бутилките. Разбирате ли ме?

Дори и да я разбираше, не изглеждаше да му е направило някакво впечатление. Ескофие изтри методично ръцете си в чиста кърпа, вдигна една празна бутилка от шампанско и я подуши, сякаш в нея все още имаше вино.

— Червената вечеря — празненство по случай спечелването на цяло състояние, което стана тук, в Монте Карло, при игра на червено на рулетката — поясни. — Всичко трябваше да бъде в червено и обозначено с числото 9 — окончателното печелившо число. Сервитьорите носеха червени ризи и ръкавици. Масите бяха покрити с яркочервени покривки, върху които бяха разпръснати листенца от червени рози. Светлината на свещите струеше през изящния кристал на чашите „Бакара“, разкривайки числото 9, гравирано дискретно в златно в основата на всяко столче.

— Превъзходна обстановка за пилешко — отбеляза готвачката. — Значи мога да ги използвам?

— Червената вечеря беше много прочута.

— Няма никакво съмнение. Но всички, които са присъствали на нея, вероятно вече са мъртви и ние също ще умрем от глад, ако не ми дадете само шест бутилки, за да налея в тях доматен сок!

От всичките тези приказки за шампанско ожадня. Опипа кутията цигари в джоба на ризата си.

— Шест бутилки. Само толкова искам — добави.

— Няма ли някакви нови бутилки, които могат да бъдат използвани?

— Мадам каза да използвам тези, каза, че трябва да ги използваме. Но щом толкова настоявате, аз мога бързичко да изпразня шест бутилки моет. Лично.

— Не се и съмнявам.

Вратата на кухнята се отвори и на прага се появиха Пол и Жермен — синът и дъщерята на Ескофие.

— Чудехме се къде си — рече Пол.

За разлика от баща си, който винаги беше облечен елегантно и изискано по всяко време на деня, Пол изглеждаше като турист в град, който недолюбва туристите. Въпреки тропическия климат на Монако той беше изключително блед. Носеше бяла риза с къси ръкави, бял колан и изрязани отпред сандали, които подчертаваха още по-силно бледите му крака. Беше с широки челюсти и закръглено лице, но имаше царствените очи на баща си и неговите увиснали мустаци.

— Татко, чуваш ли ме?

— Чистя.

Жермен, която изглеждаше досущ като майка си със своенравната си коса, прихваната отзад, хвана Сабин за ръката и властно изрече:

— Защо не чисти момичето?

— Момичето, което между другото се казва Сабин, прави доматен сок.

Мухите бяха започнали да стават още по-нахални. Една кацна върху носа на Сабин и я накара да кихне.

— Тя е болна.

— Добре е.

— Болна е. И навсякъде има мухи.

Сабин не бе в състояние да спре кихането си. Започна да търка ожесточено лицето си. Тези дребни мушици започваха да я подлудяват.

Ескофие бръсна въображаемите мухи пред лицето си и отсече:

— Тя прави доматен сок.

Изведнъж кихането като че ли стана заразно. Пол и Жермен също започнаха да кихат.

— Изглежда ми побъркана — каза Жермен.

— Може би по-скоро своенравна. Но такива са всички готвачи, нали?

— Прави доматен сок, така ли? — обади се и Пол. — Но кухнята е ужасно мръсна! И защо има толкова много домати? — Напрежението в гласа му като че ли изведнъж привлече към него всички мухи. Те се завъртяха около главата му. — Това е истински абсурд! И тези мухи…

Сабин най-сетне спря да киха. Пое си дълбоко дъх и рече:

— Мадам Ескофие ги поръча. Доматите. Не мухите. Настоя да се заринем с домати. И ние се заринахме.

— Не го вярвам! — отсече Жермен. — Защо ще го прави? Но това е абсурдно количество зеленчуци дори за семейство с нашите мащаби!

— Истории.

Децата като че ли не схванаха нищо. Ескофие обаче разбра.

— Ябълки на любовта — рече.

Сабин се изправи и пак изтри ръце в престилката си. Ескофие не забеляза. Взе един домат и го вдигна нежно, сякаш беше разцъфнала червена роза.

— Щом желанието на мадам Ескофие е било да напълним къщата с истории и домати — каза, — значи ще имаме домати. Навсякъде. Сабин, на пазара нямаше истории, нали?

— Но чак пък навсякъде! — смотолеви Жермен. — Твърде много е.

Ескофие й поднесе домата. Сладкият лепкав сок се стече по ръката й. Тя го облиза и си отхапа.

— Ябълки на любовта.

Пол вдигна една бутилка от шампанско и отсече:

— Трябва да знам историята на всяка една от тези бутилки!

— Моля, започвай! — кимна Ескофие.

— Ами майка? — погледна баща си Пол.

Сабин извади бързо шест бутилки от касата и отсече:

— Вземам ги за сока! Децата не могат да се хранят с истории!

Пол се загледа в Сабин, а после и в баща си. Беше повече от ясно, че така, както Сабин не бе виждала никога до този момент децата му, те също не се бяха вглеждали по-внимателно в нея.

Сара.

— Сигурен съм, че сега майка се чуди къде сме отишли всички — рече Пол. Хладината в гласа му го потвърди — той също бе зърнал призрака на Сара в това момиче.

Ескофие се изправи бавно и рече:

— Ела тук!

Разтвори ръце и Жермен го прегърна. Той задържа дъщеря си продължително до гърдите си, а после я целуна нежно.

— Ама, татко, всички тези домати… — опита се да протестира тя.

Ескофие кимна и разтвори ръце към сина си.

— Пол?

Мъжът погледна към Сабин, а тя извърна очи. Загледа се през прозореца към необятната шир на Лазурния бряг. Водата беше толкова синя! Не си спомняше някога да бе виждала подобно наситено синьо. „Синьо като истината“ — помисли си тя.

— Пол?

Синът целуна баща си и по двете бузи, какъвто беше обичаят, но не направи нищо друго. И излезе от кухнята.

— Съжалявам — отрони Жермен.

Ескофие притвори за миг очи и прошепна:

— Всички съжаляваме.

В мига, в който Жермен излезе от кухнята, Сабин пак вдигна касата с бутилките. Ескофие ги пое от ръцете й, постави ги на пода и седна до тях.

— Докъде бяхме стигнали? — попита.

Примирено, момичето се настани до стареца. Подаде му бутилката, която той преди малко държеше. Ескофие я вдигна към светлината подобно на бижутер, оглеждащ изящен камък, и попита:

— Можеш ли да отгатнеш какво се сервира на една червена вечеря?

Тя въздъхна и предпазливо изрече:

— Доматен сок?

Той поклати глава и поясни:

— Конфитюр би било по-подходящо. Доматен конфитюр. Но не беше това. Опитай пак!

Този старец започваше да я вбесява. Мушиците също ставаха все по-досадни. Тя се опита да не им обръща внимание, но те непрекъснато кацаха по лицето й и й причиняваха сърбеж. Пое си дълбоко дъх и неволно глътна една. Закашля се. После въздъхна.

Старецът остави бутилката обратно на пода. Наля й чаша от лимонадата, която тя беше приготвила за обяд. Тя я изгълта жадно.

— Мерси — рече.

— Червената вечеря. Предаваш ли се?

— Да.

— Ама ти дори не се опита да направиш някакво предположение! Хайде, ще ти подскажа! Представи си хотел „Савой“!

— В Лондон ли?

— Не мисли за това, че е в Лондон. Мисли за „Савой“ като за отделен континент, континент на любезността и възпитанието, където всичко е възможно!

— Но все пак говорим за Лондон, нали?

— Говорим за „Савой“. Представи си маса, подредена така, сякаш току-що е минала голяма буря от бели и розови рози — те са навсякъде! Блюдата също са в различни нюанси на розовото. В началото охладен елзаски борш. А после засилих червения нюанс с „Пиле с червени пиперки“ — червената основа на пиперките открояваше още по-силно розовото на пилето. Накрая завършихме с великолепно „Агнешко с мляко от Пиренеите“ — красиво, крехко, меко розово агънце, със съвсем малко тлъстина, което е родено и отгледано в атлантическата част на френските Пиренеи. Майката овца трябва да е изкарала най-малко осем месеца в годината на паша. Агнето, което е хранено единствено от майка си, трябва да е заколено съвсем младо — на не повече от две седмици.

— Това звучи много тъжно.

— Върховна наслада за небцето!

— Горкото агне!

— Щастливият гост на ресторанта! Ето, виждаш ли как се прави? Е, какво ще кажеш сега за Червената вечеря?

Тя разтри лице. Дребните мушици бяха неизбежни, както и въпросът.

— Дали пък не е било блюдо от омар, цвекло и ягоди?

Над тях, от стаята на мадам, внезапно достигна тихо проплакване. За миг по лицето на Ескофие сякаш премина облак. Но веднага изрече:

— Пак грешиш. Не може да бъде толкова просто! Истинското предизвикателство е в това, че трябва да копираш не само цвета, настроението и консистенцията, но и емоцията, заложена в печалбата. Цялото меню трябва да се надгражда блюдо след блюдо, докато не достигне до онзи момент, когато човек залага всичко, което е спечелил до този момент, напълно готов да го загуби, а после наблюдава как сребърното топче се приземява на 9 червено! — Направи пауза и заключи: — Значи въпросът всъщност е как се улавя моментът, който променя всичко?

— Като приготвиш доматен сок?

— Не можеш ли да си го представиш? Как се създава подобно блюдо, а?

Тя можеше да си го представи, при това съвсем ясно. Екипът на Ескофие, в техните колосани бели униформи — същински бели вещици — как коригират сосове, подреждат блюда, изрязват лед във формата на лебеди… Магията им се състоеше в мимолетното съвършенство на мига. Но въпреки това сега имаше за правене доматен сок.

— С всяка бутилка ли смятате да го правите? — попита тя.

— Не искаш ли да знаеш как се улавя моментът, когато богатството те залива?

— Не.

— Е, обаче аз пак мога да ти кажа.

Той май наистина възнамеряваше да прави това с всяка бутилка.

— Великолепието на това меню се състоеше в „Златния дъжд“, един позлатен каприз. Представляваше истинска фантазия — миниатюрно мандариново дърво, позлатено от „дъжд“ златно фолио и захарен памук. Сякаш израстваше от купчина шоколадови франкове с оранжева глазура, всеки от които бе увит в златно фолио. Беше злато върху злато и непоносимо сладко — точно както би се чувствал човек, след като е спечелил триста и петдесет хиляди франка!

— Много благодаря. Нямаше да мога да заспя тази нощ, ако не го знаех.

Сабин пое бутилката от ръката му и я върна при останалите.

— Ще използваме тази каса — рече. — Първо ще изцедя доматите за касапина, а после и всички останали. И ще използвам тези бутилки. Така ще си спретнем цял месец от червени вечери, затова смятам, че са много подходящ избор.

— Децата не обичат доматен сок.

Сабин се отпусна обратно на кухненския стол, въздъхна и промърмори:

— Хубаво. Вие сте великият кулинар. Тогава какво да направя? Какво обичат да ядат децата?

— Пилешко — каза той и се насочи към вратата на кухнята, но на прага спря. — Седемдесет и пет цяло и шест грама кафява захар „Демерара“, ако все още имаме от нея. Ако ли не, светлата кафява захар също ще свърши работа. Седемдесет и осем милилитра малцов оцет. Сваряваш заедно. Сгъстяваш. Охлаждаш.

— За пилешкото ли?

— Не. За доматения сок. Това е специална подправка. Допринася за петия вкус — прелестта. Добавяш по няколко капки от нея към доматения сок и ще стане много по-вкусен. Всъщност оправя всеки сок, сос или замаскира вкуса на месо, което нещо се е объркало. Доматите отдавна са преминали най-добрите си дни. Гниенето им се усеща. А и навсякъде има мухи.

Непоносим човек!

Тя взе неговата готварска книга и попита:

— На коя страница да я намеря тази ваша специална подправка?

— На никоя. Кулинар без тайни е просто готвач.

ЕДИНАДЕСЕТА ГЛАВА

Делфин не беше виждала Ескофие от три дена — откакто състоянието й се влоши. Но чуваше съпруга си от неговата стая — тътренето на краката му по дъските на пода, включването и жуженето на радиото му, което работеше до среднощ, всичките приказки за онзи човек Хитлер и дори скърцането на перото на писалката му върху хартията. Сега, след като стана напълно неподвижна, тя се удивляваше на нещата, които бе в състояние да чуе. Светът около нея внезапно стана шумен и ослепително ярък. И разтърсващо уханен — сладкият аромат на тубероза, който оставаше след целувките на правнуците й, я докарваше до сълзи.

Животът на камъните — колко ли богат може да бъде!

От другата страна на прозореца й смътната бледност на нощта едновременно размиваше всички контури, а други правеше по-ярки. В тесните криволичещи улички долу тя чуваше малките предателства на любовниците, които седяха в ресторантчетата на прочутия площад „Плас Дарм“. Усещаше уханието на храната, която им поднасяха върху подредените като домино редици на масите. В преобладаващата си част беше монегаск — селската храна на Монако, храна, в която и тя се бе влюбила.

И така, интервалът между 4 часа следобед и 9 часа вечерта за нея беше белязан от последователността на блюдата, които поднасяха ресторантчетата долу — пикантната сладко-кисела салата от лук и стафиди, маслените сладкиши, напълнени с тиква и ориз, и дребните горещи палачинки сока, направени от нахут. Ухаеше и на печени на скара скариди, зехтин, тънкокори лимони, портокалова вода, анасон, чесън, дребни черни маслини — ароматите им бяха подемани от морския бриз, за да отключат спомени. Делфин отново беше млада съпруга, получаваща нежна целувка на зазоряване; млада майка с три деца край полата й — най-малкият й син, Даниел, беше все още жив, дори и не помисляше за война, а Виктория беше все още кралица. Всяка Коледа, всяка Нова година, всеки Великден и всеки рожден ден се завръщаха при нея един по един. Всеки миг, в който слънцето затопляше кожата й, тя се носеше по вълните на спомените, отключени от блюдата долу.

Сестрите, които я обслужваха, твърдяха, че не усещат нищо.

— Освен това е невъзможно да чуете каквото и да било от „Плас Дарм“ чак оттук, твърде далече е — изтъкна едната.

— Вие просто сънувате — каза другата.

Делфин обаче знаеше, че те грешат. Дори сънят имаше аромат на тъмна лавандула.

Обаче тази нощ сънят не идваше. Сладкият като на праскови аромат на индийското манго не й позволяваше да се отпусне. Когато Ескофие работеше в „Савой“, веднъж й доставиха шест кашона. Както винаги, картичката беше подписана с „Мистър Буутс“.

— От къде на къде този мистериозен Мистър Буутс е решил, че имам нужда от толкова много манго, огромно парче шотландско телешко, при това от рядката порода „Абърдийн — Ангъс“, две каси марково шампанско и петдесет фунта дребни жълти маслени картофи от Швеция?

— Може би е влюбен до уши.

— Може би.

Храната беше винаги толкова пищна, толкова екстравагантна и някак си толкова интимна — дори в известна степен еротична, — че лицето й пламна при този спомен.

И тогава Ескофие се прокашля. Макар да не беше в стаята й, тя го чуваше толкова ясно, сякаш седеше до нея.

— Спомняш ли си кашоните с манго? — попита тя. Мислеше си, че шепне, но скърцането на писалката му спря. — Сигурно си ги спомняш.

Чу го как избутва стола си назад от писалището си, бавно се изправя, а после се приближава до стената. Дъските под краката му изскърцаха.

— Кашоните с манго? — каза пак тя.

Чуваше дишането му. Той прочисти гърлото си, а после, много тихо, изрече:

— Бяха много сладки плодове, нали?

— Никога до този момент не бях вкусвала такава божествена сладост.

А после в стаята се възцари тишина. Двамата мълчаха и всеки слушаше познатия звук от дишането на другия. Безмълвието роди спокойствие — соната, поема от тишина и познание.

След известно време Ескофие рече:

— Индийците вярват, че мангото е знак за това, че съвършенството е постижимо.

Тя си представи плодовете на мангото, гладката й мраморна кожа, червеното и тревистозеленото, а после и самата плът, толкова яркооранжева, а след това всяка хапка и сокът, който се стичаше по ръката й.

— Съвършенство — повтори тя. — Но след няколко дена те бавно започнаха да се свиват и да почерняват. Първо едно петно, после две, след това уханието премина много бързо от сладко към гнило, а самите плодове стават все по-малки с всеки изминал ден. Сякаш дъждът вътре в тях се бе върнал обратно в небето, капка по капка, докато накрая цялата им сладост изчезна.

— Може би дъждът бавно напуска и всички нас — рече той. Тя чу как Ескофие се отпуска отново на стола си — издаде го познатото скърцане на пружините. Зачака го пак да започне да пише, но той не го направи. Зачака го да каже нещо друго. Каквото и да е. Но той мълчеше. Накрая тя затвори очи и точно преди да се гмурне в мрака на съня, го чу да изрича:

— На този свят няма нищо реално, освен сънищата и любовта!

ДВАНАДЕСЕТА ГЛАВА

На следващия ден първи доставиха омарите. Бяха цял кош — десетки миниатюрни зверчета, пълзящи едно под друго и едно над друго, докато накрая не успяха да се измъкнат от коша, за да плъзнат из цялата кухня. Всеки елегантен омар имаше цвета на хибискус — оранжево-розово, с дълги изящни щипки и въгленово черни очи. Щипеха каквото докопат, най-вече Сабин. Защото в крайна сметка тя беше виновна, че те са тук.

— Старецът няма и едно су, а има десетки гърла за хранене — беше споделила Сабин с касапина, когато му занесе доматения сок в замяна на пилетата. Тогава касапинът каза на зарзаватчията, който пък каза на бакалина, който пък каза на братовчедите си, които работеха в хотел „Гранд“, а братовчедите казаха на главния готвач Бобо.

— Тази няма да я бъде! — отсече Бобо, плати на продавача на риба от собствения си джоб и така омарите пристигнаха. Щипещи.

— Малки дяволчета! — караше им се Сабин, докато те щипеха ръцете й, червените й обувки с каишката през глезените или увисваха за долния край на колосаната й бяла престилка.

Продавачът на риба беше работил някога за Ескофие в лондонския хотел „Савой“. Работата му там беше да увива остатъците от храната за Папа̀, за да може той да я подари на монахините, които пък да нахранят с нея бедните. Затова, когато разбра за положението на бившия си майстор, той извади омарите собственоръчно от лодката и ги достави лично на Сабин, придружени от няколко бутилки охладено шампанско — националната напитка на Монако.

— Богатите вече не са гладни, но Папа̀ е — каза той.

„Не само той“ — помисли си Сабин.

След като продавачът на риба си тръгна, Сабин отвори бутилка шампанско. То преля на пода и заля омарите и розовите им щипки. Сабин си наля догоре една чаена чаша с вино, измъкна „Кулинарен наръчник“ от лавицата и седна. Запали цигара. Хитрите същества напъплиха обувките й.

— Давайте, забавлявайте се, защото малко ви остана! — подхвърли им тя. — След малко ще ви убия!

Сабин почти не изпитваше угризения. Беше й писнало от този дом. Първо, имаше домати навсякъде, после рояци мухи, а сега това. Щеше й се никога да не беше чувала името Ескофие.

Отпи голяма глътка шампанско. Къщата беше притихнала по начин, който я правеше да изглежда изоставена или просто уморена. Мадам Ескофие беше болна от толкова дълго време, повече от четири години. В тази къща смъртта бе изгубила екзотичния си блясък. Тук тя вече не беше странник, който се появява неочаквано, за да заговори на нов език, да промени графиците и да разбърка плановете. Беше прекалила с престоя си. Скръбта се бе превърнала в ежедневие. На семейството му беше писнало. В крайна сметка има пределен брой начини, по които да си вземеш сбогом с един човек, и пределно количество сълзи, които можеш да пролееш искрено. Никой вече не знаеше какво да каже.

Сбогом!

До скоро!

Довиждане!

Чао!

Неудобна ситуация.

И така бавно, но сигурно семейството се бе изнизало един по един. Сабин дори не бе забелязала. Тази сутрин приготви масата за закуска по обичайния начин. Беше я заредила с всичко, което имаха, колкото и малко да бе то — няколко рохки яйца, поръсени със ситно нарязани дребни лукчета, купища препечен овесен хляб, буркан конфитюр от диви сливи и кана кафе от цикория. Но никой не слезе да яде. Дори подносът, който бе изпратила за мадам Ескофие, се върна недокоснат. По обяд Сабин затопли варените яйца в краве масло, докато не се втвърдиха, а после ги намачка и превърна в гладък крем, подправен с аншоа и горчица, с който намаза останалите препечени филийки. Пак никой не се появи.

Така, когато тази сутрин се появиха омарите, за Сабин вече беше повече от ясно, че в къщата не е останал никой друг освен Ескофие, Делфин и двете медицински сестри — чуваше ги как се движат в стаята над главата й. Всички останали бяха изчезнали. За колко — един бог знаеше. Никой не си правеше труда да й казва каквото и да било. Няма значение. Сабин доля шампанско в чашата си и отвори готварската книга на Ескофие на раздела „Риба и морски дарове“, докато омарите продължаваха да пълзят по краката й.

— Вие какви сте по-точно — раци или омари? — обърна се към дребните същества.

Те не я удостоиха с отговор. Сабин реши, че за нейните цели, щат не щат, ще станат омари. Пък и приличаха на такива. След като вземе предвид разликата в размерите и само с няколко леки поправки на рецептата, ще може най-сетне да приготви свястна храна. Това щеше да бъде от онзи тип ястия, които човек би очаквал да види в дома на Огюст Ескофие.

— Бих искала да помоля всички ви да спрете за миг, за да помислите за безсмъртната си душа! — обърна се отново тя към насъбралите се около нея черупчести същества. Стомахът й изръмжа.

Първата рецепта в раздела за омарите беше „Омар по американски“. И тъй като Сабин бе обула високите си червени обувки, които изглеждаха точно като танцовите обувки на онази американка Джинджър Роджърс, реши, че рецепта в американски стил би била много подходяща за случая. Тя започваше така:

„Първото и най-важно условие е омарите да са живи. Отрежете щипките и леко ги смачкайте, нарежете опашката на части, а тялото разрежете по дължина. Разделете вътрешността и черупката.“

Живи ли?

Дори и в очите на Сабин това изглеждаше малко прекалено. Да, омарите бяха дразнещи и много вкусни, но да ги разкъсва живи на две, й се струваше твърде жестоко. Баба й обикновено приготвяше от тях монегаск. Това беше селска храна, неподходяща за хора като Ескофие, обаче беше толкова вкусна, че буквално докарваше сълзи в очите на баща й. Сабин не си спомняше как баба й се справяше с черупчестите създания. Дали пък не изричаше една-две молитви? Каквото и да е правела обаче, повече от сигурно е, че никога не е използвала сатър, за да ги разполовява живи. Сабин дръпна силно от цигарата си и издиша пушека на малки кръгчета. От шампанското започваше да се чувства много екзотично.

Следващата рецепта започваше така: „Срежете живия омар по начина, указан в горната рецепта“.

Ама това беше крайно обезкуражаващо! Страница след страница всяка рецепта започваше с разрязване на омарите живи. Раците като че ли имаха малко по-лека съдба — бяха сварявани живи.

Сабин си наля нова чаша шампанско. В този момент в кухнята се появи Ескофие. Влезе и се закова на място. С вдигнатата нагоре буйна коса, с бутилка шампанско в едната ръка и омари в краката, тя го накара да изгуби ума и дума. Сабин го видя, изправи се рязко и едва не разля шампанското.

— Реших, че няма нищо лошо да… — запелтечи.

— Животът не си струва да бъде живян, ако човек не може да нарушава правилата от време на време, нали така?

Баща й я бе предупредил, че Ескофие е много интелигентен и прочут човек и като че ли не й беше трудно да го повярва.

— Забелязвам, че носиш обувки на модерна млада жена, но косата ти е оформена в прическа, която те прави от съвсем друго поколение. Това е идея на баща ти, нали? Да не би да смята, че съм изпаднал в старческа деменция?

— Нещо такова.

— Какво ти каза той за мис Бернар?

— Че всяка година в продължение на десетилетия вие сте създавали специални вечери за нейния рожден ден и че сте били единственият поканен гост. Очевидно сте били любовници.

— А той откъде е толкова сигурен?

— Казва, че всички го знаят.

— И ти вярваш на тази клюка, така ли?

— Разбира се.

Ескофие се пресегна и изгаси цигарата й.

— Баща ти ти е казал твърде много неща, но очевидно е пропуснал да спомене за покорството на прислугата.

— О, не, каза ми и за него. Даже настояваше да бъда такава. Но подобно поведение не е по вкуса ми.

— Разбираемо. Какво друго знаеш за мис Бернар?

— Че е прочута с това, че е прочута.

Това беше единственото, което знаеше Сабин. Беше само на десет години, когато Сара почина. Подобно на мнозина други, и нейното семейство замина за Париж, за да се поклони пред великата актриса. Все още си спомняше претъпканите улици, миризмата на пот и тютюн от телата, които я притискаха, и процесията от каляски, драпирани с кадифе и рози. Спомняше си как чакаха часове наред и тя слушаше бързото туптене на сърцата на големите около нея и как, когато вратите на къщата на Сара най-сетне се разтвориха, цялата тълпа избухна във възгласи, които я разтресоха до мозъка на костите. Спомняше си и как тълпата едва не я смачка, когато хиляди нахлуха през предните врати, за да влязат в сумрака на гостната, пълна с цветя и осветена от стотици свещи. И Сара. Спомняше си как Сара лежеше царствено в ковчега, в който е спала през по-голямата част от живота си — или така поне твърдеше самата тя. Дългата й коса, боядисана в ярко меден цвят. Устните и бузите й, боядисани в розово. Под светлината на свещите тя приличаше повече на дете, отколкото на жена на близо осемдесет години.

Приличаше на Сабин и това много уплаши момиченцето.

На врата на Сара висяха кръстът и панделката на Почетния легион, което, както бе обяснил бащата на Сабин, било най-високото френско отличие.

— Освен това е била и богата — бе допълнил той.

Пари. Вечните пари.

Ескофие наля на Сабин още малко шампанско и попита:

— Тогава имаш ли нещо против да те наричам Сара, когато сме сами?

— Сабин.

Той потупа ръката й и се усмихна.

— Сигурно много мразиш баща си.

Тя отпи глътка и отговори:

— Всеизвестно е. Да.

Ескофие взе внимателно омара, който се бе покатерил на другия стол, постави го нежно на масата, оправи гънките на панталона си и седна срещу нея на масата.

— Трябва да ти кажа, че в мига, в който те зърнах в кухнята с онези домати, веднага разбрах защо си изпратена тук, но това не означава, че измамата не ми е приятна.

— Въпреки това. Сабин.

— Много добре.

В стаята над главите им екнаха гласове. Ескофие вдигна един миниатюрен омар и попита:

— И какви са тези нови приятели?

— Подарък от Адриен, продавачът на риба. Или поне така каза той. На мен обаче не ми изглежда да е от хората, които биха направили подобен подарък. Мисля, че за това тук е платил някой друг. И все пак той твърди, че са от него. Подарък.

— Подарък значи.

Иронията не му убягна. След като прекара целия си живот в раздаване на подаръци, храна и събиране на пари за бедните, ето че сега самият той бе станал беден.

Ескофие извърна очи към прозореца. Кобалтовото море не се виждаше, беше паднала гъста мъгла. Единственото, което виждаше, бяха враните — мастиленочерни и кряскащи, докато се биеха за остатъците от неизядените сандвичи, които Сабин бе оставила навън за котките.

— Знаеш ли, че на английски група врани се нарича „убийство“? Според мен това е единствената поетична нотка в целия им език, макар че не мога да бъда сигурен. Знам само няколко думи от него и така и не се научих да го говоря. Да говориш на английски, би означавало да мислиш на английски, а оттам и да готвиш по английски. Това щеше буквално да ме съсипе като майстор готвач. Затова трябва да говорим на френски, винаги и само на френски!

С тези думи той сложи ръка на сърцето си, сякаш поздравяваше френското знаме.

Сабин извади една чаша за шампанско от шкафа и му наля и на него.

Ескофие се загледа в перфектните мехурчета, които се заиздигаха в чашата, след това вдигна един омар и го пусна с главата надолу във виното. Направи го без капчица злоба. За него това беше просто, естествено движение, като махване на ръка или целувка. Малкият омар започна да се бори и да удря с опашка по стените на кристалната чаша. Сабин се прекръсти.

— Шампанското е за тях — каза. — Това е най-хуманният начин. Алкохолът ги омайва и забавя.

— Но това го няма в „Кулинарен наръчник“! — възкликна възмутено момичето.

— Няма го, защото го махна редакторът. Кой щял да пилее хубаво шампанско, така каза. Но вече е мъртъв, така че вече няма кой да ми попречи да го включа в новата си книга. Дълголетието си има и известни предимства.

Над главите им дъските пред вратата на стаята на мадам Ескофие проскърцаха. А после стана ясно, че старата жена се разплака. Този звук като че ли стисна Ескофие право за гърлото. Закашля се и кашля толкова много, че в очите му се появиха сълзи. Побърза да ги изтрие. Изглеждаше по-дребен, смален. Омарът в чашата се укроти.

Сабин му наля чаша вода и му я подаде. Докато пиеше, ръката му трепереше.

— Тези същества не са като нас — рече по едно време. — Нямат мозък. Нямат и гласни струни, с които да пищят. Нямат никаква чувствителност към болката. Живеят, после умират. За тях това е съвсем просто.

Извади омара от чашата си и отсече:

— Купа!

Сабин извади две големи стъклени купи от шкафа и ги постави на масата пред Ескофие. Напълни и двете с шампанско, а после и с омари. Двамата се загледаха в малките създания как започват да махат бясно с опашки и щипци, а после едно по едно се забавят. Утихват.

— Вярно ли е, че когато кръстиш някое блюдо на определен човек, той става безсмъртен?

— Ако блюдото е много добро и може да бъде приготвено дори от неумел готвач, то ще живее вечно.

— Значи дори и аз бих могла да го направя, така ли?

— Ако само аз мога да го направя, то би умряло заедно с мен.

— Но ако аз…

— Ако можеш да го направиш ти, би било истинско чудо.

— Напълно вярно.

Над тях риданията на мадам Ескофие станаха по-ритмични. Сабин пак вдигна готварската книга и попита:

— Това тук омари ли са или раци?

Ескофие затвори книгата и отсече:

— Постави дълбокия тиган на предния котлон и сложи в него равни части краве масло и зехтин, но малко, колкото за соте.

Той самият избра голям готварски нож от висящите над мивката и започна да реже, а след това да кълца пияните омари със завидна концентрация. Острието се движеше светкавично през главата, а след това и черупката. Нямаше никакви угризения. Сабин и сама виждаше, че нейните малки дяволчета нито пищят, нито реагират по какъвто и да било начин. Загиваха съвсем спокойно. Само някои леко помръдваха опашки или щипци, но после нищо.

Покри дъното на тигана със зехтин и краве масло.

— Това е твърде много — каза той. — Трябва да бъде колкото връхче на нокът. — Тя преля обратно излишното в стъклен буркан.

— Добре. Сега включи котлона на съвсем слабо.

Сабин нагласи газта на котлона. Кръгът от син пламък заигра с намерение да изгасне, но после се стабилизира. Ескофие подаде ножа на Сабин и каза:

— Твой ред е. Не мисли. Само режи.

Тя започна да кълца на сляпо.

— Не, не!

Той пое обратно ножа от ръката й и обясни:

— Само с едно бързо движение, като започваш от главата. За да се умре безболезнено, мозъкът трябва да бъде приспан. Всичко останало е жестоко.

Беше ясно, че не говори само за омарите.

Сабин задържа дребния омар върху дъската за транжиране. Опашката му плесна ръката й. Дълга розова щипка улови палеца й. Над главата й една от сестрите се опитваше да надвика виковете на мадам.

— Забий ножа! — заповяда Ескофие.

Сабин го направи. Заби върха на ножа в главата, точно между очите. Тялото се отпусна. Мина много по-лесно, отколкото си го беше представяла.

— Браво! Но трябва да работиш бързо. Месото е много по-сладко, когато се сготви непосредствено след смъртта.

Ескофие дръпна тигана от пламъка на газта и грабна друг нож. Омар след омар, двамата режеха и кълцаха. Работеха в пълно мълчание. Единственият звук в кухнята бе този от ножовете, минаващи по дъската — сладката музика на кухнята. От другата страна на вратата чуха как една от сестрите набира някакъв номер на телефона.

— Морфин — изрече тя. — Свършихме морфина!

Сабин знаеше, че вече нямат пари, с които да платят за морфина.

Ескофие върна тигана обратно върху огъня. Кравето масло и зехтинът закъкриха. Двамата започнаха да хвърлят омарите в мазнината с шепи.

Той отиде до килера, за да вземе подправки.

— Две минути — изрече. — Точно когато започнат да порозовяват. — После ги подреди върху платото и ги сложи в топла фурна, за да не изстинат.

На прага на кухнята застана една от медицинските сестри. Беше тънка и суха като вейка.

— Мосю Ескофие? — рече.

— Готвим — каза той.

— Докторът ще е тук всеки момент.

— Има достатъчно храна.

— Мосю Ескофие, той идва, за да говори с вас. Настоява да се върнете в леглото си и да го изчакате там.

— Зает съм.

Сабин премести запържените омари върху плато и ги сложи в топлата фурна. Ескофие хвърли в използваната мазнина подправки — чубрица, копър, босилек, лавандула, стрък мащерка и един дафинов лист. Без да обръща внимание на сестрата, заговори на Сабин с приглушения глас на дете, чийто вечерен час отдавна е минал.

— Когато това се затопли наново, ще изпълни кухнята с аромата на лято. Ще видиш.

А след това започна да реже на ситно шепа червен чесън.

— Парижаните отказваха да ядат чесън, докато не им казах, че е афродизиак. Тогава полудяха по него.

— А такъв ли е?

— Щом аз казвам, значи е афродизиак.

Сестрата прочисти гърлото си и пак се обади:

— Мосю Ескофие, докторът настоява да…

— Излезте оттук!

Сестрата затръшна вбесено вратата на кухнята зад гърба си. Ескофие добави към всичко това и няколко резена лимон и портокал.

— Виждаш ли как започват да попиват мазнината, когато се сблъскат с топлината?

— Аз мога да довърша и сама — рече момичето.

— Нашата работа тук е много по-важна, отколкото някакъв доктор, който идва да ни каже нещо, което вече знаем. Ще видиш, че съм прав.

От високата температура в тигана маслото започна да се просмуква в лимоновите и портокалови резени. Освободеният от тях аромат наистина напомни на Сабин за летен ден в Прованс.

— Думите по природа са непохватни и ограничени — отбеляза Ескофие. — Единствено храната може да изкаже онова, което чувства сърцето.

Загледа се в тигана, а после попита:

— И така, колко домати и колко моркови да добавя сега? И лук. Има и лук. Колко, според теб?

— Нямам представа.

— Сабин, мисли! Омарите са сладки. Подправките са ароматни. Доматите са сладки, но съдържат също така и киселина. Рагуто ще бъде поставено покрай омарите, а не върху тях. Ядящият ще трябва да може да премине от рагуто към омарите, улавяйки перфектната мелодия на земята и морето! — изгледа я и допълни: — Хайде, обели и нарежи правилното количество зеленчуци!

— Не мога.

— Опитай! Затвори очи и си представи едно завършено ястие. Представи си точния баланс — от какво имаш нужда, за да постигнеш идеалния баланс?

Сабин затвори очи. Той поднесе под носа й уханния тиган и продължи:

— Ето с това разполагаме до момента — с основата. Сега добави наум правилните съставки. Докато добавяш всяка от тях, си представи какъв вкус ще имат. Не забравяй, че в случая трябва да подчертаем сладостта и соления вкус на омарите. Пробвай. Представи си как добавяш повече лук, а после по-малко лук. Повече морков, а после по-малко. Внимавай да не сложиш твърде много целина — тя може да бъде много креслив зеленчук, твърде агресивен за небцето! Затова винаги трябва да се добавя само като нюанс, полутон. Именно в това й е силата. Е, вече представяш ли си как трябва да изглежда завършеното блюдо?

Сабин не можеше да си го представи. Въпреки това започна да реже моркови, целина и лук. Ескофие определи количествата, а тя ги добави към мазнината в тигана, за да омекнат.

— Ще се научиш — каза той. — Сега извади дафиновия лист и мащерката. Добави сол и черен пипер, за да придадеш допълнителен вкус.

След това извади голямото бяло плато с омарите от фурната, където тя ги беше сложила. Бяха все още влажни. Кухнята се изпълни със солено-сладкия аромат на морска вода. Той грабна шепа изсушена цикория от килера и я обля със студена вода, за да я освежи.

— Така. А сега ми кажи колко какаови зърна?

— Аз обичам какао, затова бих използвала две чаши зърна.

— О, не! Перфектното блюдо е хармония от аромати, които работят заедно, за да създадат нещо ново! — Стри в едно хаванче съвсем малко количество какаови зърна. — Когато се използва като подправка, какаото има нужда от умерена ръка. Ето, опитай! Провери има ли баланс.

Сабин извади една дървена лъжица от чекмеджето и опита рагуто — първо само него, а после и с парче омар. Изяде омара заедно с черупката.

Беше изумително — силният вкус на море, хрущенето на меката черупка и цветната сладост на рагуто. Беше като ястието на баба й, но не съвсем.

— Много е добро!

— Не в това е въпросът — намръщи се Ескофие. — Представи си го как би изглеждало с малко повече сол. Или може би още лимон? Всичко, което е твърде равномерно или твърде киселеещо може да бъде поправено с малко сол. А всичко, което е твърде солено, може да бъде поправено с киселина, например лимон.

Сабин си гребна още една лъжица.

— Още сол — каза.

Налучкваше. И Ескофие го знаеше. Той грабна лъжица от чекмеджето, потопи я в соса и светкавично я извади. Опита. Добави сол. Пак опита.

— Ето така го помня — изрече накрая.

— Как е възможно да помните такива подробности за храната? — изуми се момичето.

— А ти не можеш ли? Храната е трансформация. Ангажира сетивата и емоциите!

— Но да помните толкова точно определен вкус…

Този въпрос го жегна. Силен порив на солен морски въздух разхлопа прозорците. През изгнилите рамки на дограмите нахлу студ. Като че ли нямаше място за думи, ала той изрече:

— Това беше най-тъжното и същевременно най-романтично ястие, което съм вкусвал през целия си живот. Няма начин да го забравя.

После си сипа в една малка чиния.

— Как се нарича? — попита Сабин.

— Няма име. Беше приготвено за мен първата вечер, когато се върнах в този дом, след като бях живял толкова дълго сам в хотел „Савой“. Нямаше ме много дълго време. Цял един живот. Мадам подреди маса навън. Където е сега градината. И ми приготви това ястие.

Над тях мадам Ескофие внезапно млъкна.

— Може би трябва да го кръстите на нея — отрони момичето.

— Не е достатъчно сложно, нито достатъчно страстно, нито достатъчно разумно. Нищо не е като нея.

Докторът пристигна. Тютюнът с аромат на череши от лулата съобщи за появата му, сподиряна от гласовете на сестрите. Той отвори вратата на кухнята. Ескофие сграбчи Сабин за ръката и прошепна:

— Занеси платото на мадам! Побързай!

Голямото плато беше тежко и горещо. Сабин хукна по задното стълбище, едва успявайки да удържи тежестта му. Беше увила ръцете си с кърпи за сервиране на чай, през едната беше метнала голяма платнена салфетка, а в джоба си носеше вилица. С червените обувки за танци и нестабилния крак й беше много трудно да пази равновесие. Когато стигна до горния етаж, тя остави за миг платото върху масичката в коридора, за да оправи кърпите на ръцете си и за да го хване по-здраво. Но ястието беше вкусно, прекалено вкусно. Неочаквано и за самата себе си тя започна да лапа от него с шепи. По ръката й се стече струйка горещ сос. Капна и върху обувките й. Бялата й престилка стана на петна. Но тя не обръщаше внимание. Дъвчеше глави, опашки и щипци. И след всяка шепа облизваше пръстите си.

Чуваше гласа на доктора от кухнята на долния етаж. После гласовете на сестрите. След това на Ескофие. Спореха, караха се. Старецът каза нещо, удари с юмрук по масата, а после се разкашля жестоко. Това я накара да задъвче по-бързо.

Ще изям само три. Никой няма да забележи липсата на три омара.

Изяде четири. Толкова. Но все още беше гладна, а омарите си бяха все така невероятно вкусни. Всяка следваща хапка беше още по-божествена от предишната. Още един — никой няма да забележи. Изяде още два.

А когато Сабин изяде седмия омар, защото беше много мъничък, стомахът изведнъж я сви. Пренареди останалата храна, за да запълни празните места. Изтри ръце в една от кърпите за чай, а с другата почисти лицето си. Оправи престилката си. На лицето й остана още едно петно от рагуто.

Вратата на мадам Ескофие беше отворена. Сабин не беше влизала тук от онази нощ, когато бяха говорили за коженото палто. И сега се шокира, когато видя колко бледа е станала Делфин, колко разкривена от болка. И беше напълно откачила. Говореше така, сякаш изнасяше реч пред огромна тълпа.

Градът награждава войниците за проявената безпримерна храброст.

Думите й се блъскаха една върху друга, губеха очертанията на пътя, скупчваха се, прекатурваха се в канавки от тишина. Безжизнените й очи бяха фокусирани нагоре, към нещо далеч отвъд Сабин. Поемата очевидно беше за сина й, който се е бил във войната. Момичето изпита силно желание да побегне, но знаеше, че няма къде да отиде.

— Мадам?

Старицата като че ли не я забеляза. Тежкото горещо плато започваше пак да се изплъзва от ръцете й.

— Мадам, аз съм, Сабин.

Мадам Ескофие се бе превърнала в някакво друго създание, което не беше съвсем човек. Или може би истински човек, много повече човек от всички останали. Може би това преживяват децата, когато се раждат — единият крак в този живот, другият — в другия.

Платото ставаше все по-тежко. Сабин не можеше да издържа повече.

— Мадам, нося ви специално ястие, което мосю приготви лично. За вас. Омари с рагу.

Очите на Делфин внезапно се проясниха.

— Приближи се — изрече.

Сабин постави голямото плато на масичката до леглото и приседна на ръба. После започна да бели една по една всяка опашка, глава и щипка и да храни старата жена така, сякаш беше дете.

Делфин затвори очи и задъвка бавно. Беше на седмото небе.

— Още — рече.

А после:

— Още, давай, по-бързо!

Говореше и се смееше, макар Сабин да не бе сигурна защо. Но иначе щастието на Делфин бе толкова пълно и неподправено, че започна да изпълва и младото момиче. Тя й даваше вилица след вилица, докато по едно време не чуха басовия глас на доктора да гръмва в коридора. Тогава старицата прошепна:

— Кажи на Ескофие, че все още чакам моето блюдо!

Сабин не искаше палтото, но нямаше нищо против да си хапне още ястия като това тук.

— Да, мадам. Ще му кажа — кимна.

— Хубаво. А сега избърши лицето си.

В този момент тя заприлича толкова много на бабата на Сабин, че по навик момичето веднага хвана ъгълчето на престилката си и бързо избърса бузите си.

— Добре ли е? — попита.

— Добре — кимна господарката й.

Стаята се изпълни с аромата на черешов тютюн.

— Само лека храна! Колко пъти да казвам?! Защо никой в тази къща не ме слуша за нищо?

Сабин грабна платото, за да го изнесе, но една от сестрите се опита да го вземе от ръцете й, заповядвайки:

— Остави го и си върви! Ние ще се погрижим за него!

— Много мило от ваша страна, но не! — отсече безпрекословно готвачката и я дари с най-презрителната усмивка на света. Докторът определено не се зарадва, което достави особено голямо удоволствие на Сабин.

В подножието на стръмната слугинска стълба тя изяде още няколко омара, изтри прецизно устата си, а после събу червените си обувки — те нарушаваха равновесието й, открояваха още по-ярко накуцването й. После ги пъхна в двата джоба на изпоцапаната си бяла престилка. Трябваше да бъде внимателна. В крайна сметка омарите бяха единственото останало нещо в тази къща, което ставаше за ядене.

Когато се върна в кухнята, завари Ескофие все така седнал на масата, където го беше оставила. Малката чиния с омари, която бе сипал за себе си, стоеше недокосната. Носната му кърпичка бе покрита с петна кръв. Пак се разкашля.

— Вече трябва да си починете. Докторът каза…

— Той е идиот.

— Но му плащате предостатъчно за това, така че може би е добре да послушате съвета му.

— Тя пита ли откъде са омарите?

— Не.

— Ако все пак попита, кажи й, че са от Мистър Буутс от Саутсий.

— Няма да попита.

— Но ако все пак го направи. Мистър Буутс… от Саутсий.

— Да. Саутсий.

— Точно така. Англия.

— Добре.

Ескофие бавно се изправи. Сега, след като вече беше сготвил яденето, той вече не беше великият кулинар, а един дребен, съсипан човечец. Сабин не можа да не се запита колко ли още време му остава.

Тази нощ мъглата се вдигна и над бушуващото кобалтово море се издигна леденочервената пълна луна. Делфин ту излизаше от маранята на живота, ту влизаше обратно в нея. В един миг се пускаше от всички неща, които вече не й трябваха — като езика например, в следващия ги сграбчваше отново, здраво — хващаше се отчаяно за изтънялото въже, с което се надяваше да се изтегли обратно в този свят.

Градът награждава войниците за проявената безпримерна храброст.

Ескофие знаеше тези думи. Те бяха от „Призоваване“ — поемата, която Делфин бе написала в памет на сина им.

Кървави трупове. Храбри войници. Даниел.

Облегна се отново на стената, която свързваше стаите им. Заслуша се. После каза:

— Съжалявам! Толкова много съжалявам!

Знаеше, че тя няма да го чуе. Рубинената луна превърна сълзите му в малки тъмни скъпоценни камъни. С този солен вкус в устата си той не можеше да събере сили да влезе в стаята й. Не искаше да си я спомня такава — безпомощна и умираща, давеща се в загубата. Включи радиото. Четяха новини от Берлин.

„Резултатите, които получихме от Министерството на пропагандата тази сутрин, показват, че 89,9 процента от германските гласоподаватели са единодушни, че постовете на президента и на канцлера трябва да се обединят. Тази поправка дава на канцлера Хитлер, който стана германски гражданин само преди четири години, власт, която няма равна на себе си още от времето на Чингис хан насам. Интересно е да се отбележи, че от министерството съобщават също така и за 871 056 фалшиви бюлетини, които те приписват на опити за саботаж на планираната «Златна епоха на Германия».“

Ескофие изключи радиото, докосна леко стената и прошепна:

— Наближава.

С настъпването на утрото Делфин се бе отказала окончателно да сънува. Бе решила, че единственото, от което има нужда, е дълбокият хладен мрак на съня. На сънищата не можеше да се вярва. Те можеха да се преобърнат бързо, без всякакво предупреждение. Делфин вече не желаеше да се подчинява на непостоянството им. Нямаше смисъл. Неподвижността й позволяваше да живее между времето. Тя вече не беше негов роб. Можеше да бъде млада или стара, каквато си пожелаеше. Можеше да премине в следващия свят или да остане в този. С вкуса на омарите в устата си тя отново усещаше нежната ръка на съпруга си върху своето бедро, преплитането на телата им, горещината на мига. Бързо, бързо! Сънищата бяха станали излишни.

ТРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

На следващата сутрин във Вила Фернан се появиха гъшият дроб и закръгленото тяло на мосю Йорсе от „Мезон Брук“, чиято визитка съобщаваше, че са производители на най-добрите „пастети от гъши дроб в Страсбург“. Пристигнаха с моторна кола заедно с голям свински бут и две гъски, които бяха (за щастие) с вече прерязани гърла. Мосю Йорсе беше освен това така любезен да донесе и шест черни трюфела, увити в кафява хартия, които направиха на Сабин точно толкова впечатление, колкото биха й направили и няколко камъчета.

— Велика мистерия!

Изисканият кръгъл човек извади един трюфел, постави го в месестата си ръка и го поднесе под носа на Сабин така, сякаш беше рядък диамант.

— Вижте!

Сабин пое предпазливо трюфела. Помириса. Примигна. Имаше странен пикантен мирис и приличаше на мръсен кестен. Задържа го далече от себе си така, сякаш беше мъртва мишка.

— Какво би трябвало да правя с тези неща?

— Каквото желаете.

— Това са някакви гъби, така ли?

Мосю Йорсе я изгледа сащисано. После изду гърди и рече:

— Мадмоазел, трюфелите са най-великата древна мистерия на растителното царство! Наричат ги „деца на гръмотевиците“!

Сабин се смръщи.

— И как точно се готвят подобни гръмотевични деца, а? — попита троснато. — В краве масло ли?

По добре охраненото лице на мосю Йорсе плъзна паника.

— Вие ли сте готвачката? — попита с разтреперан глас.

— Аз съм.

— Мосю Ескофие тук ли е?

— Не.

За Сабин беше повече от ясно, че на човека му се иска да си събере перфектните кошници и да побегне обратно за Париж, обратно към прочутата „Мезон Брук“, където хората знаеха как да се наслаждават на най-хубавите пастети от гъши дроб в Страсбург и на гръмотевичните трюфели. Но вече беше твърде късно. Нямаше благопристоен начин, по който да си тръгне и да запази репутацията си. Затова той поднесе отново трюфелите на Сабин с надеждата, че между тях просто има недоразумение.

— Те са от Перигор.

— Аз пък съм от Париж.

Нямаше недоразумение. Просто на Сабин не й пукаше. Как ще нахраня цяло домакинство с шест мръсни гъби?!

— А може би синът му, Пол? Двамата сме вечеряли заедно не един и два пъти. Или прекрасната му съпруга…

— Не, няма никой — каза тя, макар че къщата беше пълна отново с гласовете на възрастни и деца.

— Разбирам.

Мосю Йорсе изтри потта от лъсналото си чело с бяла копринена носна кърпичка и погледна джобния си часовник.

— А дали мосю Ескофие ще се върне скоро?

— Не.

Над главите им старецът се разкашля. Това очевидно беше Ескофие. Нямаше как да бъде сбъркан. И двамата го знаеха. Сабин се усмихна и изрече с най-любезен глас:

— Когато мосю Ескофие се върне, ще му предам визитката ви.

— А мадам вкъщи ли е?

Сабин вдигна визитката на човека, размаха я и отсече:

— Ще предам и на двамата, че сте идвали. Сигурна съм, че ще бъдат много разочаровани, че са ви изпуснали.

— Асистентът му?

— Уволнен.

— Икономът?

— Напусна.

— Тогава старшата домашна помощница?

— Само във вторник.

— Може би медицинската сестра?

Сабин вдигна едно наполовина оскубано пиле от мивката, тръсна го и отсече:

— Имам много работа, но ще кажа на всички, че сте идвали и сте оставили толкова щедри подаръци.

С тези думи тя му подаде вече изпразнените плетени кошници и задържа вратата отворена, за да го пусне да излезе. Не му поднесе дори чаша вино.

— Разбирам — каза отново той.

Сабин нямаше намерение да храни още едно гърло, ако ще и само веднъж, а ако той останеше дори само минута, щеше да очаква да бъде поканен на обяд. Което бе немислимо. Семейството се бе върнало в къщата — всичките деца, внуци, праплеменници и праплеменнички. И тя печеше хляб и чистеше пилета още от ранни зори.

— Приемете най-дълбоките благодарности на мосю Ескофие — каза тя на французина, чийто намачкан ленен костюм вонеше на патешка мазнина и чесън. А после затвори вратата зад гърба му.

— Оревоар! — провикна се през прозореца. — Чао!

Мосю Йорсе се обърна назад за момент. Изглеждаше объркан, затова тя му помаха весело. Но се получи като отпъждане. Е, по-добре от това не бе в състояние да се представи. Не искаше да го окуражава. Той не й помаха в отговор. Само изсумтя тежко, а после повлече крака през градината и излезе на улицата, където заподскача от една сянка към друга.

„Трябва да е от Прованс — каза си тя. — Те мразят слънцето толкова много, че винаги вървят настрани, като раци.“

Моторната му кола забръмча и той отпраши сред облаци прах и бензинови пари.

Най-сетне.

Но когато се върна обратно при масата, Сабин малко съжали, че го е отпратила толкова бързо. Какво ще прави с всичко това? Гъските — ясно. Натриват се със сол, покриват се с мазнина и се пекат с картофи. На каква температура точно трябва да се пекат тези птици, си оставаше пълна мистерия, но иначе бе почти сигурна, че един час ще бъде напълно достатъчен. Един час й се струваше цяла вечност, когато трябваше да чака за каквото и да било.

Но да се пекат гъски през пролетта, беше нечувано. Може би в Прованс го правят. Нищо чудно — в провинцията правят какви ли не странни неща. Но Монако беше игралната зала на богатите, на кралските особи, а с настъпването на топлия февруари повечето от тях бяха започнали отново да си правят сиеста всеки следобед. Да ядеш печена гъска в очакване на лятото, би било пълен абсурд.

И трюфели. Никога не беше хапвала такива неща, нито пък разбираше какво толкова им се възхищаваха хората. Бяха толкова черни, че човек имаше чувството, че трябва да ги търка цяла вечност, докато ги почисти. Разряза един на две. Оказа се и отвътре черен. Лъщеше като мрамор. Провинцията е пълна с глупаци. А що се отнася до гъшия дроб, макар за него да бе чувала и да бе наясно, че го смятат за деликатес, стори й се отвратителен. Огромен. Блед. Подарените парчета мазен черен дроб бяха огромни, почти колкото крака й, най-малко по килограм единият. И от Сабин се очакваше да ги пипа? Гнусно!

Почука на вратата на Ескофие. Тишина. Пак почука.

— Чувам ви как дишате — каза.

— Работя.

— Ще го дам на котките.

Чу как столът на стареца се плъзга назад и как дъските на пода проскърцват. Ескофие бавно отвори вратата. Изглеждаше така, сякаш цяла нощ не бе мигнал. Очите му бяха зачервени и безизразни.

— Ти си невъзможно момиче!

— Така си е.

Не след дълго, под зоркото око на Ескофие, Сабин охлаждаше ръцете си в ледена вода, за да може да хване черния дроб. Това я накара да се запита защо в крайна сметка не нахрани с него котките.

— Гъшият дроб е изключително чувствителен към топлината — каза й той. — Затова трябва да бъде държан при постоянна температура от около три градуса по Целзий.

Да, пръстите й със сигурност бяха достигнали до три градуса. Бяха бели, безчувствени и набръчкани.

— Надявам се, че страданията на готвача си струват — промърмори.

— Страданието е неизменна част от работата на готвача.

Ескофие се облегна на плота, за да не падне. Закашля се в кърпичката си. „Още кръв“ — помисли си Сабин и се загледа внимателно в него. Кожата му беше посивяла. Ръцете му трепереха. Очевидно не беше добре. Побърза да пъхне кърпичката си обратно в джоба на фрака си. След това изми ръцете си първо с вряла вода, а след това със студена.

— Готова ли си?

— Не.

— Добре.

Гъшият дроб беше пакетиран в лед. Ескофие прокара пръсти по повърхността им с леко потупване. А после натисна леко и подхвана голямото парче с палец отдолу и четири пръста отгоре.

— Ето, виждаш ли как се пипа? Ако е прекалено твърд, значи има прекалено голямо съдържание на мазнина и при готвене ще се свие. Ако е като гъба, значи има твърде малко мазнина и ще прегори. Трябва да бъде нещо средно. — Потупа го пак лекичко. — Този е идеален. Виждаш ли как отпечатъкът от палеца ми остава, но е съвсем малък? Сега си ти.

Пръстите на Сабин бяха толкова изстинали, че почти не чувстваше нищо. Потупа дроба веднъж, с палец.

— Идеален е — промърмори.

Ескофие се смръщи. Беше ясно защо хората го наричаха „Папа̀“ — имаше погледа на баща й, разочарованото изражение, което Сабин познаваше твърде добре. Той хвана ръката й и почука с пръстите й по дроба. Няколко пъти.

— Сега разбираш ли каква текстура търсим?

— Не.

— Значи не полагаш достатъчно усилия.

— Вярно е.

— Сабин…

— А вие защо не потопихте ръцете си в лед?

— Аз съм Ескофие.

Очевидно това бе напълно достатъчно като обяснение.

Сабин изми ръцете си неколкократно с гореща вода и после ги разтри с кърпата, докато усети, че кръвообращението в тях се завръща. А после пак ги изми.

— Ако си приключила…

Тя си избърса ръцете в колосаната си бяла престилка. Ескофие повдигна вежди и отбеляза:

— Това е нехигиенично. Ти си професионалистка. Дръж се като такава. Винаги чисти кърпи! Хайде, измий се пак!

И тя се изми. Старецът се присъедини към нея и кухнята се изпълни отново с аромата на сапун със зехтин и лавандула. Когато приключиха, той каза:

— Дай да видя!

И огледа внимателно ръцете й.

— Какво търсите?

— Нещо, което да ми подскаже, че изкарваш хляба си с труд. Ръцете ти са перфектни. Ноктите ти имат перфектен маникюр. Никой не вярва на готвач с красиви ръце. — Погледна я и попита: — Е, сега какво следва, според теб?

— Сварявам дроба така, както вие се опитахте да сварите ръцете ми, и тогава се счита за сготвен?

Ескофие затвори очи и почука по носа си. Очевидно се опитваше да се овладее. После рече:

— Масленият гъши дроб е дроб на гъска, което означава, че е много мазен, много повече, отколкото на патицата. Правил съм от него даже сладолед. И той не се вари. Това ще отнеме всичката му мазнина и ще го направи твърд като камък!

— Сладолед ли?

— Не беше зелен като тебе сега, но се считаше за превъзходен ордьовър от мнозина.

Ескофие вдигна голямото парче черен дроб от леда и го постави върху дъската. Огледа го внимателно. Подуши го.

— Много добре. Има малко вени. По-голямата част от него ще бъде запазена, така че ще съхрани формата си. Малък нож, Сабин?

Сабин извади от поставката за ножовете малък нож за белене на плодове. Беше единственият остър малък нож, който им беше останал.

— И така — започна Ескофие, — в коя посока протичат вените през черния дроб? Погледни го внимателно. Виждаш ли? Много е важно големите вени да бъдат премахнати, защото в противен случай останалата в тях кръв ще развали цвета на дроба, докато се готви.

Потупа леко двете части на дроба.

— Мисли за този дроб като за своя.

— Не, благодаря.

— Тогава мисли за него като за моя. Е, в коя посока вървят вените?

Ескофие попи дроба с чиста кърпа. По повърхността се виждаха малки остатъци от бялата мембрана. Обели ги внимателно, а после почисти няколко зелени петна. Раздели частите с ръце и ги поднесе към Сабин.

— Виждаш ли? Двете части са свързани с една вена. Вземи ножа и я отрежи.

Сабин затаи дъх и бързо сряза вената.

— Браво. Сега я измъкни. Бавно, внимателно, спокойни движения.

— Навън?

— Навън.

— Сигурна съм, че ще се справите много по-добре от мен.

— Дърпай!

Изпълнена с погнуса, Сабин бавно започна да издърпва вената.

— Помага ли, ако си представиш, че разфасоваш моя черен дроб?

— Да.

— Хубаво.

И той се засмя за първи път, откакто тя го познаваше. В къщата беше толкова тихо, че този смях отекна из цялата кухня, промъкна се под вратата и се изниза навън. Сабин веднага си представи какво си мислят сега сестрите — че е скандално от негова страна да се смее в подобни тъжни времена, когато мадам е толкова болна. След това и тя се засмя.

Ескофие отвори готварската си книга на гъши дроб с бриош.

— Чети! — отсече. — После го направи!

И изведнъж се обля в пот, макар че в кухнята беше студено. Ръцете му отново се разтрепериха.

— А гъските? — попита тя.

— Конфи. Първо обаче ги обработи с една четвърт чаша морска сол на половин килограм месо.

Извади от джоба си писалка и започна да пише по вътрешната част на корицата на книгата си. Изведнъж се закашля продължително и тежко. Сабин му наля чаша чай от шипки, който беше оставила на перваза на прозореца да се изкисва. Той го изпи, прочисти гърлото си и пак започна да пише.

— За да обработиш една гъска, ти трябват сол, кимион, кориандър, канела, бахар, карамфил, джинджифил, индийско орехче, дафинов лист — гледай да е турски — мащерка и чесън. След два дена я занеси в „Гранд“ и попитай за…

— Бобо?

— Откъде знаеш за Бобо?

— Мадам ми каза…

— Че го смята за женкар?

— Да.

— Естествено — засмя се той. — Мадам не може да пази тайна, затова е поет. Истината обаче е, че Бобо никога не излиза от кухнята си. Не си прави труда дори да поздрави дамите. Но нека не му се сърдим. Та кажи му да свари на тих огън тези гъски в патешка мазнина.

— Мога да варя птици.

— Ти не можеш да свариш дори вода. Бобо е добър човек. Той ще се погрижи гъските да се сварят точно колкото трябва, без да станат прекалено твърди. Сварено правилно, месото се отделя само с едно докосване дори на кука за плетене.

— Но аз наистина мога да варя птици!

— Не. Ти можеш да обезкостиш месото, да го покриеш с патешка мазнина и пластове сол и да го сложиш в буркани. Можеш също така да помолиш Бобо да ти даде отделилата се гъша мазнина, за да запечеш с нея картофи. Той ще стори всичко на света за една красива жена — рядко вижда такива.

— Ами мадам?

— Не е нужно тя да знае, че не ти си сготвила птиците. Просто няма да й казваме.

— Не, не. Имах предвид няма ли да й приготвим ядене с една от гъските? Нещо специално?

— Тя обича конфи.

Мадам може и да харесваше конфи, но Сабин не беше сигурна за себе си. Надяваше се на нещо по-особено, по-специално, нещо може би с телешко.

— Конфи е твърде обикновен начин на приготвяне. Защо не създадете нещо за мадам, което включва, примерно, шампанско?

— Блюдо в нейна чест?

— Да. Е, може да не е точно с гъска, но защо не с шампанско? Или може би стриди?

— Не.

— Все още имаме няколко каси шампанско. А стриди няма да бъде трудно да намерим. Ето, продавачът на риба как донесе омарите…

— Не.

— Хайвер?

— Не.

— Телешко? Телешкото е прекрасно!

— Да, телешкото наистина е прекрасно. Но не.

— Но мадам толкова силно копнее за някакво блюдо на нейно име! Нещо богато, скъпо и сложно, така че да го пробваме множество пъти, за да се уверим, че е правилната комбинация!

Ескофие присви очи и се вгледа в момичето.

— Тя ли ти каза това?

Сабин кимна.

— Е, обаче е невъзможно! — отсече той и напусна кухнята.

Часове по-късно Сабин вече беше опаковала гъските в специалната смес с подправки и сол и беше сготвила гъшия дроб. Въпреки доста твърдата и прегоряла коричка на бриоша, тя продаде половината на първия ресторант на площад „Плас Дарм“, който видя. Но й дадоха само два франка.

— Вече никой няма пари за такива неща.

— Но това е приготвено от самия Ескофие!

— Нямах представа, че още е жив.

Диваци.

Магазините вече затваряха, но Сабин успя да стигне до този за тютюн точно навреме.

— Кутия „Лъки Страйк“ — каза. — За дома на Ескофие.

Тъй като бяха американски, цигарите струваха повече, отколкото повечето хора имаха, но Сабин предположи, че това няма да има значение.

— Чух, че Ескофие умира, вярно ли е?

Сабин призова духа на Сара и кимна с такава тъга, че я усети чак в костите си.

— Да — отрони. — Мадам също.

Дребният хилав човечец бутна франковете обратно към нея и отсече:

— Кажете му, че парите му не са добре дошли тук.

Ха! Това може да се окаже по-лесно, отколкото съм си представяла!

Същата вечер Сабин подреди на масата три печени пилета, студени варени домати и онова, което беше останало от гъшия дроб. Сложи и хляб. Беше изрязала прегореното толкова добре, че парчетата бяха запазили формата си. В килера бе открила бутилка масло с надпис „Олио ди тартуфо“ и бе поръсила малко от него върху дроба, след което го опита. Имаше вкус, какъвто тя не бе срещала никога досега — някаква особена тъмнина с намек за шоколад. Наситеният вкус на гъшия дроб, толкова приличащ на краве масло, и земният аромат на маслото от трюфели я накараха да се засмее от удоволствие. Но имаше нужда и от вино. В избата имаше четири бутилки с етикети на бордо от 1932 година „Гран крю класе“. Сабин нямаше никаква представа какво означава това, нито какъв вкус има, но виждаше, че виното е червено, а тя харесваше червено вино и това бе единственото, което имаше значение.

Извади тапата на виното и го опита. Усети го като горчиво и слабо. „Достатъчно добро е за тях“ — каза си тя и преля две бутилки в гарафите, които постави на шкафа встрани. Удари звънеца за вечеря и зачака.

Трапезарията беше все още запазила топлината на деня. Гъшият дроб започна бързо да се топи. Сабин отново удари звънеца. Семейството започна да пристига по двама и по трима, не обърна никакво внимание на доматите, подуши гъшия дроб и изяде пилетата. Докато всички все още ядяха, Сабин дръпна дроба от масата и го постави в кутията за лед.

Идиоти! Как е възможно децата на Ескофие да не познаят добрата храна, когато я видят?!

Отвори нова бутилка от бордото и си наля една чаша. Докторът й беше дал строга заповед да не влиза в стаята на мадам при никакви обстоятелства, така че тя се прокрадна отново по задните стълби с поднос и чаша червено вино. Отвори вратата на Делфин бавно и тихо, за да не я хванат. Сестрите тъкмо я къпеха.

— Махай се! — извикаха в хор.

Сабин отнесе подноса пред вратата на Ескофие. Почука.

— Вечеря! — извика.

— Остави я пред вратата.

— Но тя е прекрасна!

Той отвори вратата.

— Масло от трюфели!

Тя кимна.

Той пое подноса и подуши.

— Изключително приятен елемент!

— Може би бихте могли да кръстите това на мадам?

Той пак подуши и я погледна.

— Изгорила си коричката, нали?

— Махнах я. Никой не разбра.

— Ядоха ли от дроба?

— Не.

— Значи са разбрали. И никога не сервирай червено вино с гъши дроб. Трябва ти сотерн или монбазияк. Нещо сладко.

— Аз обичам червеното вино.

— Освен ако не си кралица Виктория, никой няма да ти прости. Това „Сен Емилион“ ли е?

— „Гран крю класе“.

— Нямаш никаква представа какво означава, нали?

— Никаква.

— Тогава разбери. Вкуси виното. Проучи го. Но не го пий с гъши дроб! Хайде, върви сега! Работя.

И после затвори вратата.

Към момента, когато Сабин вече бе почистила кухнята и измила всички чинии, по-голямата част от великата фамилия бяха или заспали, или си правеха нощна разходка по площада. Вила Фернан отново бе потънала в тишина.

С изгорена коричка или не, Сабин изяде останалия гъши дроб на масата в трапезарията в чинии в китайско синьо. Докато ядеше, се питаше какво ли е да пътуваш из места като Китай, където хората говорят на различни езици и се хранят с различни неща. На нея гъшият дроб изобщо не й се стори изгорял, а и червеното вино с него много й хареса. Всъщност изпи остатъка от бутилката съвсем сама и постепенно установи, че виното вече не й се струва горчиво и слабо, а гъсто и ароматно.

Към два през нощта Сабин си бе все още напълно облечена и лежеше на малкото легло в стаята си, сънувайки за един Китай, където всички къщи и хора са сини като порцелана, когато звънецът за слугите се включи, така, както правеше всяка нощ. Беше Ескофие, който искаше своето питие за лека нощ, неговият „еликсир за младост“, както го наричаше самият той.

Жълтъкът на едно прясно яйце, разбит с няколко супени лъжици захар, и всичко това смесено с ликьорена чашка шампанско и чаша горещо прясно мляко. На Сабин й се догади от тази непоносима смес. Устните й бяха пресъхнали от виното, виеше й се свят. Няколко минути по-късно тя вече държеше с треперещи ръце подноса пред вратата на Ескофие. Почука.

— Мосю Ескофие?

Той отвори вратата уплашено.

— Тя пак плаче!

В къщата цареше гробна тишина. Единственото, което Сабин чуваше, беше звукът на морето, на вълните, разбиващи се в брега.

— Мадам ли?

— Да. Не я ли чуваш?

Сабин не чуваше нищо.

— Да извикаме сестрата.

— Тя спи. Чувам я как хърка.

Сабин пак се заслуша.

— Не чувам нищо.

Ескофие я хвана за ръката и я дръпна грубо в стаята си. Почука по стената и отсече:

— Слушай сега!

Тя опря ухо о стената и каза:

— Не чувам нищо, мосю. Може би сте заспали на писалището си и сте я сънували.

Ескофие се отпусна обратно на стола до писалището си и се хвана за главата. Сабин постави подноса до него и се огледа. Никога досега не бе влизала в тази стая. Беше още по-зле и от кухнята — пълна с толкова много неща.

На най-горния рафт имаше репродукция на пътнически влак, изработена от захар. На писалището имаше картина на тигър, изработена от малки люспици ориз, прикрепени към платно. Навсякъде се виждаха менюта, разбира се, изписани със скъпи ярки цветове като поздравителни картички. Някои бяха с гейши, носещи моет, други бяха безсъмнено за царски особи, защото по тях бяха нарисувани корони със скъпоценни камъни и бяха изработени от хермелин и червено кадифе, а трети бяха смешни — например една група готвачи маймуни готвеха на гърба на камила под слънцето в пустинята.

Имаше купчини изрезки от вестници на няколко езика и стотици снимки — по пода, под первазите на прозорците и върху всяка повърхност. В краката си Сабин зърна снимка на австралийската оперна дива Нели Мелба с надпис: „На мосю Ескофие с моите най-дълбоки благодарности за създаването на «Мелбата с праскови»“ и дата 1914 година — годината на Голямата война. До нея имаше друга снимка от периода на войната, но този път на един много млад Ескофие, който яде коледен пудинг с група войници. Имаше също така и снимка на Ескофие насред кухненска бригада от сто мъже, облечени до един в бяло, и всички позиращи гордо пред луксозния лайнер „Титаник“.

Сабин беше чувала всички тези истории, но никога досега не бе допускала, че са истина. Но ето че доказателствата бяха пред очите й.

Погледна към дребния треперещ мъж. Потупа го непохватно по гърба — като човек, който е бездетен, но се опитва да успокои изгубило се момченце. В скута му прокапаха сълзи. Постави ръка на стената, като че ли се опитваше да стигне отвъд, чак в стаята на Делфин.

Сабин отвори шампанското и му наля.

— Мосю, трябва да поспите!

— Какво точно ти каза тя за блюдото, което иска?

Сабин започна да си играе с кутията „Лъки Страйк“ в джоба си и изрече неловко:

— Каза, че сте кръстили по някакво блюдо на всеки, с изключение на нея. И че не искала да бъде забравена от историята.

Ескофие вдигна от пода снимката на своята някогашна кухненска бригада, потънала заедно с „Титаник“. Загледа се в нея, докосвайки всяко едно лице, като че ли се опитваше да си спомни всяко име, всяко семейство, което бе останало почернено след загубата на неговите хора.

Сабин наля сместа с разбитото яйце в шампанското и му поднесе чашата. Но той изпи само топлото мляко.

— Поспете, мосю.

— Лека нощ, Сара.

Този път Сабин не го поправи.

* * *

В миговете преди зазоряване Делфин бе напълно сигурна, че чу гласа му. Съвсем ясно. Само дето не знаеше откъде точно идва. Като че ли гърмеше в главата й. Но си беше Ескофие — в това нямаше никакво съмнение.

— Кое съдържа картофи, ябълки, тиквички и филе от херинга? Немска картофена салата? Московски ябълки? Херинга по руски? Или херинга а ла ливониан?

— Немската картофена салата. Равни части от четирите съставки.

— Правилно. Кое съдържа лук, къри на прах, бяло консоме и сметана? Индийското къри? Пудинг с овнешко? Осолена треска по индийски или заешки кулис?

— Индийското къри.

— Не. Заешкият кулис. В индийското къри няма сметана.

Такава беше тяхната игра. И тогава тя каза:

— Кое съдържа картофи „Крал Едуард“, чесън, краве масло, сирене „Кантал“ и черен пипер?

— Това е много лесно — алиго.

— Би могло да бъде и гночи. Картофите „Крал Едуард“ са прочути като най-добрите за гночи.

— Мадам Ескофие, ако беше някой друг, би могло да е и гночи.

— Добре де. Алигото е прекрасно.

— Самата истина. Но въпреки това си остава просто намачкани картофи, чесън и сирене.

— Така ли? Ами ако добавиш бели трюфели? Какво казва по този въпрос Бриа-Саварен? „Трюфелите пробуждат еротични и гастрономически мисли…“

— Мадам, наблизо има деца!

— И това е благодарение на моето алиго!

— Точно така. Винаги изискана кухня!

В началото на брака им Ескофие и Делфин лежаха вечер в тъмното, всеки в собственото си тясно легло, и си брояха точките. Бяха прекалено уморени да спят. Прекалено уморени, за да правят любов.

Два месеца след сватбата бащата на Делфин най-неочаквано почина. Четири месеца по-късно малките й сестрички най-неочаквано заболяха от дифтерия. Издателската къща фалира. „Златният фазан“ остана далечен спомен. Младоженците се върнаха обратно в Париж, за да бъдат близо до майката на Делфин. Тя не желаеше нито да се храни, нито да говори, нито да спи — по цял ден обикаляше безмълвно къщата, лутайки се от стая в стая. Оглеждаше се. Търсеше. Сякаш чакаше своя ред.

Така животът завъртя бясно Делфин и Ескофие и така се роди и тяхната игра. Това беше много отдавна, когато храната не се свързваше със счетоводни отчети и крайни срокове, с танца на печалбите и загубите, а когато буца класическо сирене с онзи отчетлив грюер вкус на орехи, дребни сочни круши и една перфектна чаша померол беше достатъчна, за да докара и двамата до сълзи.

И ето че сега играта отново беше започнала. Беше ред на Делфин.

— Кое съдържа стафиди, конфитюр от кайсии, горчица и „Гран Марние“? Министерски пудинг? Фруктова салата с бишкоти и крем? Кайсиев мус? Оризов пудинг?

— Министерски пудинг, разбира се! Много умно! — разсмя се Ескофие. — Фруктовата салата би могла да съдържа „Гран Марние“, но обикновено е или портвайн, или сладко шери, или Мадейра. Понякога има и плодов сок. Но Министерският пудинг винаги съдържа бишкоти, напоени с ликьор.

— Правилно. Сто точки.

Продължиха така до зазоряване, когато луната постепенно се стопи и слънцето започна да си проправя път през повърхността на лазурното море, оцветявайки небето в червено.

— Но какво точно червено?

— Ягодово?

— Цвеклово?

— Театрални завеси! Те винаги са червени, нали?

— Говорим само за храна. Стафида. Точно този нюанс на червеното.

— Тогава защо не череша?

— Но сочна.

— Разбира се. Небето стана сочно като череши!

— Не. Презряло. В книга това би звучало така: „Небето е на червени петна, презряло“. Черешата не е необходимо да се споменава, тя се подразбира.

— Става.

— Разбира се. Май забрави, че аз също съм Ескофие!

И после двамата се засмяха, сякаш отново бяха млади, сякаш отново лежаха в тъмното и си държаха ръцете, и искаха толкова много от един свят, който като че ли ги беше забравил. А после той каза:

— Кое съдържа яйца, краве масло, трюфели и сметана?

— Всичко би трябвало да съдържа тези съставки, но какви са вариантите?

— Това е нещо, което не си ми правила много отдавна.

А после настъпи тишина. Играта приключи.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТА ГЛАВА

— Днес ще готвим! — отсече Делфин.

Тази идея никак не се понрави на Сабин. Само за една нощ старата жена като че ли беше станала прозрачна. Гласът й бе не повече от шепот, гъргорещ и оголен като открита вода. С всеки изминал час тя чезнеше. Сестрите я бяха докарали в кухнята, бяха я поставили върху болничната й количка и я бяха оставили там като плато, което има нужда от миене.

Тази нямаше да я бъде. Сабин бе отново с червените си обувки за танци. И готвенето бе последното нещо, за което си мечтаеше в този момент.

— Мадам, вие не трябваше ли да сте…

— Мъртва?

— Във вашата стая?

— Да, би трябвало да съм мъртва и в моята стая, но не съм нито едно от двете, така че ще готвим!

Сабин чу как къщата се оглася от плача на няколко деца, а после от неефективния шепот на родителите им. В градината сивите зайци си похапваха на воля от наскоро покаралите моркови и цикория.

— Мадам — рече Сабин, — днес за обяд ще имаме най-малко двайсет човека на масата!

— Имаме ли яйца?

Сабин се бе надявала да подреди едно плато с топъл хляб, бадемово масло и конфитюр от смокини в трапезарията, да удари звънеца и преди някой да се е появил, да се измъкне от задната врата на къщата. Искаше й се да слезе долу на доковете, където повечето жители на Монте Карло прекарваха дните си в наблюдаване на моряците от френския флот, които лъскаха безкрайните редици оръдия по бойните си кораби и чакаха. Всички чакаха — моряците, които бяха в отпуск, младите мъже, които бяха избягали в неутрално Монако, за да се спасят от мобилизация, свещениците, които събираха вино за причастие, и лекарите, които бяха заети да режат чаршаф след чаршаф на тънки ивици, за да се запасят с превързочни материали.

Фюрер и райхсканцлер. Всеки вестник, всяка радиостанция разнасяха новини за него.

Принц Луи II, който в младостта си бе служил във Френския чуждестранен легион, също се появяваше от време на време на доковете. Облечен в старата си униформа, с черни лачени ботуши и сабя, той слушаше историите на онези, които също като него се бяха били в Голямата война, но не споделяше нищо от своите преживявания. По някое време се обръщаше към тълпата с думите:

— Френският флот е тук, за да ви пази. Аз също съм тук, за да ви пазя. Вървете си по домовете! В безопасност сте!

И въпреки това той не помръдваше от пристана. Наблюдаваше бреговата ивица. Чакаше.

Във въздуха се носеше някаква особена безметежност. Безразсъдност дори. Всичко можеше да се случи. Всичко беше възможно. По доковете имаше толкова много сърца, които да бъдат спечелени, и други, които да бъдат разбити. Затова Сабин бе обула най-хубавите си обувки. И изпитваше странно вълнение.

Ала ето че сега старицата искаше да готви. Сабин не разбираше защо. Тя безсъмнено беше много болна. Когато заговореше, момичето едва успяваше да я чуе.

— Яйца?

— Да.

— Имаме цяла кошница.

— Хляб?

Тестото вече втасваше във формата на дълги елегантни багети на плота.

— Скоро.

Сабин включи газта, за да затопли фурната. Чу се познатото свистене. Запали газта, пламъкът се стрелна нагоре и после се разстла като синя вълна.

— А сега почукай на всяка врата горе. Кажи им, че днес готвя аз. Кажи на всички в къщата. На децата, на внуците… Почукай на всяка врата без тази на Ескофие. Него няма смисъл да го притесняваме. Когато яденето стане готово, той сам ще слезе.

— Снощи не хапна нищо.

— Днес ще яде. Подреди масата. А после ще сготвим.

Хъхренето и стърженето в гласа на старицата я изнервяха.

— Върви!

Сабин го направи. Първо сложи хляба във фурната, а след това почука на всяка врата в къщата. Реакциите бяха странни. Мадам вече не можеше да управлява краката и ръцете си. Как тогава щеше да готви?

— Къде са сестрите?

— Чия идея беше това?

— Татко знае ли?

Такива бяха реакциите. Но никой не се сети да помогне.

Когато хлябът се сдоби със златистокафява коричка, Сабин подреди масата с пълния сервиз от чинии в китайско синьо — от супниците до поставките за хляб, та чак до големите сервизни чинии. Извади хубавите сребърни прибори и сложи дантелени покривки. От градината набра букет лавандула, която украси с елегантните цветчета на ябълковото дърво. Натопи цветята в тежка ваза от шлифован кристал и постави в центъра на масата.

Когато се върна в кухнята, завари Делфин, загледана в ятото лебеди в близкото езеро.

— Приключих, мадам — съобщи момичето.

— От лебедите става много хубаво ядене.

— Лебеди ли?

— Ако ги поставиш в марината от оцет и джинджифил, после можеш да ги приготвиш като пай или пастет.

— Но те са много красиви птици!

— Много са темпераментни. Заслушай се в съскането им. Звучат като ято готвачи, не мислиш ли?

— Децата са повече от категорични, те предпочитат пилешко.

— Ако ще трябва да изхранваш това семейство, след като си отида, ще трябва да се научиш как да използваш всичко, което ти се предлага. Зайците например са навсякъде — защо те да ядат, а моите внуци да умират от глад?

— Никой не умира от глад.

— Защото войната все още не е дошла.

— Все още.

— Покажи ми яйцата.

Сабин вдигна кошницата пред очите й. Делфин се вторачи внимателно в яйцата. Приведе глава, за да подуши.

— От тази сутрин ли са?

— От вчера.

— Трюфели?

— Има още два.

— Хубаво. Сега трябва да разтопиш краве масло.

Сабин загреба голяма лъжица краве масло от буркана. Когато докосна дъното на дълбокия меден тиган, той започна да цвърчи. Тя намали пламъка, за да го остави да къкри. Започна да бие яйцата.

— Браво. Учиш се — каза Делфин. — Много добре! А сега обърни внимание на следното — при яйцата винаги има йерархия! Никога не го забравяй! Разбитото яйце е най-трудното, но затова пък е най-съвършеното. Ако не се обработи майсторски, ще стане жилаво. Следва суфлето. То също изисква известно умение, но и оставя известно място за грешки. Единственото необходимо там е да разбиеш белтъците и да ги увиеш внимателно в тестото за палачинки. Лесно е. Всеки готвач може да вкара въздух в яйцата, ако внимава. Същото важи и за омлета — най-важното е въздухът в яйцата, но това вече не е работа на художник. Яйцето на очи е чисто механична работа, в нея няма поезия. Днес обаче ще правим пържени яйца.

— Какво е умението, необходимо за пържени яйца?

— Никакво. Точно затова смятам, че ако следваш стриктно инструкциите ми, ще можеш да ги направиш добре.

— Мосю не ми позволява да правя никакви яйца. А що се отнася до пърженето на яйца, това ми е изрично забранено.

— Това е моята кухня.

— Той казва, че пържените яйца били истинска обида.

— И все пак кухнята си е моя.

— Много ще се ядоса.

— Ако ги направиш ти. Но ако ги направя аз, това е вече съвсем друго. В момента ти просто си моите ръце. Хайде сега, извади глинените тави — три, от големите.

— За пържене на яйца?

— Ти как правиш пържени яйца?

— Ами просто слагаш масло в един тиган и счупваш в него яйцето.

— Не. Това е американският начин. Ескофие ги е сервирал с бекон и препечени филийки за безбожни суми, но иначе не стават. А сега ще научиш истинския начин за приготвянето им. Изливаш в трите тави от разтопеното краве масло, но малко, колкото да покрие дъното. После счупваш яйцата едно по едно първо в една купа, а после бавно, много бавно ги изливаш в тавичките. Внимавай да не скъсаш жълтъка!

Сабин взе едно яйце, счупи го в ръба на купата и веднага скъса жълтъка.

— Това е прекалено трудно!

— Готвенето е брак между науката и поезията. Ескофие не ти ли го е казвал? Повтаря го непрекъснато, така че вероятно просто не си го слушала. Така. Сега леко чукни яйцето първо на плота. Законите на науката не позволяват яйцето да бъде счупено както трябва, ако използваш ръба на купата.

— Но аз винаги чупя яйцата в ръба на купата!

— И затова си много лоша готвачка. Но тъй като сега готвя аз, ще го направиш по моя начин!

Сабин счупи следващото яйце върху повърхността на плота и го изля внимателно в купата. Жълтъкът остана цял.

— Наука и поезия.

— Или чист късмет.

— Късметът няма никакво място в кухнята. Наука, всичко е наука!

Едно по едно Сабин чупеше червените яйца върху повърхността на плота, изливаше ги в купата, а после бавно и внимателно изливаше купата в поредната глинена тавичка. Всеки от жълтъците остана цял — твърд и перфектен.

Докато Сабин работеше, чу откъм трапезарията гласовете на семейството, което се събираше за обяд. От горещината на деня в съчетание с тази на фурната на момичето започна да му прилошава. Възрастните си разменяха язвителни фрази, децата беснееха.

— Но къде е онова глупаво момиче? — попита някой.

— Кое, сакатото ли?

— Че то друго остана ли?

— Сигурно е на доковете. Прилича ми на онези момичета, които се продават за пари на моряците.

— И определено не може да готви.

Делфин беше много изненадана, когато видя, че след тези думи по бузите на Сабин изби силна червенина. Може би в крайна сметка момичето не прилича чак толкова много на Сара, колкото си беше мислила.

— Яйцата са готови по тавичките, мадам — рече тихо то.

С тези думи поднесе пред очите й приготвеното до този момент. Суровите жълтъци стояха високо и имаха перфектния нюанс на невен. Очевидно момичето не беше излъгало — яйцата действително бяха пресни.

— Сега излей по една супена лъжица сметана върху всяко от тях и запечи. А след това настържи върху тях трюфели.

— Ами сирене?

— Това ястие не съдържа сирене.

— Ама ние имаме грюер! Достатъчно, за да покрие яйцата! Ще придаде вкус на орехи, който ще се съчетае добре.

— Хубаво. Браво! Наистина се учиш. Вече говориш като истински готвач! Добре, тогава сложи и сирене. Но само до леко зачервяване. И отгоре трюфелите.

Сабин наля сметаната и настърга сиренето, а след това внимателно пъхна тавичките във фурната до придобиване на златистокафяв цвят.

Яйца, сметана, краве масло, сирене — ароматът си проправи бързо път към трапезарията. Семейството на масата се смълча.

Над главите им старецът избута назад стола от писалището си. Дъските в коридора проскърцаха. После краката на Ескофие достигнаха до най-горното стъпало на задната стълба и той изкрещя:

— Сабин! Колко пъти да ти казвам, че е обида да пържиш яйца?! Усещам кравето масло из цялата къща. Пържените яйца са семейно ястие и се приготвят от един член на семейството за друг! Храната си има етикет…

— Май трябва да донеса някакво вино от избата — обърна се Сабин към старицата. — Какво да бъде — шампанско или червено?

— Божоле — отговори Делфин, но момичето вече беше тръгнало по стълбите.

— Шампанското е по-добре! — провикна се то.

— Разбира се.

В този момент в кухнята влезе Ескофие. Когато видя лежащата на болничното легло Делфин, се закова на място.

— Яйцата ги правиш ти, така ли?

— Това е моят подарък за теб.

— Трябва да си в леглото.

— Трябва да съм безсмъртна.

— Мадам, колко пъти ще обсъждаме този въпрос?

Между тях отново се събуди онази странна, често неразбираема алхимия на семейната любов — страст, предателство, гняв, приятелство, нежност. Сабин застана на прага, без да смее да влезе в кухнята.

Яйцата щяха да издържат още минута-две, но оттам нататък нямаше да стават за нищо.

— Невъзможно е — каза той.

— Не беше невъзможно да кръстиш нещо на императора.

— Мадам Ескофие, онова беше различно.

— Блюдо след блюдо — все на него, на Германия. А ето че сега пак ни готвят война! Трябваше да го отровиш, когато имаше тази възможност.

Беше време да настърже трюфелите върху яйцата. Сабин вече долавяше с нос, че започват да прегарят.

— Божоле и шампанско! — извика.

Ръцете й бяха пълни с малко буренце божоле и две бутилки шампанско. Закуцука през кухнята. Двамата изобщо не я погледнаха. Тя си изми бързо ръцете, изтри ги в престилката си и отвори фурната. Яйцата бяха тъкмо стегнали, а сиренето над тях се бе зачервило приятно. Настърга отгоре трюфелите и пъхна тавичките обратно в топлата фурна, докато не стана и хлябът. Само една-две минути.

— Започвам да сервирам — каза.

— Много добре — каза Ескофие.

Старецът подръпна ухото си и си пое дълбоко дъх. В очите му се четеше неописуема тъга, усещане за огромна загуба. Тежестта им беше непоносима.

Сабин не можеше да издържа повече да ги гледа така, а и яйцата тъкмо бяха започнали да променят цвета си от златистокафяво на цвета на старо дърво.

— Яйцата, мосю.

— Сабин, сервирай! — отсече Ескофие.

Тя бързо постави горещия хляб и глинените тавички върху тежък сребърен поднос и го отнесе в трапезарията.

— От мадам — каза.

Жермен и Жан избухнаха в сълзи и се хванаха за ръце, сякаш бяха сестри, а не снаха и зълва. Сабин побърза да подреди храната върху страничната маса.

Вратата на кухнята се отвори.

— Татко!

— Има и вино — каза Ескофие. Носеше малкото буренце, което отвори бързо и преля в гарафа, метнал през ръката си бяла ленена кърпа като истински сомелиер. — Моля, започвайте да се храните! Храната трябва да бъде сервирана вдигаща пара — така я предпочита носът. Ако е студена, всичко остава само за езика, а той не е от най-чувствителните инструменти. Яжте, докато все още можете да усещате и с носа си вкусното блюдо!

— Ще докарам мадам — каза Сабин.

Той я хвана за ръката и рече:

— Извиках сестрата, за да я върне в стаята й.

— Ама тя…

— Яйцата, Сабин! Яйцата изстиват! Сервирай!

Сабин сервира яйцата, като ги поставяше много внимателно, едно по едно, в чиниите за сервиране. Ескофие наля виното, сякаш беше отново в „Савой“. Изтриваше ръба на всяка чаша и наливаше. После вдигна една от налетите чаши, огледа течността на светлината и отбеляза:

— Прекрасна реколта! Мисля, че е от миналата седмица. — Всички се засмяха. — Е, това е много стара шега, но и аз вече съм много стар човек.

Когато стигна до чашата на първото внуче, извика:

— Сабин, имаме нужда от вода за децата! Половин чаша вино и половин чаша вода! — допълни и намигна на кръглоликото дете.

Когато се върна в кухнята, Сабин се стресна, когато завари Делфин все още там.

— Закарай ме при тях! — каза тя.

— Мадам?

— Сабин, моля те!

Сабин изтика количката на старицата в трапезарията. Разговорите замлъкнаха. Ескофие постави гарафата внимателно на масата. Гласът на Делфин излезе като шепот.

— Той беше император. И ти нищо не можеше да направиш — каза.

— Той може и да беше императорът, но аз пък бях Ескофие!

В стаята се възцари напрегнато мълчание. Всички започнаха да гледат към чиниите, към ръцете си, към краката си — навсякъде, само не и към мадам и мосю.

— Старче, ти си голям инат!

— А ти си непоносимо трудна за обичане — изпитание, което ще озори дори Йов!

И тогава Ескофие целуна съпругата си така, както когато бяха млади — страстно, обещаващо. Двамата не се откъснаха един от друг, докато тълпата от внуци, правнуци, праплеменнички и праплеменници зад тях не започна да жужи и постепенно да се киска.

— И ти, великият Ескофие, не можеш да сложиш тази любов върху едно блюдо? — попита тя усмихната.

— Тъкмо в това е същността на проблема — отбеляза той.

И пак я целуна със страст. И децата този път се разсмяха с глас.

— Даниел много ми липсва — прошепна в ухото му тя.

— Скоро — каза той.

— Скоро — каза тя.

ПЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

След този следобед Ескофие прибра екземпляра на „Кулинарен наръчник“ от кухнята и го замени с „Моята кухня“.

— Тази книга е за домакини — поясни.

— Може би няма да бъде зле да си наемете такава — подметна Сабин.

— Опитай, Сабин! Това е единственото, което те моля! Запомни правилата и останалото ще си дойде по естествен път. Майсторите на сосове са просветлените химици на кухнята, а в основата на всички велики сосове е бульонът. Започни от бульона. Бульонът облагородява обикновеното соте. Добавя невиждани дълбини на всяко задушено. Научи се да правиш бульон и така ще правиш магия!

Сабин не направи бульон. Дори не отвори книгата. Тази вечер яденето беше просто. В голямото хаванче тя счука на ситно шепа бадеми заедно с филе от аншоа, чесън и копър, докато не превърна всичко в крем. Сервира го намазано върху топъл хрупкав хляб и пържени равиоли, приготвени с козе сирене. Имаше също така и пресни зеленчуци и домати, сварени с пресни подправки. И макар да бе добавила и друго сирене, нарязано, за да осигури достоен завършек на вечерята, беше приготвила също така и млечен гретен с коняк, гарниран с топъл карамел и сочни круши, които бе „взела назаем“ от дървото на съседите.

Вечерята бе приета много добре от всички, с изключение на Ескофие.

— Това не е от „Моята кухня“ — отсече той.

— Но пък е онова, което би приготвила една домакиня! — отсече тя.

Отвори книгата на двайсета страница.

— Чети! А после сготви!

Когато Сабин му донесе напитката преди сън в 2 часа през нощта, той изглеждаше по-уморен от всякога.

— Как е бульонът? Не го усещам.

— Сложно е.

— Просто е. Първо правиш белия бульон, а после го използваш за приготвяне на телешкото. Морковите и беконът се съчетават така, че създават на небцето такова усещане, че хранещият се си казва: „Телешко!“. Това е, защото заедно тези елементи изваждат на повърхността най-доброто от месото. На това му се вика чистота.

— Това е супа.

— Тя стои в основата на цивилизацията.

— Тя е средство за придвижване на юфката.

— Прочети книгата, Сабин!

И тя го направи.

И докато досега любимото й правило беше „Монотонността съсипва апетита“, тази нощ тя заспа с книгата в ръка, сънувайки изречението: „Не трябва да забравяме, че добрите, изпитани ястия, дори и най-простичките, създават задоволството в един дом“.

На следващата сутрин се събуди с желанието за цигара и моряк. За съжаление нито едно от двете не й беше под ръка, а Ескофие вече я чакаше в кухнята, твърдо решен да я види как прави телешкия бульон. По неговия начин. На двайсета страница. Проста работа.

Слънцето дори не беше изгряло.

— Така. Първо бял бульон. Десет фунта телешко с кокалите, моркови, карамфил. Пет часа. После използваме този бульон като основа и добавяме още телешко, от шест до осем фунта, бекон, лук и всичко останало. Още три часа.

— Осем часа за една супа?

— Бульон.

— Бульонът е супа.

— Бульонът е революция.

— А ако включиш към тази революция и юфка, става супа.

Ескофие потри чело. Затвори очи. После попита:

— Какво научи досега от „Моята кухня“?

— Че вие имате сбъркана представа за думата „прост“.

Наля му чаша лимонада и подхвърли:

— Това също не беше в „Моята кухня“, но е много добро.

Ягодов мед, сочни лимони и само щипка лавандула. Той изпи цялата чаша. Наистина беше много добро.

— Очевидно не си безнадежден случай. Но нямаш право да се отчайваш. Музиката също е трудна за онзи, който никога не е бил учен как да свири на определен инструмент.

— Или няма музикален слух.

— Мадам ми изтъкна същия довод, когато се събрахме. Може би и ти се нуждаеш от учител.

— Може би.

Тя му донесе малка тарталета с конфитюр от онези, които беше приготвила за децата.

— Трябва да ядете повече! — отсече.

Той си отхапа от тарталетата.

— Многообещаващо! — възкликна.

— Да, и аз мога да готвя. Но не съм Ескофие.

— Гъските! Бобо от „Гранд“ ще ги свари. Не забравяй!

Тя си каза, че ще се постарае да забрави.

И така, по-късно същата сутрин Сабин стоеше в килера с „Моята кухня“ в ръка, в очакване на божествено вдъхновение. Нямаше никаква представа как да приготви телешки бульон без телешко, както и без пари, с които да го купи. В килера се мъдреха обичайните запаси — брашно, сол, захар, подправки, желета, лютеници и туршии от всякакви видове и размери. Имаше златисто пелте от дюли за мазане върху пресен хляб. Буркани, пълни с едри сливи, накиснати в кафява захар и тъмен ром. Десетки запечатани с парафин буркани, пълни с конфитюр от дини, приготвен от тънкокория вид меравихо. Имаше и бутилки от шампанско, разбира се, пълни с доматен сок, който децата все така отказваха да ядат. Но нямаше нищо друго. След млечния гретен бяха останали само две яйца. Краве масло. Сметана. Имаше и някакво козе кисело мляко, което би могло лесно да стане на сирене, както бе направила за равиолите. Имаше и някакви остатъци от пиле, печено пиле, но съвсем мъничко.

И гъските. Да, гъските, разбира се, осолени и натъпкани в големите буркани, очакващи да бъдат сварени в патешка мазнина от Бобо и запазени за по-нататък.

Но нищо от това не бе достатъчно, за да се направи храна поне за един ден за цялата къща хора. И нищо от това не можеше да се превърне в телешки бульон. И тя пак беше свършила цигарите. Да, определено се налагаше едно отскачане до града.

Не може някой да не пожелае да подари на Папа̀ няколко фунта телешко!

От прозореца на кухнята Сабин видя, че лебедите са се върнали и съскаха, а зайците бяха подновили унищожението на останалите зеленчуци. Почти всичко беше изгризано до корен.

Лебедов бульон. Заешки бульон. Сабин започна да разлиства страниците на книгата, но не откри нищо такова. Де да имаше бульон от трева!

„Бульонът е всичко в кулинарията, или поне във френската — бе написал Ескофие. — Без него нищо не може да стане. Ако бульонът е добър, останалата част от работата е лесна. Ако, от друга страна, е лош или посредствен, напълно безнадеждно е да очакваме нещо задоволително. Следователно готвачът, който е решил да успее, ще насочи естествено вниманието си към безупречното приготвяне на бульона, а за да постигне този резултат, той ще усети необходимостта не само да използва най-пресните и качествени продукти, но и да вложи най-голяма доза внимание в подготовката им. Защото в готвенето вниманието е наполовина спечелена битка.“

— Внимание ли? — промърмори си тихичко Сабин. — Ако толкова внимавам за готвенето, всички ще умрем от глад, мосю Ескофие!

И продължи да разлиства ядосано книгата.

„Месото е по-хранително от зеленчуците, но за да се извлече най-доброто и от двете, те трябва да бъдат консумирани заедно.“

„Добрата вечеря и изисканата вечеря е препоръчително да завършват с плодове.“

„Кафето, приготвено внимателно и прието малко след храната, в гостната, подпомага храносмилането.“

Готварската книга не можеше да й помогне с нищо, затова Сабин реши все пак да занесе обработените гъски в хотел „Гранд“, за да бъдат сварени. „От Бобо — каза си през смях. — Може пък да се окаже сладур.“ И така, тя се облече подобаващо за случая, смени черната униформа и бялата престилка с памучна рокля с дантела, мека като коприна и с цвета на зрели къпини. И, разбира се, нахлузи червените си обувки за танци.

Хотелът наистина бе грандиозен. Толкова величествен, че жена, понесла две големи кошници с осолени гъски, не можеше просто да нахлуе в елегантното фоайе и да попита пиколото къде се намира кухнята — ако ще и да е с високи червени обувки и да си е пръснала ванилова есенция зад всяко ухо и под мишниците.

И така, след като зърна безкрайните редици ролс-ройси, подредени пред хотела, на Сабин й стана ясно, че изобщо не бе обмислила логистичната част на ситуацията, докато слизаше по хълма. Не бе помислила също така и за избраното от нея време от деня. Наближаваше обяд.

Все трябва да има поне вход за доставчици.

Заобиколи хотела и се насочи към задната му част. Ръцете й вече бяха започнали да изтръпват от тежестта на двете кошници. Накрая откри една немаркирана врата, която за нейно щастие се оказа отворена. Стълбите отвеждаха към приземието, където се намираше и кухнята. Когато започна да си проправя път покрай сервитьорите, имаше чувството, че е попаднала в самия ад.

Готвачите се намираха в разгара на приготвянето на обяда. В кухнята беше горещо като в пещ. Очевидно вентилацията беше изключена, за да могат завършените блюда да останат топли до сервирането им. Прозорците и вратите бяха здраво залостени. Откъм фурните се издигаше пушекът на горящите дърва. Пушечната пелена беше толкова плътна, че тя едва виждаше. Имаше чувството, че въздухът е отровен. Пламъците от въглищата близваха пържолите и се издигаха на два-три фута височина.

Миризмата наоколо бе непоносима — и от храната, разбира се, но не беше само тя. Към нея се добавяха миризмите на пот, острите нотки на чесъна, розмарина и онази сладникава, прилепчива воня на кръв на риба, която все още пляска, когато я поставят на масата и я разрязват, без въобще да се замислят.

Цареше истински хаос, но кухненската бригада не се предаваше. Чиниите минаваха от един район в следващия. Всички бяха потни, със зачервени лица, крещяха и се щураха насам-натам, влизаха и излизаха от мъглата от сажди и пепел. Бяха петдесет или шестдесет мъже. Може би по-малко. Може би повече. Някои говореха на френски, но имаше и други езици.

Сабин едва си поемаше дъх. Четирийсет години. Дори и те са много за подобно място.

— Коя е кукличката? — провикна се някой и цялата кухня замря като по команда.

Заваляха няколко груби коментара на различни езици, последваха ги подсвирквания. А после, насред центъра на целия дим, чу глас:

— Жан-Пол, поеми гъските на Папа̀ от момичето. Всички останали обратно на работа!

Тя предположи, че гласът принадлежи на Бобо, но той така и не се показа. Обуването на червените обувки се беше оказало напразно. Тя погледна часовника си. Да, обратно на работа. Трябваше скоро да започва вечерята. И затова си тръгна. Изкатери се бавно по хълма, подпирайки се, където можеше — обувките бяха безмилостни. Питаше се как ли трябва да изглежда човек с име Бобо.

Когато Сабин се върна от хотел „Гранд“, установи, че Ескофие е изчезнал. Почука на вратата му и не получи отговор. Леглото беше оправено, като че ли той изобщо не беше лягал в него.

И ако синът му Пол се притесняваше, не му личеше. Той и останалата част от семейството се приготвяха да се върнат в Париж с ранния вечерен влак. Всички напуснаха къщата. Внуците се гърчеха. Куфарите се стягаха. Влакът потегляше съвсем скоро. Пол погледна часовника си.

— Майка ми знае ли?

— Не.

— Сигурно е останал в църквата.

Литургията бе приключила преди часове. Никой не си спомняше да го е виждал на закуска. Или на обяд. Всъщност никой не си спомняше кога за последен път е видял Ескофие, но не споделиха това със Сабин. Тя в крайна сметка беше прислугата.

— Пакетира ли вечерята ни? — попита Пол.

Да, тя беше готова. За пътуването им тя бе затворила „Моята кухня“ и бе напълнила кошниците за храна с прилежност и късмет. Беше приготвила малки зелени пайове от дивия праз, който бе открила по пътя на връщане от хотела. Бе спретнала и една салата „Жозефин“, използвайки остатъците от градината и килера — пиле от предишния ден, къри, консервирани лимони и изсушени кокосови орехи. А за десерт бе направила тарталети с извара, лавандулов мед и лимонов конфитюр.

Това бяха рецептите на баба й, не на Ескофие. И докато ги правеше, ги усещаше като подарък — не за децата и за непрекъснато сменящите се внуци и правнуци, — а за нея самата. Бе сложила още и малко буренце с вино, малко меко сирене, което бе направила от козето мляко, и няколко бутилки лимонада.

Когато донесе храната на Пол, той й благодари топло, което я изненада.

— Прекрасно! — възкликна той. — Всичко изглежда много добре!

— Какво да правя, ако мосю не се върне? — попита Сабин.

— Ще се върне — отговори Пол, макар да не звучеше много убедено. — Може да е заминал за Париж преди нас. Знаеше, че ще си тръгнем. Последният път беше отседнал в хотел „Гарние“ на Рю дьо Лили. Ще проверим там, когато пристигнем.

— Някой търсил ли го е в казиното? Възможно е да е седнал на някоя маса — предположи Жермен.

— Законът си е все още закон — отбеляза Пол, докато обличаше връхната си дреха. — Местните жители нямат право да играят хазарт, а той не би отишъл там само да гледа. Ръцете ще го засърбят.

— Може би е в някоя кухня — допусна Жермен. — Открай време харесва онзи готвач от хотел „Гранд“. Онзи с тъпото име.

— Бобо?

Сабин се замисли. Ескофие наистина й беше напомнил за гъските.

— Ако мосю Ескофие не се върне до час — каза тя, — ще се обадя на полицията и ще ги помоля да проверят в хотела.

— Провери лично. Ако се обадиш на полицията, те ще искат да говорят с майка, а това ще я разстрои. Тя няма представа, че татко е изчезнал! — отбеляза Пол, погледна часовника си и отсече: — Влакът! Трябва да тръгваме!

И тогава децата, внуците и правнуците хукнаха нагоре по стълбите, за да си вземат довиждане с Делфин. Сабин се върна в кухнята, мина по задното стълбище и се вмъкна незабелязано в стаята на Ескофие. Чу гласа на дъщеря му.

— Скоро ще се върнем — каза Жермен.

— Ще ви чакам — отговори старицата.

Сабин се надяваше това да е истина. Не й се искаше да остава съвсем сама с умиращите.

От стаята на Делфин се чуваха целувка след целувка. Никой не спомена нищо за Ескофие. И после заминаха. Тя проследи през неговия прозорец как цялото ято роднини се отправя в индианска нишка надолу по хълма, водени от Пол, който от това разстояние приличаше много на Ескофие, движеше се почти като него, но за съжаление не беше Ескофие.

Къщата изведнъж се смълча. Сабин чу как мадам казва:

— Той е изчезнал, нали?

Първоначално си помисли, че Делфин говори на някоя от сестрите, но после си спомни, че нощната сестра още не беше пристигнала.

— Нямаше ли го в хотела? — Пак мадам.

Сабин се облегна на стената. Заслуша се.

— Мадам? — прошепна.

Никакъв отговор. Върна се в кухнята, където бе започнала да приготвя захаросани цветя. Листа от мента, дребни теменужки и старомодни листенца от рози, излъчващи силен аромат. Всички лежаха на плота. Много внимателно тя започна да потапя всяко от тях в разбитите от преди белтъци, след това в рафинирана захар, а накрая да ги поставя върху хартията за печене. Накрая ги пъхна всичките в топлата фурна, но при отворена вратичка. Кухнята се изпълни с аромат на градина, сладък и омайващ.

Сабин бе планирала да съхрани тези сладки в останалите празни буркани, за да ги има под ръка за торти. Когато беше малка, баба й беше приготвила за един неин рожден ден торта „Сен-Оноре“. Това беше най-вълшебната торта на света, която някога беше хапвала. Всъщност това не беше точно торта, а цяла композиция от дребни сладки от многолистно тесто, пълни с ванилов крем, прикрепени заедно с карамел и покрити с разбита сметана, директно от мандрата. Накрая баба й я беше украсила със захаросани цветя и листа от мента.

Сабин никога не бе вкусвала нещо подобно — нито преди, нито след това, и сега внезапно й се прииска да направи тази торта. Подреди цветята внимателно в бурканите и ги сложи в килера. Къщата беше толкова тиха, че тишината сякаш се промъкваше под кожата й. И от това я засърбя. Скоро щеше да се стъмни. Ескофие можеше да бъде навсякъде.

Сабин събу обувките си, качи се тихо обратно по стълбите и отвори вратата на Делфин, без да почука. Завесите бяха дръпнати. Сливовото небе на ранната вечер като че ли кървеше директно в наситеното лазурно море.

— Той е в хотела, така ли? — попита момичето.

— Вземи колата.

— Няма бензин.

— Зареди.

— А пари, мадам?

— Отвори раклата ми. Кутията с перлените инкрустации.

Сабин отвори резбованата ракла от махагон с лъвските глави и подскачащите риби. В най-горното чекмедже имаше златна табакера с квадратни перлени инкрустации.

— Продай я!

Златната табакера имаше монограм „ДДЕ“. Нямаше да донесе повече от франк, ако изобщо донесе нещо. Сабин извади цигарите „Житан“ от нея и ги подуши. Бяха старички, но все пак си оставаха цигари. Сложи ги в джоба си, но табакерата върна в раклата.

— Слънцето скоро ще залезе. Ще проверя първо външните пазари.

— Той е в „Гранд“.

— Ще проверя на площад „Плас Дарм“, ще проверя и на „Сен Шарл“. Той има приятел там — продавачът на риба.

— Той е в хотела.

— Откъде знаете?

— Знам. Аз винаги знам.

Нощната сестра отвори вратата на стаята. Сабин я избута и излезе в коридора. По покрива забарабаниха дъждовни капки, после по прозорците. Тя разбра, че ще има нужда и от чадър, и от шлифер. И ако ще ходи в хотел „Гранд“, пак от червените обувки. Отби се в стаята си. Под вратата си намери пъхнат плик от плътна хартия с логото на хотел „Карлтън — Риц“. Беше адресиран до нея. За нищо на света не можеше да сбърка познатия почерк — леко треперещ, но все така елегантен. Хартията беше толкова стара, че чак бе започнала да пожълтява. Той очевидно бе взел цели кутии от нея, когато си е тръгвал от хотела.

„Хотел «Гранд». 19:00 часа. Официално облекло.“

Не си беше направил труда да подпише бележката. Сабин си погледна часовника. Имаше време точно колкото да се преоблече.

ШЕСТНАДЕСЕТА ГЛАВА

Едва успя да стигне навреме. В мига, в който Сабин влезе в хотела, дъждът се превърна в буря. Портиерът я приветства с добре дошла. Разпоредителят пое палтото и чадъра й.

— Можете да се освежите тук — каза и посочи към врата с надпис „Салон“, където тя намери меки кърпи, с които да се подсуши, и парфюми от целия свят. Когато накрая стана за пред хора, се върна във фоайето и се закова на място.

Хотелът действително беше величествен. За разлика от адската му кухня ресторантът излъчваше лукса на едно отминало време — по-точно викторианското. Този факт не убягна от вниманието на Сабин. Всички стени бяха позлатени. Завесите бяха от червено кадифе. Таванът беше изрисуван с фрески. Килимите бяха от тъмночервен и златист брокат. Хиляди свещи хвърляха топла светлина върху лицата на клиентите, а кристалните полилеи блестяха като сълзите на овдовяла кралица.

Това беше от онзи тип помещения, които действително изискваха официално облекло, но Сабин нямаше такова. Кремавата й блуза и черната ленена пола бяха съвсем обикновени и дори в момента все още леко влажни, но пък носеше непокорната си червена коса така, както би я носила Сара, разпусната и волна. В крайна сметка нали това очевидно искаше Ескофие — вечеря с мис Бернар.

Но човекът, който я чакаше, беше Бобо.

— Приликата е забележителна — изрече.

Отново Сара.

Началникът на кухнята, или майсторът готвач изобщо не бе онова, което бе очаквала Сабин. Мадам Ескофие я бе предупредила, че е доста мургав, което бе самата истина, но пък той имаше обноските на човек, роден в добро семейство. Сега не беше в бялата униформа на готвачите, а с костюм от две части, очевидно ушит по поръчка. Имаше стряскащи очи — бяха твърде сини и необуздани като бурята отвън.

Предложи й да го хване под ръка.

— Трябва да ви заведа до вашата маса, мадмоазел.

Сабин се поколеба. Представи си как куца през шикозния ресторант и всички се обръщат след нея, за да видят сакатото момиче.

— Подпрете се леко на мен — прошепна, сякаш започваха валс.

Той знаеше. Разбира се, че знаеше. Ескофие очевидно му беше казал за детския паралич. Сабин се зачуди какво ли още му е казал, но все пак го хвана под ръка. Подпря се на него. Кожата му миришеше на пушек от дърва. Живеят само четирийсет години. Така й беше казала мадам. Ако това беше вярно, значи след десет години той щеше да си замине. „Жалко“ — каза си тя, като че ли за нея това нямаше значение, но въпреки това усети, че сърцето й се къса. Мъничко.

Минаха заедно през обширния ресторант, който беше почти празен. Шепата двойки, които седяха там, като че ли бяха прекрачили границите на времето. Мъжете бяха стари, предимно белокоси. Повечето бяха облечени с бели вечерни фракове, голяма част от тях обсипани с медали от войните, които никой не помнеше или по-скоро всички бяха забравили.

Жените до една изглеждаха съпруги, а не любовници, и всяка двойка си приличаше така, както често се случва при семействата — една и съща мелачка на живота оставяше едни и същи следи. Някои носеха тиари и ръкавици до лактите. Роклите им бяха дълги и изтъркани. Някои носеха пера и перли, увити около вратовете им отново и отново, с които приличаха на натруфени щрауси. Тежките обеци дърпаха ушите им надолу.

Сабин ги бе зяпнала. Бобо забеляза и изрече под сурдинка:

— Те са история. Богатите се покриха с прах.

Напомняха й за онази снимка на бригадата на Ескофие малко преди да се качи на борда на „Титаник“. И тя не знаеше защо.

И докато тя се взираше в гостите, те също не й оставаха длъжни и се взираха в нея. Всяка глава се обърна, докато главният готвач я ескортираше до нейната маса. И не защото беше сакато момиче, а защото тя беше красива, той също, а в подобна дъждовна вечер нямаше много теми за разговор. Германците бяха за миг забравени — светът все още не бе избухнал в пламъци.

— Отдавна ли познавате мосю Ескофие? — попита Сабин.

— Откакто се помня.

— Казаха ми, че не може да ви се има доверие, тъй като се славите като голям ухажор.

— А казаха ли ви също така, че съм луд?

— Не.

— Много добре. Значи все пак ще остане нещо и за сватбата ни.

Масата беше за двама и с изглед към морето. Беше буквално покрита със сребро, бял лен и поредица кристални чаши за вино, но беше приготвена само за един. Той измъкна стола, за да може тя да седне. Сабин седна и погледна към бурята навън. Дъждът, който я беше последвал до хотела, започваше да намалява. Ниски сиви облаци висяха несигурно над крайбрежните скали. Светкавицата не удари земята, а изтъка паяжина в тях. Във въздуха се усещаше напрежение. Всички наоколо разговаряха шепнейки, като че ли очакваха гръмотевицата, която така и не идваше.

— Шампанско?

Преди тя да успее да каже каквото и да било, той вдигна ръка и сякаш от нищото пред нея се материализира сервитьор с бели ръкавици, бутилка моет и чаша. Друг донесе сребърно плато с капак. Когато вдигна капака, тя видя дребни сиви яйчица, които блестяха.

— Ескофие казва, че всяка храна, която си струва да бъде изядена, започва с хайвер.

— Разбира се.

Третият сервитьор й донесе менюто. То бе изписано на ръка, лично от Ескофие, с рисунка на паун във всяко ъгълче.

— Момици с прясна юфка върху пюре от гъши дроб и трюфели? Това дали ще ми хареса?

— Създадено е от Папа̀.

— Предполагам, че той също ще вечеря…

— Заболяването на мадам Ескофие не му позволява да…

Сабин кимна.

— Той ме помоли да ви правя компания, докато се храните. Приемливо ли е за вас?

Сабин огледа огромния елегантен ресторант, очаквайки да види Ескофие в неговия черен фрак „Луи Филип“ и раираните му панталони, с прясно покрити с восък бели мустаци и изрядно сресана оредяла бяла коса — застанал зад някоя колона да я наблюдава. Но го нямаше никъде.

— Знаете ли как се приготвя бульон?

— Но, разбира се! Знам го лично от Папа̀!

— Тогава очевидно нямам никакъв избор.

* * *

Когато Ескофие влезе в стаята на съпругата си, тя беше заспала Той си събу обувките и легна в леглото до нея, целувайки челото й.

— Майсторе?

— Кокоши кокали, моркови, кокали от телешко, лук, карамфил, целина.

— Бульон?

— Бульон.

СЕДЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

На следващия ден с обедната поща за Сабин се получи бележка. Почеркът не можеше да бъде сбъркан. Нямаше нужда да се качва в стаята на Ескофие, за да разбере, че той пак не е там.

„Колата ще пристигне в 19:00 часа.“

Имаше и обратен адрес, който тя не познаваше. Беше близо до хотел „Гранд“, в жилищния квартал. Това изобщо не я изненада.

От друга страна, Бобо беше повече от изненадан да види своя наставник в кухнята си, когато пристигна на работа тази сутрин.

— Трябва да видя къщата ти — каза Ескофие.

— Нещо не е наред ли?

— На колко стана вече?

— На трийсет.

— Значи нещо наистина не е наред.

Навън денят беше хладен. Във въздуха имаше някаква свежест, от която небето изглеждаше още по-ярко. Двамата мъже тръгнаха бавно по улицата, потънали в мълчание. По-старият не беше особено стабилен, но крачеше решително.

Бобо живееше сам във висока тясна къща с изглед към хотела. Като майстор готвач той печелеше доста добре, но тъй като прекарваше по-голямата част от времето си в хотела, всичко в къщата беше покрито с пластове прах. Най-голямата стая от всички беше кухнята — стените бяха боядисани в слънчогледов цвят, което й придаваше весело излъчване, но самата стая беше претъпкана. До една от стените се виждаше голяма черна печка, изхвърлена някога от „Гранд“ — тя заемаше по-голямата част от стаята. Имаше няколко котлона и грил. От тавана висяха медни тенджери и тигани, заедно с връзки чесън и прашна китка лавандула, която май беше попрекалила с годините съхнене. Имаше покрит с мрамор плот, малка кръгла маса с покривка на точки и два стола. С изключение на прекалено голямата печка това тук приличаше на всяка друга домашна кухня по Френската ривиера.

— Скука — отбеляза Ескофие. — Трапезария?

— Ако благоволите да ми кажете какво търсите?

— Когато го видя, ще ти кажа. Трапезария?

Червените стени в трапезарията бяха с цвета на зрели пиперки. Ескофие прокара пръст по една от тях.

— Доста по-добре — каза.

В центъра на стаята имаше голяма маса от орехово дърво и дванайсет елегантни стола, боядисани в бяло.

— От съседите — поясни Бобо. — Преместиха се в Испания.

— Как изглежда таванът ти?

— Празен.

— И въпреки това романтичен, нали? Романтичен и екзотичен.

— Искате да видите тавана ми?

— Точно така.

Спираловидната стълба, която извеждаше на втория етаж, притесняваше Бобо. Перилата от палисандрово дърво бяха изящно извити и оформени, а самите стъпала бяха доста широки, но толкова стръмни, че на Ескофие щеше да му бъде много трудно да ги изкачи. Освен това беше тъмно. Стените бяха в същия нюанс на червеното като трапезарията. Подът беше покрит с теракота. Единствената глътка въздух от червеното беше первазът от яркозелени плочки и дългият, висок прозорец на площадката на втория етаж. Ескофие застана в подножието на стълбата и вдигна очи нагоре.

— Онзи прозорец. Какво се вижда от него?

— Ако се приведеш достатъчно, можеш да видиш морето.

— Ако го отвориш, можеш ли да чуеш оркестъра от „Гранд“?

— Разбира се.

Старецът се замисли.

— Площадката ми изглежда кръгла, прав ли съм?

— Да.

— И достатъчно голяма за маса? Онази от кухнята?

— Имате предвид любовен кът ли?

— Но, разбира се! — усмихна се старецът. — За какво, според теб, е всичко това? Застели масата с хубава покривка. Ще ти трябват също така китайски порцелан, сребро и свещи — те трябва да бъдат в един и същ цвят, в случая сребрист, защото цветът е много важен. И няколко съвършени зелки, разбира се.

— Зелки ли?

— Няколко. Най-малко четири-пет, които трябва да поставиш в теракотени саксии.

— А в любовния кът?

— Още зелки.

— Зелки ли? Сигурен ли сте?

— Когато става въпрос за романтика, аз никога не греша!

Двамата мъже се върнаха в кухнята. Ескофие приседна на масата и започна да пише рецептата. „Започваме с глинено гърне, дълбоко и мистериозно, и слагаме в него телешки крак, говежди ребра и гърди. Покриваме със студена вода и сол. Варим на слаб огън един час. Обираме пяната и мазнината. После добавяме торбичка подправки, съдържаща мащерка, магданоз, дафинов лист, пиперки и чесън, както и напълнена с карамфил глава лук. Варим на слаб огън още два часа. Обираме пяната и мазнината. След това добавяме кокали с костен мозък, угоено и крехко младо пиле, половин бутилка бяло вино и, разбира се, зеле, картофи, праз и ряпа. Варим на слаб огън още един час.“

Бобо прочете внимателно рецептата и накрая възкликна:

— Но това е пот-о-фе!

— Фундаментът на една империя!

— Ама това е селска храна!

— Веднъж сервирах пот-о-фе на великата дива Аделина Пати, по нейно настояване. Точно тук, в нашия „Гранд“. Тя поиска някаква семейна храна, нещо, което не е прекалено скъпо. И затова аз й сервирах пот-о-фе със сос от хрян. Пасна перфектно с това ястие. Е, позволих си един малък грях, разбира се. Пилето, което добавих, беше едно отлично пиле „Дьо ла Брес“, напълнено с бекон, изпечено на открита скара и сервирано със салата от цикория и цвекло. А после, естествено, добавих едно великолепно парфе дьо фоа гра — парфе от гъши дроб, което нарекох „Сент-Алианс“, защото беше приготвено от елзаски черен дроб и трюфели от Перигор. Забележително блюдо! Сервирах същото и в Деня на помирението, когато французи и германци се храниха заедно — много наивно, но и много поетично. Завърших угощението на Пати с портокалов мус, гарниран с киснати в кюрасао ягоди. Не можеше да позволя на Аделина Пати да си тръгне от ресторанта ми гладна! И въпреки това тя получи най-простата семейна храна, която може да се срещне на всяка маса във Франция!

— Точно това имах предвид и аз — пот-о-фе е семейно блюдо!

Ескофие почука по носа си и отбеляза:

— Сине мой, още ли не си научил нищо от мен? Да, семейно блюдо е. А романтиката винаги е свързана с очакване и обещание, нали така?

При тези думи и двамата мъже се усмихнаха.

— Теб наистина не те бива много с дамите, скъпи ми Бобо! И няма да станеш велик готвач, докато не станеш по-романтичен!

След обедната треска в хотела „Гранд“ Бобо се върна у дома и изнесе малката кухненска масичка на площадката на горния етаж. Когато я покри със сива ленена покривка, сребро и кристал, тя стана точно толкова романтична, колкото и всяка друга маса в ресторанта на хотела. Както му беше казано, той подреди няколко яркозелени зелки в червени глинени саксии по цялата площадка. Цветовете бяха наситени, интимни.

Изкъпа се, въпреки че не беше вторник, оформи мустаците си и внимателно изглади най-добрата си ленена риза с люлякова вода и кола. Не бе в състояние да престане да мисли за нея.

Предишната вечер тя го бе оставила крайно объркан и озадачен. Това беше жена, която можеше да изкара от релси и най-търпеливия. Имаше такива предразсъдъци за храната, че той просто не знаеше какво да прави.

— Патладжанът ли? Че той няма никакъв вкус!

— Има вкус на патладжан.

— Патладжанът е една кръгла нула.

— Ако го опържиш…

— Ще има вкус на олио. Иначе няма никакви лични качества. Виж чесън, маслини и домати със сигурност ще му придадат съответния вкус. Без тях той е нищо. И затова има нужда от множество добавки.

Бяха изпили заедно само по една чаша шампанско, но той вече се чувстваше опиянен от нея. Или може би просто вбесен.

— Зелен фасул?

— Зелени клечки!

Бобо не бе забелязал кога сервитьорът бе почистил изцяло масата им. Нито кога си тръгна и последната двойка от ресторанта. А в 11:30 вечерта по закон ресторантът трябваше да бъде затворен.

— Морски таралеж?

— Мръсна гъба.

— Не.

— Да.

— Но той е толкова сладък, солен и мек!

— Отпадък на океана.

Управителят на ресторанта донесе нови свещи на масата им, запали ги, после изгаси лампите на помещението и заключи вратата след себе си. Двамата си седяха все още там.

— Агнешко?

— Твърде безпомощно, за да се яде.

Бобо погледна часовника си. Наближаваше един през нощта. Кухнята беше затворена от часове.

— Стана късно — отсече Сабин, без да пита за времето. Стана. — Мосю очаква своето питие преди лягане в два през нощта. На минутата.

Благодари му, като му стисна ръката. И това го лиши окончателно от сън.

— Откъде знаехте? — попита той на следващия ден своя наставник.

— Аз винаги знам — отвърна Ескофие.

В уреченото време дискретният черен ситроен на хотел „Гранд“ заслиза бавно от хълма и спря пред неговата врата. Той погледна през прозореца. Шофьорът докосна шапката си за поздрав.

Сабин го видя, че гледа, и се усмихна. И ръцете на Бобо се препотиха.

ОСЕМНАДЕСЕТА ГЛАВА

Всички продукти бяха подредени върху кобалтовосините плочки на плота. Върху тази основа и на фона на слънчогледовожълтите стени така аранжираните съставки приличаха на натюрморт — картина на Вермеер — розовите телешки крака, скелети от кокошки носачки, все още с главите, дребни обелени моркови, млади перлени стръкове праз, омекнала стара целина, бели глави лук, напълнени с карамфил, стрък мащерка, доста наперена връзка магданоз и един самотен дафинов лист.

— Бульон ли ще правим?

— Да, разбира се. Папа̀ спомена, че у вас няма нито грам.

В кухнята нямаше нищо друго освен един стол. Сабин приседна. Изхлузи червените си обувки. Очевидно сега нямаше нужда от тях.

— Мислех, че ще вечеряме — каза.

Пот-о-фето къкреше тихо върху печката. Сочни печени меса, сладкият аромат на карамелизирана зелка, мрачната нотка на чесъна — тя беше толкова гладна, че чак главата я заболя. Сосът от хрян беше сипан в сребърна купа. Тя бръкна в него с пръст, опита и обяви:

— Още хрян и още една щипка сол!

Бобо се смръщи, но все пак опита и той. За съжаление тя беше напълно права. Сабин настърга още хрян и добави още мъничко сол.

Горе на площадката прозорците бяха леко отворени. Нощният въздух, който нахлуваше през тях, беше хладен и уханен — соленият мирис на океана, смесен с парфюма на лавандулата, която растеше в процепите на близките скали. В далечината се чуваше и музиката от оркестъра на хотел „Гранд“. Свиреха валс след валс, на чийто фон самотната луна осветяваше малката кръгла масичка, подредена елегантно с кристал и сребро. Свещите бяха запалени. Восъкът им капеше върху сивата ленена покривка. Сложените в саксии червени и зелени зелки събираха прах.

Всичко тук събираше прах.

— Съвсем скоро ще стане — съобщи Бобо и подаде на Сабин чиста готварска престилка. — Ето. Но може да ти се наложи да навиеш ръкавите.

Тя ги нави, но и това не помогна. Престилката й стигаше до коленете. С тази престилка и босите си крака тя приличаше на изгубило се дете.

— Косата ти — кимна Бобо и направи движение с ръка, което Сабин прие като подсказване, че трябва да си вдигне косата на кок.

— Нямам фиби.

— Може ли?

— Не — гласеше отговорът. Тя бе посветила твърде много време за накъдрянето на косата си, за да му позволи да я развали.

— Няма да ти направя нищо — каза той, събра дългата червена коса на Сабин и я зави ловко така, сякаш беше изтъркано въже, а после я завърза на възел в горната част на главата й. — Ще стои.

Възелът се килна на една страна.

— Така изглеждам още по-крива — промърмори тя.

— Вярно е. Но не можеш да готвиш с тази коса навсякъде.

Да готвя ли?

Нещата не вървяха така, както се бе надявала Сабин.

— Мадам ме предупреди, че си доста странен, но вече виждам, че изобщо не си странен, а по-скоро безстрашен в глупостта си.

Той й подаде голям готварски нож.

— Удивително безстрашен в глупостта си — повтори тя.

— Обезкости телешкия кокал, а после натроши кокала на колкото е възможно по-малки парченца.

Сабин остави ножа и започна да развързва възела на косата си.

— Косата ти — каза той.

— Изглеждам абсурдно.

— Това е, защото не работиш. Един майстор готвач трябва винаги да работи.

Той нави и завърза наново косата й, а после съблече най-доброто си сако, нави ръкавите си и грабна друг готварски нож от окачените над него. След това напълни със студена вода една голяма тенджера.

— Какво чакаш? — попита я меко. — Хайде, измий си ръцете и побързай с този кокал.

— Ама ние наистина ли ще готвим?

— Не и докато не си измиеш ръцете.

Имаше същия поглед, с който се сдобиваше Ескофие, когато ставаше въпрос за готвене — онзи „налудничав пламък“, както го наричаше Сабин. Тя осъзна, че ако иска да яде, приготвянето на този велик бульон става наложително. Внезапно се сети за мадам Ескофие. Този Папа̀ трябва да я е подлудявал на младини. Изми си ръцете и изряза внимателно крехкото телешко месо, отделяйки го от кокала. Беше меко. Изобщо не миришеше на месо, а на трева и сметана.

— Много добро телешко, нали? — попита Бобо.

— Ще бъде смазано.

— Какво искаш да кажеш?

— Твърде крехко е за бульон.

— Това е телешко — отсече той. — Добро си е.

— Твърде нежно.

— Това е телешки бульон.

— Кафяв телешки бульон. Видът на телешкото, което се използва за бульона, е много важен.

— Виж какво, аз съм ученик на Ескофие и главен готвач на…

— Много се радвам за теб, но един толкова лек бульон не може да има душа!

— Целта е да стане неутрален на вкус.

— Тогава защо го правим?

— Не можем да сварим пъдпъдък без него.

— Пъдпъдък ли ще варим?

— Не в това е въпросът. Никоя кухня не може да бъде пълна без телешки бульон!

— Ти имаш ли си телешки бульон в тази кухня? А съседът ти?

— Това е базата на всички сосове. Добавя изящност. Вкус. Ескофие не ти ли е казвал теорията си за петте вкуса? Доказал я е един японски химик и я нарекъл „умами“, което ще рече „прелест“.

— Но ако бульонът е неутрален, тогава е много работа за нищо, защото нещо неутрално не може да има изящен вкус. То има просто неутрален вкус.

— Но бульонът изважда наяве самият вкус на храната!

— Освен ако не е магия, в което няма никакъв смисъл.

— Базира се на идеята на Бриа-Саварен за озмазомата, която Ескофие доразработи. Велико откритие!

— Безсмислено.

— Ескофие смята, че не е.

— Вчера не ми заприлича на овца, която сляпо следва стадото, но очевидно съм се лъгала.

И въпреки това Сабин започна да реже кокалите, по-скоро да ги кълца. Из кухнята се разхвърчаха дребни костици. Бобо пое ножа от ръката й и попита:

— Ти не знаеш ли как се използва нож?

— Не е достатъчно остър.

— Ето, обърни внимание!

И той хвана здраво ножа и започна да реже кокала на малки парченца. Ножът наистина беше тъп — кокалчетата му побеляха от натискане, но въпреки това имаше силата и умението да се справи с него.

— Целта ни е да направим бульона колкото е възможно по-желиран, затова трябва да оголим костния мозък, без да чупим кокалите.

— Аз съвсем искрено се надявах, че ще вечеряме.

— Моля те, завържи целината около праза.

Тя погледна към целината, после към Бобо и отсече:

— Не!

— Възрастта на целината няма да навреди на бульона. Телешкият бульон никога не може да стане така бистър като говеждия, така че не се тревожи, ако този не стане така прозрачен както другите бульони, които си правила.

— А сега ти ме чуй! Нито ще завързвам целината около праза, нито ще я кълцам, нито ще я слагам в тенджера!

— Повтарям, че няма защо да се притесняваш. После ще извадим целината. Тя просто ще придаде на бульона допълнителен нюанс.

— Приятна вечер — каза тя и разкопча готварската си престилка.

— Приемаш свежестта на тази целина твърде на сериозно, на което се възхищавам, но…

Тя му подаде престилката и отсече:

— Тръгвам си!

— Ама защо? Целината…

— Това няма значение за никой друг освен за теб. През тази седмица мога да спя само три часа на нощ. А утре, въпреки че е понеделник и е единственият ден, в който ми се полага почивка, пак няма да мога да спя повече от три часа, защото мадам и мосю умират и защото аз съм единственият човек в тази къща — с изключение на една нахална медицинска сестра и невежата прислужница, — който се грижи за това домакинство. А в края на седмицата Вила Фернан пак ще се напълни с гладни, пищящи, спорещи, объркани членове на огромното съсипано от скръб семейство, които ще очакват от мен да бъда навсякъде едновременно. Затова не желая да готвя. Дойдох просто да хапна!

Двамата стояха в кухнята, гледайки се неловко, незнаещи какво повече да си кажат, притеснени, че са разкрили пред другия свои черти, които не бяха планирали да показват. Тишината се изпълни с мелодията на поредния валс, изпълняван от оркестъра в хотел „Гранд“.

— Защо си останала във Вила Фернан? — попита внезапно той.

Въпросът я изненада. Тя можеше и да си тръгне от там — по едно време наистина възнамеряваше да напусне. Баща й щеше да се ядоса, но той и без това си беше винаги ядосан, така че една причина в повече нямаше никакво значение. Но някак си не събра сили.

— Не знам. Може би просто защото няма къде другаде да отида.

— Или си се привързала към тях.

— Те не ми плащат много добре.

— Значи си се привързала към тях. И към мен.

— Много си арогантен!

— Така е. Но кухнята във Вила Фернан има нужда от телешки бульон, така че какво възнамеряваш да правиш?

Твърде изморена, за да продължава да стои на крака, Сабин приседна обратно на стола и започна да си обува обувките.

— Не можеш да си тръгнеш сега — каза Бобо.

— Мога. И си тръгвам — отговори тя, но не помръдна.

— Защо?

— Как защо? Нямаш представа, нали? Може би това е причината, поради която, въпреки че не си никак за изхвърляне, си останал стар и неженен.

— Аз съм стар?

— Да.

— Не съм забелязал.

— Защото непрекъснато готвиш. Дай да ти видя ръцете!

Той й поднесе ръцете си, както би сторило малко дете. Сабин ги огледа.

— Виж ги само колко зачервени и загрубели са! — отбеляза. После ги поднесе към устните си. За миг той си помисли, че тя ще ги целуне и тя се досети какво си помисли той, но само ги помириса. — Лук, чесън, праз.

— А твоите?

Тя му ги поднесе и изрече:

— Същите.

Той пое ръцете й в своите и се усмихна. После ги целуна, бавно и нежно. Те изобщо не приличаха на ръце на готвачка. Целуваше ги толкова дълго, че тя започна да си мисли, че иска да я засрами. Но тя не се засрамваше лесно. Просто й стана весело.

— Честно да ти кажа, не съм много изненадана, че още си нямаш съпруга.

— Може да съм имал и тя да е избягала.

— Би било възможно. След като единственото, за което говориш, е храна.

С тези думи тя си измъкна ръцете от неговите и започна да развързва косата си, но той я хвана за китката.

— А ти? Ти не мечтаеш ли за храна? — попита.

— Не — каза тя и си беше самата истина, но изведнъж се усети като лъжа.

— Тогава съм прекрачил границите — каза той. — Прости ми!

Целуна още веднъж ръката й, но този път така, както мъж би целунал ръка на старата си самотна леля. А после я пусна.

Тя забеляза, че той също е много уморен. Допускаше, че краката го болят — защото нейните я боляха много. През цялото време да трябва да стоиш прав… Гърбът също бе започнал да я боли постоянно. По-късият й крак често пулсираше от болка така, че не можеше да спи, дори и да разполагаше с време. Забеляза, че мадам Ескофие е права — той действително имаше очите на циганин. Напоследък Монте Карло започна да се наводнява с цигани. Бегълци. Ако зависеше от германците, всички цигани щяха да бъдат мъртви. Ако не сега, съвсем скоро.

— Не знаеш ли, че извън тази кухня има цял един друг свят? — попита тя.

— Да. И той е ужасно място. Когато готвим, сме в досег със съвършенството — можем да го създадем, да видим и докоснем. Ние сме като богове. Как е възможно да не мечтаеш за свой собствен, личен рай?

Оркестърът в хотел „Гранд“ беше започнал да свири валс от Шопен. Това я накара да се чувства като в американски филм. Светът около тях изведнъж стана черно-бял. По лицето му се плъзна лека усмивка, подобна на тънка струйка дим. Тя предположи, че сега му се иска да е обратно в онази своя кухня в хотела, където всичко е перфектно и в перфектен ред, в неговия рай. А не тук, с нея, сред прахоляка. Изведнъж се изпълни с огромно съжаление към мадам Ескофие.

— В твоя рай не е ли много самотно? — попита го Сабин.

— Ескофие казва, че ми липсва известна доза почтеност.

— А ти какво казваш?

— Има някои жени, но…

— Но?

Далечният оркестър млъкна.

— Трябва да тръгвам.

Къкрещото пот-о-фе, прясно изпеченият хляб с маслини и розмарин, соленият въздух на океана, примесен с аромата на лавандула от градината — всичко беше толкова обещаващо… Двамата заоглеждаха един друг лицата си, търсейки лъжи, истина, някакъв проблясък, искра.

— Остани.

— Ще ми разбиеш сърцето.

— И ти ще разбиеш моето. Такава е човешката орис, както и прошката.

И после той я целуна — тихо, безмълвно.

Сабин метна отново готварската престилка и уви отпуснатата целина около младите стръкчета праз. Бобо сложи телешките кокали в дълбока тенджера, за да се сварят.

— Първо ги запечи — обади се тя.

— Но Ескофие…

— Той не е тук. Ако първо ги запечеш, ще се сдобият с карамелизиран вкус. Моля те, не се дръж като овца!

Сабин пое тенджерата от ръцете му, включи фурната и изля водата.

— Мислех, че не знаеш как се приготвя бульон.

— Знам как се приготвя, но по начина на баба ми. Готвенето на домакините също е много добро.

С тези думи тя натри със зехтин кокалите, месото, морковите, праза и лука. Сложи всичко в голяма тава. Пъхна тавата в печката.

— Ще изгорят.

— Ще се сдобият с кафява коричка.

— Вкусът ще стане много натрапчив.

— Но ще има вкус! След като се запекат, ще ги покрием със студена вода и тогава ще ги оставим да къкрят. Всичко ще бъде наред, не се притеснявай! Ескофие ще получи мечтания си бульон!

— Сега работи върху ново блюдо, нали? Днес го видях — пак има онзи поглед, с който се сдобива, когато твори ново блюдо. Един особен, отнесен поглед.

Сабин нямаше никаква представа дали това е вярно или не, но тази новина я зарадва. Отговори така, както би отговорила и в двата случая:

— Да. Работи върху ново блюдо, посветено на мадам. Ти също можеш да помогнеш. Мисля, че ще му трябва омар. И руски хайвер. И трюфели от Италия — били много добри, само дето не зная защо. Сигурна съм, че няма да ти е трудно да вземеш всичко това от хотела, нали така?

— А аз защо си мисля, че си измисляш?

— Предположението беше твое, не мое.

— Напълно вярно. Е, много добре тогава. Какво мислиш за гъшия дроб? Това е неговата Света троица, в края на краищата — трюфели, хайвер и гъши дроб!

— Не съм много сигурна за гъшия дроб. Казвал ли ти е, че някога е правил от него даже сладолед?

— Ако успееш да избегнеш цвета, тлъстината би придала интересен…

— Но какво ви е сбъркано на вас, мъжете, за бога?! — провикна се тя. — Разбира се, че няма да придаде нищо! Гъшият дроб е дроб на гъска! Той не е сладолед!

— Но с диви къпини за аромат… Тръпчивостта, почти лимонената киселина на този плод би могъл да предостави баланс за наситения вкус на гъшия дроб. Мисля, че би било прекрасно!

— Нищо подобно! Виж диви ягоди или белгийски шоколад — това вече е нещо друго. Това е десерт. Но не гъши дроб! Никога дроб! Моля те, не поощрявай никого да прави сладолед от гъши дроб!

— Много добре, мадмоазел. И какво друго има в списъка ти с покупки за Папа̀?

— Много шампанско. И кутии „Лъки Страйк“.

— „Лъки Страйк“ ли? Но Папа̀ не пуши!

— Въпреки това са необходими.

— Опитва се да измисли яхния от цигари?

— Не мога да ти кажа със сигурност. Знаеш, че творците са много потайни. Но, от друга страна, спокойно бихме могли да приемем, че щом е възможно да се направи сладолед от гъши дроб, тютюнът пък би си вървял отлично с филе от еленско месо. Или може да се добави към лозовите клонки при опушване на есетра. Във всеки случай ще имаме нужда от доста стекове „Лъки Страйк“. Както знаеш, Папа̀ е велик експериментатор.

— „Лъки Страйк“ са марката цигари, които ти пушиш, нали?

— Ами да. Какво щастливо съвпадение, не мислиш ли?

Тя отиде до печката и вдигна капака на съда, който съдържаше пот-о-фето. Костен мозък, ребра, хляб и вино.

— Време е да вечеряме. Колко часа трябва да къкри телешкият бульон, след като кокалите са били запечени?

— Седем-осем часа.

Тя погледна часовника си и отбеляза:

— Чудесно, докъм два през нощта. Тъкмо навреме за вечерната напитка на Папа̀.

— Както отбеляза вече, щастливо съвпадение. И после той пак я целуна, и тя него.

— Много си красива.

— Знам.

И така, докато телешките кокали губеха бледостта си и се сдобиваха с карамеленокафяв цвят, восъчните свещи на площадката на горния етаж се разтопиха напълно, покривайки основите на сребърните свещници и втвърдявайки се върху сивата ленена покривка. Догоряха си съвсем сами. Зелките увехнаха. Бобо постла едно старо одеяло от агнешка вълна върху пода на кухнята. Беше кремаво, а не сиво, но беше много меко. В крайна сметка кокалите във фурната трябваше да бъдат наблюдавани, за да не изгорят. Вместо финия порцелан, кристала и среброто, които бе взел назаем от хотела, той подреди върху одеялото вилици и лъжици от различни комплекти, извади две кафеени чаши за виното и най-малко нащърбените чинии, които успя да открие в шкафа си.

— Аз ще сипя — каза.

За нея той сложи в чинията по едно парче и от гърдите, и от пилето, а до тях подреди едно парче зеле, един картоф и най-малката ряпа, която Сабин някога бе виждала. В неговата чиния имаше няколко ребра, салам, пилешки крака и бутчета и стабилна порция зеле и картофи. Тя пое двете чинии от ръцете му и ги върна обратно в тенджерата, но не започна да сипва наново от яхнията. Вместо това постави цялата тенджера върху малък железен триножник в центъра на одеялото. Той наля виното. Тя изключи лампите. Пламъците от фурната осветяваха стаята в синьо — все едно вечеряха под лазурносиньото небе на някой самотен рай. И двамата бяха все още облечени с белите колосани готварски престилки. Тя грабна с пръсти един кокал. Той отчупи крайчето на хляба.

— Бриа-Саварен е казал: „Кажи ми какво ядеш и аз ще ти кажа кой си“.

Бобо пое от нея големия кокал и размаза костния мозък върху топлия хляб. Тежестта на мазнината му, земният му аромат и богатата му масленост се разтопиха леко и се смесиха с розмарина и маслините, с които той бе омесил багетите.

Той й подаде хапката. Първата хапка и за първи път този вкус — макар само един поглед да му бе напълно достатъчен, за да разбере какъв ще бъде вкусът.

Когато тя сложи хапката в устата си, богатият вкус на костния мозък я накара да се засмее от удоволствие. И този път вече наистина развърза червената си коса — тя падна бавно по раменете й. За Бобо синьото на очите й беше като синьото небе за птиците. Това бе единственото, което виждаше — повече от това не му трябваше. После тя му подаде хапка хляб с костен мозък и пое с целувка трохите от устните му.

Пилешки бутчета, говежди ребра — ядяха храната с пръсти, топвайки всяка хапка в соса от хрян, хранейки се ненаситно един друг. Смеейки се. Навиха зелевите листа и ги загризаха като маймуни. Изядоха златистите картофи като ябълки. Така до момента, в който се заеха отново с приготвянето на бульона, когато извадиха печените телешки кокали от печката, сложиха ги обратно в тенджерата и я напълниха с достатъчно студена вода, за да могат да къкрят бавно, техните собствени крака вече не изпитваха болка, ходилата им се чувстваха така, сякаш могат да издържат тежестта на костите им още един ден. И миришеха на чесън и вино.

— Благодаря ти, майсторе! — каза той.

— Благодаря ти, майсторе! — каза тя.

Тя отвори шкафа му за сирене и извади оттам парче полутечен камамбер. Покри го с шепа бели малини, които той сушеше в един гевгир до мивката. Бобо отвори бутилка портвайн.

Чиниите можеха да почакат. Двамата приседнаха на задното стълбище на високата тясна къща и се загледаха към светлините на стръмния град Монте Карло и към безбрежното море. Въздухът беше хладен, сиренето и малините бяха наситени и тръпчиви, портвайнът беше неизказано сложен с вълна след вълна пикантни череши, прегорял карамел и див мед.

— Тъмнината се усеща толкова синя, сякаш летя — каза той и я прегърна.

— Твърде много приказваш — каза тя и го целуна.

На следващия ден във Вила Фернан отново започнаха да пристигат пратки от Мистър Буутс. В първия колет имаше диви ягоди, шоколад, стриди, шампанско и стекче „Лъки Страйк“.

— Откъде познавате Бобо? — обърна се Сабин с въпрос към Ескофие.

— Беше оставен на килимчето на прага ми, когато бях момче. И после аз му дадох занаят.

— Това ваше килимче трябва да е било много интересно!

ОГЮСТ ЕСКОФИЕ — ЖИВОТ В РЕЦЕПТИ

ФИЛЕ ОТ МОРСКИ ЕЗИК „РАШЕЛ“

Да кръщаваш блюдо на някого, не е никак лесна задача. Това е изкуство, съчетаващо изричането на непоносими истини и химията на спомените, която може да осигури само добрата кухня. Някои блюда разкриват вътрешните чувства на готвача към получателя, а това невинаги е желателно. Други блюда не успяват да покажат огромната любов, която изпитва готвачът, което пък е обидно. Трети блюда се кръщават на определени хора, само защото готвачът ги е приготвил веднъж за тях — дали въпросните личности са харесали блюдата или не, няма значение. Понякога блюдата се кръщават така, че да носят пари — и само толкова. Кръщаването на блюда може да бъде изключително печеливша бизнес практика. А някои блюда са родени просто от удобство — обикновено те са най-добрите.

Например, ако шуреят ви е опитен рибар и ви дава много повече писия, или морски език, както още я наричат, отколкото можете да продадете за седмицата, то тогава няма начин да не създадете ястие като „Филе от морски език «Рашел»“. Кръстено на прочутата драматична актриса от швейцарски произход, това блюдо се оказа забележителен успех, ястие, което със сигурност ще издържи проверката на времето. Приготвянето му е от най-простите. Сложете върху всяко рибно филе една супена лъжица рибна кайма — комбинация от ситно накълцана прясна риба, подправки и изсъхнал хляб, смесен със сметана и яйце, и четири резенчета трюфели. Свийте филето на ролце. Сварете. Залейте с бял винен сос. Гарнирайте всяко от ролцата с една супена лъжица фино нарязани трюфели и връхчета аспержи. Сервирайте.

Животът на мадмоазел Рашел е низ от лични триумфи. От дете, пеещо по улиците на Париж, тя се е превърнала в Божествената Сара на своето време. Тя беше истински герой, така че всеки сервитьор може да ниже историята й толкова елегантно, че чиниите с поръчки да хвърчат.

А това е от ключово значение. Независимо от това как точно блюдото е получило името си, най-важното е то да се продава добре.

Точно затова има стотици ястия и десерти, кръстени на Сара Бернар. Впрочем, ако към филето от морски език „Рашел“ добавите пюре от гъши дроб, получавате „Филе от морски език «Сара Бернар»“ — удобство, което при достатъчно спокойна вечер позволява на сервитьора да реди дълга и поетична история за двете актриси и за споделената им любов към морския език, и как това ги е свързало. Което, разбира се, не е вярно. Твърде съмнително е двете изобщо да са се познавали. Но това няма значение. Сервитьорът е длъжен да прави онова, което трябва да прави. Морският език не е риба, която издържа дълго.

Невероятните истории — те са фундаментът на всеки добър ресторант.

— Как е морският език тази вечер?

— Славен като самата мадмоазел Рашел! Божествен като мадмоазел Бернар! Доставиха ни го директно от лодките само преди няколко минути!

Може и да е замразен — това няма никакво значение. Важното е, че гостът на ресторанта ще го смята за пресен и славен. Той плаща за една история. Ако историята е разказана добре, с въображение, увереност и подходящото количество егоизъм и украси, значи е достатъчно достоверна. А за хората нещо, което е достатъчно достоверно, е повече от достатъчно.

Когато кръщавате блюдо на някого, целта ви трябва да бъде да създадете чрез него възможност за такава история, от която да позеленее от завист дори американският шоумен Финиъс Барнъм. Той беше неподражаем изпълнител на мистификации, безскрупулен лъжец и мечтател за благото на обществото — мъж със сърце на готвач.

Но е наложително да се знае, че кръщаването на блюдата си е съвсем сериозна работа, изискваща вземането под внимание на много неща.

Първо, не всеки се радва да има блюдо, кръстено на него. Карпачото например е кръстено на художника Виторе Карпачо поради удивителното сходство на цвета на тънко нарязания суров бифтек с червения цвят на неговите картини. Когато това блюдо получава името си, той вече е мъртъв, така че няма никакво значение.

От друга страна, креп сюзет е всъщност инцидент, при това международен инцидент. За негов създател претендира тогава четиринайсетгодишният помощник-сервитьор Анри Шарпентие, който приготвял десерт за крал Едуард, по времето все още Уелски принц, и неговата компаньонка за деня Сюзет. В мемоарите си „Живот а ла Анри“ сервитьорът пише: „Докато работех пред спиртника, напитките съвсем случайно пламнаха, докато ги наливах. Реших, че съм съсипал всичко. Принцът и приятелката му чакаха. Нямах време да започвам соса наново. Вкусих го. Тогава разбрах, че това е най-прелестната мелодия от сладки аромати, която някога съм опитвал“.

Глупости.

После същият твърди, че още в този момент бил решил да кръсти блюдото на принца, което, предвид женската природа на креповете, би било най-малкото недискретно. Момчето би било уволнено на мига. Но то обръща историята в своя полза.

„“Бихте ли променили името на „Креп Сюзет“? — попита Негово величество." Ето така беше роден и кръстен този десерт, който е толкова прелестен, че една хапка от него би превърнала и канибал в цивилизован гражданин. На следващия ден получих подарък от принца — пръстен с камък, панамена шапка и бастунче."

Приятна история, нали? Особено ми харесва онази част, дето блюдото би превърнало и канибал в цивилизован гражданин. Какъв художествен размах само! Чувате ли вече как тази история се разказва и преразказва от сервитьорите по света? И въпреки това дълбоко се съмнявам да е истина. Инцидентът всъщност се случи през 1895 година в „Кафе дьо Пари“, точно тук, в Монте Карло. И от опит знам, че това не е от онзи вид заведения, в който един прост помощник-сервитьор ще сервира на принц.

Но това няма значение. Защото това блюдо надали ще надживее и Сюзет, и мен.

Съставките са винаги от ключово значение. И макар че Скъпия Бърти обичаше креповете, свързването му с подобно женско блюдо би било крайно непристойно. Грешка е и когато съставките са твърде скромни. Например, крал Джордж V много обичаше американското кремовидно сирене „Филаделфия“, но не можеш да създадеш блюдо за крал със сирене! Би било изключително грубо. Затова променете името. Кажете, че сиренето идва от някой далечен остров отвъд бреговете на Исландия — никой не ходи дотам, нито си помисля да ходи. И това ще направи блюдото съвсем екзотично.

Сигурно ще се изненадате, когато разберете колко имена можете да измислите на подобна низша съставка и каква хубава цена можете да сложите на блюдото, ако измисленото име е сполучливо.

Същността на нашата професия е две части умение, една част продукти и една част лежердьомен — „лекота на ръката“. Англичаните я наричат „ловкост на ръцете“. Ако не сте наясно с тези факти, нямате място в кухнята.

Веднъж бях запитан какво мисля за самоубийството на Франсоа Вател, който се нанизал на меча си, защото корабът, който карал прясна пратка с морски език за банкета в чест на Луи XIV в Шато дьо Шантий, закъснял. Говори се, че имало две хиляди гладни гости. Било е голям проблем, няма спор. И въпреки това мигът на неговото поражение е бил и миг на неговия най-велик триумф. Защото през същата тази вечер той създал крем шантий, който днес се използва в еклерите и сладкишите по целия свят. Поражение, но и триумф. И въпреки това той се е самоубил.

Какво би могъл да си помисли един разумен човек за подобен греховен и нечист акт?

Единственото заключение, до което би могъл да стигне, е, че Вател не е бил чак толкова велик готвач. Очевидно той изобщо не е разбирал лекотата на ръката. Аз, от друга страна, съм истински майстор на лежердьомен. Няма риба? Е, не е проблем. Не си спомням колко пъти съм изрязвал крехкото бяло месо на пилетата — много младите пилета — и съм приготвял от него филе от морски език.

Проста работа. Начуквате месото и добавяте хлебни трохи, прясна сметана, яйчен белтък и сол. Пресявате ги през фино сито, оформяте в убедителни филета, топвате в разбито яйце, овалвате в хлебни трохи, запържвате до златисто в разтопено краве масло, сервирате с масло от аншоа, подправено с червен пипер, и гарнирате с едно резенче трюфел, още краве масло и пилешка мазнина. Става „Филе от морски език «Монсиньор»“. Никой няма да разбере разликата.

И така, ако можете да използвате филаделфийското сирене, като го наречете по някакъв друг начин, например „фромаж фре“, „спесиалите фромаж“ или „фромаж а ла крем“, и кажете, че е произведено от френски патриот в малка семейна ферма на остров отвъд бреговете на Исландия, който пее всяка сутрин „Марсилезата“ на своите крави, докато ги дои — е, как тогава някой ще устои на това блюдо, а?!

Друг добър пример за подобен похват е „Жесюз дьо Лион“ (в района на Франш Конте е известен като „Дьо Морто“) — салам, който е оставен да изсъхне в специален говежди кокал така, че да придобие крушовидна форма, която пък някой е решил, че прилича на бебето Исус. Исус е доста популярна персона сред моя народ и на него са кръстени множество дребни саламчета из регионите на баските и Савой. Ала тъй като Христос е роден като евреин в кулинарна култура, която, меко казано, не е голям почитател на свинското, дълбоко се съмнявам той да одобри това изобилие от салами. Но и това няма значение. Рафтовете със салами по магазините се опразват бързо, особено по Великден.

Вината върши чудеса за апетита.

ДЕВЕТНАДЕСЕТА ГЛАВА

В ранните години на брака им Делфин бе започнала да казва на непознатите, че синовете й са принцове. Налагаше се от начина им на живот. Тя, Ескофие и момчетата им Пол и Даниел заминаваха през лятото за Швейцария, а през зимата — за Монте Карло. И там тя се срещаше с едни и същи майки и едни и същи деца година след година, обаче всички те бяха все от заможни и аристократични семейства. А когато я питаха, все трябваше да им каже нещо. В подобни среди не можеше просто да изтърси: „Моят съпруг е готвачът“.

През лятото отсядаха в „Отел Насионал“ в Люцерн — разкошен замък с изглед към кристално бистрото езеро. Момчетата и майка им прекарваха дните в плуване или катерене по покритите с уханни диви цветя планини, или в пазаруване по пазарите редом до филмови звезди и кралски особи. Бяха добре закръглени и с аристократичен златист тен.

Вечер, когато момчетата вече бяха заспали, Ескофие й носеше „подаръци“, които двамата похапваха заедно на мъничкия балкон с изглед към осветеното от луната езеро. Всяко блюдо беше като изящно бижу — „Филе от морски език «Кардинал»“, което представляваше морски език и белтъчен мус в рачешки черупки, залети със сос от сметана, коняк и рачешки опашки; „Лешници с агнешко“, включващи фини агнешки котлети върху артишок, напръскани с ароматизиран с мадейра сос бешамел. Двамата похапваха и планираха книгите, които така и не им остана време да напишат заедно, и ваканциите, които така и не успяха да си направят.

През зимата, в Монте Карло, рано сутринта Ескофие целуваше цялото си спящо семейство, приготвяше кана силно кафе и излизаше от Вила Фернан, за да пристигне по тъмно в офиса си в хотел „Гранд“ и да реши какво ще обядва и вечеря днес кралица Виктория. А доста по-късно, когато момчетата вече бяха заспали, той се срещаше с Делфин за по едно питие в казиното или в някоя частна зала в компанията на самия принц Едуард.

Това изобщо не беше живот на готвач.

Докато най-неочаквано се стовари вестта за Лондон.

— Защо не можеш да отидеш само за летния сезон?

— Риц казва, че трябва да бъдем там посланици на Франция.

— Ще бъдем нещастни.

— Сезар Риц е брилянтен.

— Сезар Риц е побъркан. Вманиачен перфекционист. Той също ще бъде нещастен. Лондон е пълен само с англичани.

— Но ти обичаш кралицата! А и принца!

— Те са най-малко англичани от цялата пасмина.

— Ешнар се съгласи да дойде с нас.

— Той напуска Монте Карло и „Гранд“ заедно с теб?

— Той ще бъде управител на ресторанта. Познава добре Лондон.

— Тогава не би могъл да бъде щастлив.

— Ако ме обичаш, ще дойдеш с мен.

— Ако ме обичаш, ще останеш при нас.

Ала Огюст Ескофие нямаше никакъв избор. Хотел „Савой“ в Лондон беше уникален, първият по рода си. Собственост на импресариото Ричард Дойли Карт и построен благодарение на поставените от него опери на Гилбърт и Съливан, особено „Микадо“, той беше най-модерната сграда в целия свят.

Предишният най-добър хотел в Лондон бе осветен изцяло от газени лампи и предлагаше само четири общи бани за своите петстотин стаи за гости и нито една баня за ресторанта. Хотел „Савой“ обаче бе с електрическо осветление, телефони, асансьори и бани към всяка стая, облицовани с мрамор и снабдени с топла и студена течаща вода.

Храната обаче бе кошмарна, затова никой не обръщаше внимание на иначе най-модерния хотел на света. „Савой“ беше на ръба на банкрута, когато собственикът се сети да покани за негов управител Сезар Риц. Първата работа на новия мениджър беше да уволни по-голямата част от персонала — подробност, която той пропусна да сподели с Ескофие.

Майсторът готвач пристигна в Лондон един неделен ден. „Карай към входа откъм «Странд», но не влизай във вътрешния двор, защото наклонът там е много стръмен“ — повтори той пред файтонджията указанията, получени от Риц. За съжаление обаче човечецът не разбираше френски и пришпори коня си твърде бързо. Затова при последните десет метра конят му се плъзна. Ескофие си удари главата. Куфарите му се разпиляха из целия двор. Файтонджията му поиска неприлично голям бакшиш.

Не особено знаменателно начало на лондонската му кариера.

Денят беше мрачен и много влажен. Ескофие усети, че костите започват да го болят. Цицината на главата му пулсираше. Беше си взел прекалено много багаж. И противно на очакванията, нямаше никакви портиери. Хотелът изглеждаше съвсем пуст. Риц знаеше много добре кога щеше да пристигне главният му готвач, бе обещал да го посрещне, но не се виждаше никъде наоколо. Но във фоайето седеше мосю Ешнар — сам и пребледнял като платно.

— Ситуацията се оказва доста неприятна — каза той.

Когато Ескофие влезе в новата си кухня, най-модерната кухня в целия свят — имаше електричество, собствена хладилна стая, огромни прозорци, предоставящи светлина и свеж въздух, и постоянно течаща топла и студена вода, — я завари в руини. Предишният главен готвач и екипът му очевидно не бяха останали никак доволни от уволнението си. Стъклата на всички прозорци бяха разбити, гарваните си влизаха свободно и си похапваха спокойно от пъдпъдъчите яйца и гъшия дроб, черни скорци припяваха с фалшиви нотки, пияни от изгнилите череши и презрелите сливи. Кучета притичваха свободно като вълци, гризейки пръчките на дървените кафези, а на отдавна умрелите птици в тях не им пукаше.

Всяка чаша, чиния и купа в кухнята беше счупена. Печките бяха разглобени, а частите им — струпани на купчини. Вратичките на фурните липсваха. Подът беше покрит с мляко и сметана. Омарите и раците бяха оставени да умрат без вода и останките им увоняваха цялото помещение. Големи парчета говеждо и тонове телешко лежаха, обгорели до кокал, върху пепелта, но иначе дървата и въглищата липсваха. Не беше останал и грам сол.

— Днес е неделя — промърмори Ешнар. — Всички магазини в Англия са затворени. Невъзможно е да купиш каквото и да било.

Трябваше да отворят за закуска на следващия ден.

— А Риц?

— Каза, че ти има пълно доверие. В момента двамата с жена му се настаняват горе.

Ескофие и Ешнар разполагаха само с шепа персонал, който беше останал. И всички работиха цяла нощ. Луи Пер — стар техен приятел, който ръководеше кухнята на хотел „Черинг Крос“, беше вдигнат от болничното си легло и с радост предостави достатъчно основна храна и съдове за готвене, така че хотел „Савой“ да може да отвори наново врати още на следващия ден.

„Англичаните са много добри хора — писа по-късно Ескофие на Делфин. — Гостоприемни са.“

Тя не отговори.

На следващата сутрин се случи чудо — беше сервирана традиционна английска закуска. Беше в абсолютно пълен вид — яйца на очи, запечени хрупкави картофки, кървав пудинг, кренвирш, розов бекон, варен бял боб, гъби и варени домати. Имаше и пържени филийки, сервирани с лимонов конфитюр и сладко от боровинки. Сокът беше от прясно изцедени испански червени портокали.

Беше прекрасно, макар и не точно закуската, която си бе представял Ескофие. Нямаше нито кроасани, нито бриош. Нямаше сирене. Единствените плодове бяха на сок. Нямаше даже кафе о ле — кафе с мляко, а само чай с мляко. И въпреки това беше истински триумф, макар той да си даваше сметка, че ако хотел „Савой“ държи да спечели отново английския елит, той не може да сервира онова, което предлагат и в хотел „Черинг Крос“.

И тогава му хрумна гениална идея. Фиксирана цена!

Още в хотел „Гранд“ двамата с Ешнар бяха разбрали, че техните английски клиенти не говорят френски достатъчно добре, за да си поръчват без чужда помощ. Някои дори бяха направо уплашени. Но когато се разхождаше из ресторанта на „Савой“ през онази първа сутрин, Ескофие си даде сметка, че ако състави едно основно меню, в което съответните блюда се предлагат с фиксирана цена, ще бъде свободен да създава гастрономически преживявания, които ще се харесат на англичаните. И тогава няма да им се налага да ги произнасят на френски.

— Всяко блюдо ще бъде едно ново преживяване! — извика възторжено той пред Ешнар.

И така стана.

Насред стени, изрисувани от Уислър, розови полилеи с копринена драперия и парфюмирани гости, облечени в строго официални, колосани дрехи, Ескофие намери божествено вдъхновение. Прекара часове в създаването на блюдо след блюдо, полирайки ги като бижута: „Филе от морски език «Коклен»“, „Омар «Вечните огньове»“, „Кокошка а ла «Дерби»“, „Студено-топла Жанет“, кръстена на кораба „Жанет“, извършил експедиция до Северния полюс, а за Уелския принц, Скъпия Бърти — „Краката на нимфата Аврора“, познати и с не толкова поетичното име жабешки бутчета (Ескофие често напомняше, че на френски „нимфата Аврора“ със сигурност не означава „жаба“).

Когато сервитьор с бяла престилка, понесъл сребърен поднос с капак, поднесе „Турнедо «Росини»“ — перфектно филе миньон, върху което е сложена малка порция пастет от гъши дроб, залети със сос „Периго“, направен от мадейра и трюфели — на съименника на блюдото, прочутия италиански композитор Росини, събитието бе отразено от всеки вестник по света. Изискан и едър, воден от любовта си към храната, а не към музиката, Росини бе цитиран да казва: „Не познавам по-приятно занимание от храненето. За стомаха апетитът е онова, което е любовта за сърцето“. След което е омел двайсет чинии с храна. Изведнъж добитъкът в Шотландия вече не беше в достатъчни количества, за да задоволи нуждите на желаещите да похапнат в „Савой“.

— Фантазията безсъмнено носи пари — казваше често Ескофие.

В „Савой“ нищо не беше невъзможно. Желанието на един клиент за вечеря в японска градина се изпълняваше моментално, като всичката растителност във вътрешния двор се измъкваше, за да бъде засадена нова. За банкета в зелено и бяло плодните дръвчета, все още с плодове, бяха подстригвани и превръщани в маси със стъклени плотове, а всеки стол представляваше изящно оформен храст. А когато един милионер внезапно реши, че иска да вечеря във Венеция, градините бяха наводнени, а масите бяха подредени по протежението на импровизирания канал така, че Маестро Карузо да може да изнася на гостите серенада от гондола.

Кухнята се бе превърнала в щаб на една огромна готварска армия от петдесет човека. Въпреки че Ескофие категорично отказваше да научи английски, повечето му готвачи пък не говореха френски, така че в бригадата се създаде един особен език, съставен от жестове, интуиция и кулинарни умения, с тук-там елементи от френския, английския, полския, италианския и китайския език, подхвърляни напосоки.

Хотел „Савой“ много бързо се превърна в огромен триумф, но въпреки това всяка вечер Ескофие оставаше съвсем сам.

„Моля те, ела!“ — пишеше непрекъснато на Делфин.

В началото се опитваше да си ходи в Монте Карло поне веднъж месечно, но му ставаше все по-трудно и по-трудно да се измъква от задълженията си.

— Накрая ще се примири и ще дойде при теб — каза му веднъж Риц. Но тя не се примири. И се налагаше да се карат за всяко нейно кратко гостуване.

— Дори самата мисъл за Лондон е достатъчна, за да ме разболее! — казваше тя. — Не мога да сложа и хапка в устата си.

— Но как е възможно един град да те разболее?

— Там няма море. И хората са пепеляви.

— Хората са много мили. А градът е интересен.

— В Монте Карло няма данъци. Безумие е да губим гражданството си там.

— Но не можем да поддържаме две къщи!

След време Ескофие започна да се пита дали отказът на съпругата му да дойде при него не се дължи на Сара. Актрисата прекарваше доста време в Лондон. И щеше да бъде крайно неловко двете да се срещнат. Делфин бе наясно, че някога двамата със Сара са били любовници, затова не бе никак щастлива, че продължават да поддържат връзка. Не бе никак щастлива, бе твърде меко казано, защото, когато веднъж той се опита да защити Сара от обвиненията в неморално поведение, съпругата му истински се вбеси.

— Родила е дете без баща!

— Тя е всеотдайна майка, която се грижи освен това за майка си и сестра си!

— Но носи мъжки дрехи!

— Веднъж каза: „Аз съм толкова оригинална, че предпочитам да бъда в мир със съвестта си и с Бога“.

— Щом трябва да казваш на хората, че си оригинален, тогава дали наистина си?

Сара беше проблем между тях още преди заминаването му за Лондон. Когато веднъж международната преса обвини Сара Бернар, че е участвала в оргии по време на турнето си в Америка, една от които се е случила в изцяло мъжка компания по време на вечеря в „Делмонико“ по покана на главния редактор на „Ню Йорк хералд“, Делфин нарече това „рекламен трик“, предназначен да продаде повече билети за представленията й. Ескофие обаче се сконфузи истински.

— Всички почтени жени от висшето общество върнаха билетите си. Сара в никакъв случай не би опорочила своето изкуство чрез разни „трикове“, както се изрази ти!

— Нейното изкуство се състои в пораждането на общественото възмущение.

— А не е ли такова и изкуството на поета?

Тогава Делфин не му проговори цяла седмица.

Когато Сара се омъжи за Аристид Дамала, Делфин като че ли поомекна. Снимките на щастливата двойка можеха да се видят по всички вестници.

— Изглеждат щастливи, нали? — казваше съпругата му.

Ескофие нямаше друг избор, освен да се съгласи. Дамала беше красив като ангел, дванайсет години по-млад от Сара. Дипломат, превърнал се в актьор. Цитираха я често да казва: „Този античен гръцки бог е мъжът на моите мечти“.

— Може би й харесва да се казва мадам Дамала.

За нещастие обаче Дамала се оказа и наркоман, пристрастен към морфина. Не след дълго пресата започна да се заяжда с тях — в един вестник например се появи карикатура, показваща Бернар как държи Дамала като марионетка и му дърпа конците.

— Превърнах го в чудовище — призна тя по-късно пред Ескофие. — Той искаше да приема фамилията му, да се превърна в мадам Дамала. Обаче аз не можех да го направя, а той не можа да го понесе.

Три седмици след сватбата им Дамала изчезна. Липсваше дни наред, докато накрая не го откриха случайно с едно момиче в Брюксел. Това беше първото от множеството момичета — проститутки и любовници, с които Сара щеше да бъде принудена да дели съпруга си. После, когато друга актриса — една статистка, чиято основна задача бе да му инжектира поредната доза по време на антрактите — му роди дете, Сара заплаши, че ще удави детето в Сена. А пресата се стараеше да отразява всяка негова проява на недискретност.

С всяко следващо вестникарско заглавие Делфин започваше все повече да се сдържа да говори по темата за Сара. Беше й трудно да критикува актрисата като съпруга. А после отново и отново, дори след официалния им развод, Сара пак приемаше съпруга си. Уреждаше му участия в пиеси, купи му театър и дори веднъж отмени собствените си представления, за да го гледа, когато беше много болен.

В крайна сметка нищо не успя да го спаси.

Няколко месеца преди Ескофие да се премести в Лондон, Аристид Дамала беше намерен мъртъв от свръхдоза морфин и кокаин.

Помолена за коментар, Сара бе отсякла: „Още по-добре“. Съпругът й най-сетне се бе отървал. Такава беше публичната й реакция. В личния си живот обаче тя промени официално фамилията си на „Дамала“, както той винаги бе желал, и носи черни траурни дрехи повече от година.

— Вероятно любовта е най-лошият от всички наркотици — каза Ескофие на жена си.

И именно от това се страхуваше най-много Делфин — пълното отдаване. И точно затова тя не можеше да се премести при него в Лондон. Опита се да му го обясни, но той очевидно не я разбра. В Монте Карло тя имаше къща, пълна с цялото й семейство. Не само с нейните деца, но и със сестрите й и техните семейства, майка й и лелите й. Делфин беше част от нещо много по-голямо — Вила Фернан. Всички разчитаха на нея. Всичко се въртеше около нея. Тук тя имаше свой собствен свят.

— В Лондон не познавам никого — само теб.

— Какво повече ти трябва?

— Да бъда себе си.

След известно време Ескофие установи, че не се храни. Блюдо със сладки розови скариди или телешки пържоли в сос от боровинки и градински чай, или една най-обикновена печена патица го караха да си казва: „Ще почакам Делфин да се върне“. Дори и по време на неделните обеди със Сезар Риц, съпругата му Мари и децата им той не слагаше в устата си почти нищо и си мислеше колко хубаво щеше да бъде, когато пристигнат Делфин и синовете му и двете семейства започнат да си правят неделни пикници под огромните кестени.

По-късно през тази първа година в Лондон пристигна и Сара, за да провери как върви английският превод на една нова пиеса на Викториен Сарду — „Федора“.

Двамата с Ескофие седнаха на маса в дъното на Американския бар на хотел „Савой“. Беше между обяда и вечерята. Тя пиеше шампанско. Той поглеждаше часовника си.

— Разказва се за една принцеса, която носи особен вид шапка. Мека мъжка шапка. Перфектна роля за мен, не мислиш ли? В мига, в който аз поставя тази нова шапка на главата си, шапките „Федора“ ще станат прочути!

— Разбира се — каза той.

— Разбира се, ли? Само това ли ще кажеш?

— Изглеждаш много добре с шапки.

— И съм, разбира се, принцеса.

— Разбира се.

Ескофие беше изпосталял, посивял и уморен. Сара се приведе през масата, повдигна черния си воал и целуна ръката му.

— Няма да изгубя и теб, нали? Няма да мога да го понеса!

Една самотна сълза се плъзна по лицето й и падна в дланта му, точно по линията на живота му.

И така той й каза за колебанията на Делфин.

— Никога досега не съм се чувствал толкова самотен — завърши.

На следващия ден Сара премести целия си антураж в хотел „Савой“. Той се превърна в нейния лондонски дом.

— В крайна сметка сме приятели, нали?

— Да, приятели сме — кимна Ескофие и това твърдение едновременно го изненада и успокои.

В началото приятелството бе последното, което той искаше от нея, но с течение на годините бе започнал да намира убежище в него. Сара като че ли никога не бе твърде далече от него. А сега се бе превърнала в част от ежедневието му. Всяка вечер, когато се върнеше от театъра, Ескофие й поднасяше нещо екзотично, пикантно или сладко и двамата седяха заедно в апартамента й, наслаждаваха се на гледката към Лондон и понякога говореха, а други път правеха любов. Но най-вече седяха. Заедно. Мълчейки. Това успокояваше и двамата.

И затова Роза Люис бе неочакван развой на събитията.

Още преди да се запознаят, Ескофие знаеше всичко за нея — всички в Лондон я познаваха. Тя беше конкуренцията. Когато лейди Рандолф Чърчил я нае на работа, Уелският принц веднъж я зърнал да си пийва шампанско и, вземайки я за гостенка, я целунал. Когато бил информиран, че е целунал просто готвачката, той изобщо не бил изненадан. „След тази превъзходна вечеря тя си заслужи целувката! — отбелязал преспокойно той. — Отделя много повече внимание на една зелка, отколкото на едно пиле.“

В крайна сметка бъдещият крал на Англия имал английски вкусове.

Но както ставаше винаги при Скъпия Бърти, нещата никога не свършваха с една целувка. Слуховете плъзнаха. Ескофие беше заинтригуван. Нямаше как да не бъде. Всеки ден по едно и също време той минаваше през парка на отиване към църквата и я виждаше. Нямаше начин да не забележиш Роза. Косата й обикновено изглеждаше като буйни пламъци, смехът й звънтеше. Минаваше през парка, облечена в бялата си готварска униформа — високата бяла шапка, колосаната бяла рокля и високите „готварски ботуши“ с връзки, изработени от мека черна кожа, следвана от цяло ято идентично облечени помощнички, които приличаха на малки патенца, следващи вярно своята майка. И цялата тази процесия неизменно завършваше с една млада жена, за която Ескофие предполагаше, че е младшата й готвачка, и която влачеше след себе си непокорен черен шотландски териер.

— Добър ден, мосю Ескофие — поздравяваше задължително Роза и понякога дори го казваше на френски. Или поне той предполагаше, че е френски, тъй като жената говореше на кокни и му беше почти невъзможно да я разбере.

— Имате ли жени в кухнята си? — запита го веднъж тя.

— Имам ги навсякъде — отговори той.

И после се наслади на объркването й.

Рано една сутрин Роза се появи в кухнята на хотел „Савой“. Носеше прочутите си черни готварски ботуши, но не беше облечена за готвене. Бе накипрена в рокля от бяла коприна с огромна черна шапка, покрита с бели копринени лилии и панделка в черно и бяло. На фона на яркочервената й коса всичко това изглеждаше зашеметяващо. От високата си шапка та чак до черните си готварски ботуши тя беше много висока — викторианска версия на Мария-Антоанета.

Но никой не я забеляза.

В кухнята цареше обичайната сутрешна суетня. Появи се семейство руснаци, понесли на раменете си огромни говежди бутове — едва не я събориха. Продавачи на риба с кошове омари, чиито махагонови щипки щракаха безпомощно във въздуха, крещяха „Пазете се“ — и я избутаха. Навсякъде се виждаха мъже. Ръцете им бяха пълни с пищящи пойни птици в клетки или сухи салами, наредени на връв като броеници. Прецизно навитата й коса започна да се отпуска от горещината.

Кухнята беше разделена на няколко помещения на два етажа. Помещенията на горния етаж бяха обширни. Едно от тях очевидно бе организационното. Представляваше дълга, покрита с плочки арка, надвиснала над на пръв поглед безкраен стоманен плот. С големи букви на стената бяха обозначени на френски различните готварски отдели: „Ордьоври“, „Зеленчуци“, „Месо“, „Риба“. Малка армия от сервитьори с безупречни дълги бели престилки върху смокингите си се бяха привели над плота и разпитваха всеки от отговорниците на отдели за менюто за деня, водейки си старателно бележки.

Зад готвачите, в недрата на кухнята, стотици сребърни тенджери и медни тигани висяха над печките, скарите, фурните и още блестящи плотове. Огньовете се поддържаха от въглища и дърва, пламъците пращяха. В голямото помещение с бели плочки прясно оскубани и почистени диви пуйки, гъски, фазани и патици се въртяха бавно на шишове над ревящ огън. Големи овнешки бутове ставаха на филета. Имаше мъже, които правеха бульони от говеждо и заешко. Някои пък само белеха — непрекъснато белеха моркови, картофи и цвекло. Други чистеха с телени четки горските гъби от пръстта или миеха трюфелите в бренди и ги подсушаваха с кърпи. Ескофие не се виждаше никъде.

Един етаж по-надолу въздухът бе хладен — тази част от кухнята беше пълна с лед. Роза никога през живота си не бе виждала толкова много лед. В центъра на кухнята имаше голяма маса, покрита с яребици, бекаси и пъдпъдъци, поставени върху подноси с лед. Кутии с лед съхраняваха прясната риба — сив морски език, шотландска сьомга и скат, — както и риба, която беше сварена, натъпкана с трюфели и сложена в кехлибарено желе. Имаше дори и маса, пълна с ледени подноси петифури и плодови пюрета. А в ъгъла на стаята имаше трима мъже, облечени така, сякаш беше дълбока зима. Те изработваха арфи, птици и някаква гръцка жена в реални размери от огромни блокове лед. Други двама до тях правеха розови рози и кошнички от захарен памук.

„Искам и моята кухня да бъде такава!“ — каза си Роза.

— Той е в уличката отзад — провикна се едно момче, което пробяга покрай нея с поднос пастети. Роза отвори задната врата и излезе насред гъстата лондонска мъгла. В уличката имаше цяла опашка от каруци на доставчици, каращи още месо — агнешки бутове, птици във всякакви форми и от всякакви видове, риби, чиито перки още пляскаха. Имаше и голяма каруца, пълна с малки и големи каси, на някои от които пишеше „Оцет“, а на други „Вино“. Изнервените коне изпръхтяха, когато тя мина покрай тях.

В самия край на тази опашка се виждаше и Ескофие в безупречната си бяла униформа на главен готвач. Стоеше в задната част на стара раздрънкана каруца и помагаше на две монахини да товарят в нея кутии с храна. Кочияшът беше твърде стар, за да помогне. Конят изглеждаше още по-стар. Когато видя Роза, Ескофие спря работата си.

— Нямах никаква представа, че единствените жени във вашата кухня са монахини — каза тя.

— Ние идваме само за галавечерите — обясниха монахините.

— Колко провокативно!

Ескофие скочи от каруцата и поясни:

— Така ги наричат пансионерите — галавечери.

— В дома не можем да си позволим месо — допълни една от монахините. — Ако не беше мосю Ескофие, нямаше да имаме пари дори за храна на коня!

— Той ни сложи дори в менюто — похвали се послушницата.

— „Пилаф от пъдпъдък а ла Малките сестри на бедните“! Ние сме прочути!

Майката игуменка като че ли не остана особено доволна.

— Славата не е добродетел, сестро! — изрече строго.

— Но в ресторантския бизнес е — засмя се Роза. — Но какво означава галавечер?

— Когато най-сетне хапваме и месо, разбира се.

Ескофие отвори една кутия. Беше пълна с дребни скелети на пъдпъдъци, изядени до кокал, с изключение на краката. Роза вдигна един пъдпъдъчи скелет и се разсмя.

— И защото висшето общество отказва да хване крака и да забие в него зъби, добрите сестри могат да хранят и пансионерите? — запита тя на своя кокни вариант на френския. — А рецептата?

— Открадната от руснаците.

— Съвсем подходящо.

— Птицата се обработва с подправки, опушва се, а след това се слага върху пилафа.

— Не знаех, че сте толкова благороден.

— Никой на този свят не трябва да остава гладен.

Двете монахини го целунаха по бузите и ръцете и майката игуменка възкликна:

— Вие сте много добър човек, мосю!

— Почакайте! — извика Ескофие и извади буренце вино от съседната каруца. — За сестрите. За медицински цели, разбира се.

Докато каруцата се отдалечаваше, Роза го хвана под ръка. Извисяваше се с цяла глава над него, но той очевидно нямаше нищо против.

— Бих могла да се науча на някои неща от вас.

— В кухнята ли?

— Където желаете.

— Нека тогава започнем от кухнята.

— Не съм облечена за готвене.

— Тогава ще ви облечем!

* * *

Роза облече бялата униформа на Ескофие — пасна й доста добре. Главната камериерка на „Савой“ изнесе роклята й от неговия апартамент, занесе я да бъде изгладена, а след това я сложи на закачалка в гардероба му. Молбата не бе необичайна. Роза беше в крайна сметка една от жените на херцога. А персоналът на „Савой“ отделяше доста време на жените на херцога.

— Колко блюда за днес?

— Хиляда и осемстотин за обеда и вечерята.

— Божичко!

— Именно.

И така, на обед Роза стоеше зад Ескофие и го наблюдаваше как проверява всяка пълна чиния, преди да бъде изнесена от кухнята. Всяко агнешко ребърце, всяко рибно филе, всеки мус и всеки аспик — всичко от соса през супата до гарнитурата трябваше да бъде сервирано точно както трябва.

Малко преди края на обеда в кухнята влезе Риц с чиния в ръка. Ескофие я огледа.

— Идеално е.

— Да, така е — кимна Риц. — Но незнайно как нашият гост е разбрал, че „Пуле дьо грен а ла полонез“ — въпреки че нашият скъп мосю Ешнар му обяснил метода на готвене и как соковете на дроба попиват в птицата, и колко важно е и самото пиле да се пропие в дроба — е нещо, пържено с картофи.

— И какво иска сега?

— Пържено шкембе, лук, салам и картофено пюре. Уверих го, че това е брилянтна комбинация, великолепен избор. Той е много богат! Е, как ще го приготвим?

— Никак — отговори Ескофие.

— Знам една сергия! — провикна се Роза. — Намира се до стоянката за файтони недалеч оттук!

Риц й целуна ръка и отсече:

— Веднага изпратете момчето! Клиентът винаги е прав, както знаете. Той много често е пълен невежа. Още по-често е пълен глупак. И също голяма досада. Но клиентът никога не греши!

По-късно същата вечер, вече в апартамента си, Ескофие приготви топла вана за Роза. Банята се изпълни с пара. Роза започна да съблича дрехите си бавно, без никакъв свян. После влезе във водата. Той й подаде чаша моет.

— Ще ме научиш ли на изкуството на френската кухня?

— Разбира се.

— Но аз съм жена.

— Ала също така си умна, не се страхуваш от работата и си умела по свой собствен начин.

— Хората ще започнат да говорят.

— Вярно е.

Това беше така и те отлично го знаеха. Но точно в този момент вероятността за скандал като че ли си струваше риска за Ескофие. В Роза имаше нещо, което му напомняше за Сара. Една доста по-млада Сара, разбира се. И макар че Сара беше много по-красива, с много по-царствена осанка и поведение, Роза имаше същата червена коса като нея, същият елегантен врат и същата бледа като масло кожа.

Скъпият Бърти също беше предсказуем.

Гола, на фона на белите мраморни стени, в снежнобялата порцеланова вана кожата на Роза беше като лунна светлина — безоблачна и далечна и същевременно проблясваща.

„Толкова бяла! — каза си той. — Такъв особен нюанс на бялото!“

И в главата му започна да се оформя една идея. Понятие. Вкус. Малък прелестен подарък.

По-рано през този ден Ескофие беше изнесъл голяма кофа с листенца от бяла роза, бели теменужки и ванилови орхидеи, с които възнамеряваше да измисли ново блюдо. Сладкарят беше захаросал някои от цветята и му беше оставил плато с целувки, шепа ванилови зърна и прясна сметана. Ескофие искаше да създаде нов десерт за Сара — нещо сладко, изненадващо, нещо, с което да я зарадва. Напоследък тя играеше Жана дʼАрк, девствената светица, едно седемнайсетгодишно момиче. Това беше роля, която тя беше направила известна, трудна на всяка възраст, но за жена в средата на четирийсетте почти невъзможна.

Ескофие хвърли шепа бели розови листенца във ваната на Роза.

Бялата кожа. Белите рози. Същността на Света Жана е в нюансите на бялото, като нюанси на невинността.

„Захарен памук — каза си той. — Ванилова сметана, разбира се.“

Ескофие тъкмо разсъждаваше върху възможността да включи малко розова вода в битата сметана, когато Роза изрече:

— Никой никога не ми е подарявал рози. Бижута — да. Кожи, пари — да. Но розите са различни, всяка от тях е едно малко чудо, уникално явление. А на готвачките никой мъж не подарява чудеса.

Той взе едно розово листенце от коляното й и го опита. Хрупкаво и цветно, перфектна нотка за наситеността на сметаната.

— Можеш ли да си представиш вкуса му? — попита той.

— Твърде зелен. Има нужда от ванилия, за да разгърне истинския си аромат.

— Много добре.

— Разбира се. В крайна сметка съм готвачка.

— Не само. Ти си майстор готвач. Художник!

— Готвачка. Ние сме елегантни диваци — отсече тя. — Но в крайна сметка диваци.

Ескофие усети в гърдите си как нещо бие, нещо като криле, нещо диво, което скоро ще отлети от него. Роза излезе от топлата вода и се уви в дебела хавлиена кърпа. По раменете й бяха залепнали розови листенца.

— Какво ще правим сега?

Тя беше гола и млада, но всичко беше много сложно. Сара, Делфин — двете вече достатъчно объркваха мислите му. А сега Роза. Той плъзна пръсти по бузата й и прошепна:

— Ще те уча, ето какво ще правим.

За негова изненада тя като че ли изглеждаше разочарована.

— Тогава ме учи — изрече тя на перфектен френски. Лондонският й кокни внезапно беше изчезнал. Очевидно този акцент беше само поза. Тя остави хавлията да се свлече на пода. Иначе беше упорита.

„Венера“ — каза си той и разпръсна шепа цветя върху пищното легло от гъши пух и коприна. Подреди ги така, че да изглеждат сякаш внезапно са били завъртени от пролетен вятър, а после нападали. Дългата й червена коса събуди у него още по-силен копнеж по Сара от младостта й. Взе малките бели теменужки и ги вплете в основата на косата й, а орхидеите подреди по гърдите й.

Всяко листенце и всяко цветенце беше поставено точно на място. Когато той приключи, тя вече наистина бе заприличала на Венера, ала тази Венера се издигаше не от мидата в морето, а беше Сара в ролята на Венера, издигаща се от градините на неговата младост.

От тази гледка му се доплака.

— Не мърдай! — прошепна. — Затвори очи. Отпусни се.

Роза не след дълго се унесе в дълбок сън и засънува за чисти цветове и аромати. Първо все едно спеше в градина от рози и теменужки — дълбок, сладостен сън. Но после ароматът на сметана и ванилия я събуди.

Ескофие стоеше в малката кухничка, облечен все така в раираните си панталони и бялата риза с маншетите, и издърпваше карамелизирана захар като дантела.

— Бесе дьо Виерж.

— Виерж? Девица?

— Целувките на девица.

Под воала от захарен памук две от целувките на сладкаря му вече бяха напълнени с крем, ароматизиран с таитянска ванилия. Те бяха като две перфектни дамски гърди, посипани със захаросани листа бели рози и теменужки.

— За Сара е, нали?

Лицето му пламна.

Роза го прегърна и прошепна:

— В това няма нищо лошо. Всичко е наред. Не се притеснявай, няма да те обичам по-малко заради това. Това не ми се случва за първи път.

* * *

На следващия ден, когато отиваше на литургия, Ескофие не видя Роза в парка. Помота се известно време, преструвайки се, че наблюдава бавачките как бутат бебешки колички под златното небе на есента. Чака толкова дълго, че пропусна свещенодействието на изповедта, което се извършваше винаги преди служба. Пропусна и поздрава, и четенето на текста от Стария завет, от Новия завет и от Евангелието. Пропусна дори светото причастие. Божията намеса вече беше изпросена. Водата се бе превърнала във вино, а хлябът — в Неговото тяло. Когато Ескофие най-сетне се появи в катедралата „Сейнт Пол“, паството вече беше на колене.

Не ни въвеждай в изкушение.

— И ни избави от злото — завърши той, докато коленичеше и заемаше мястото си близо до мраморния олтар. Мрачните дъгоцветни прозорци не му позволяваха да вижда лесно Исус и всички светци, но той си знаеше, че те са там. Виждаше невиждащите им очи, техните зейнали рани.

По позлатения таван над главата му се носеха демони и ангели, грешници и светци. Високите мраморни колони държаха небето на достатъчно разстояние от тях.

— Амин.

Беше време да се вземе причастието. Паството се подреди в дълга колона по посока на олтара. Кралица Виктория. Принц Едуард. Лейди Рандолф Чърчил и нейният странен, пелтечещ син Уинстън. Когато редиците пейки край Ескофие започнаха да се изпразват, той не можеше да остане там — хората щяха да забележат и да се чудят какъв ли смъртен грях петни душата му. И ще говорят, ще клюкарстват и ще разрушат всичко.

Роза. Сара. Делфин.

Не можеше да си позволи скандал. Затова Ескофие се изправи, зае мястото си в колоната и се помоли за прошка, макар да си знаеше, че за него прошка не може да има. Църквата бе категорична по този въпрос. Прелюбодеянието бе смъртен грях и категорична божествеността на Христос. На него му беше късно за покаяние, поради което беше нечист.

— Тялото Христово — каза свещеникът и постави нафората върху езика му.

— Боже, прости ми — изрече той, но гласът му се изгуби сред музиката на органа, гръмотевична като ангелски криле, и белия хор от малки момченца, които водеха стотиците миряни към песен и молитва за слава на един позлатен Бог, живеещ в обширните коридори от хладен мрамор, а не в малките чудеса, които хора като Ескофие вършеха всеки ден.

Нафората се разтопи върху езика му. Напълно безвкусна.

ДВАДЕСЕТА ГЛАВА

Ескофие се усмихна и подаде на Сара още един плод от платото с дребни сладки кайсии. Те бяха разполовени, поръсени с равни части коняк, захар и краве масло, запечени, а после сварени до карамелизиране и поставени върху златно плато. Бяха топли, а не горещи, и гарнирани с крем шантий, гъста бита сметана с ванилия и по едно миниатюрно листенце от двайсет и четири каратово златно фолио.

Бяха прекрасни, но Сара всъщност се бе надявала на купа гъста пилешка супа с юфка. Нещо топло и успокояващо. Бе се обадила в офиса му и го бе помолила за нещо простичко, но той все пак беше Ескофие.

— В момента работя върху един нов десерт за теб. Етюд в бяло със сметана с розова вода. В чест на Света Жана.

— Жана е обичала и супа — отбеляза Сара. — Добре известен факт. Последното й ядене е било супа. Блюдо специално за светци.

— Но ти не си светица.

Е, беше прав донякъде.

С него беше трудно да се спори. Бели трюфели, крехки африкански омари, сладолед от африкански мед, съвършено, петнисто яйце от пъдпъдък — подаряваше й тези неща така, както другите мъже й подаряваха бижута.

Но днешният ден беше труден. Твърде дълъг.

Сара затвори очи и задъвка бавно. Страхуваше се да не се задави. Гърлото й сякаш пламтеше. Тази вечер, по някаква неизвестна причина, трагедията на Жана дʼАрк като че ли я превзе. Чувстваше се неспокойна, не можеше да заспи. Ръждивата луна превръщаше кожата й в кехлибар. Непрекъснато усещаше миризмата на пушек. Боядисаната й червена коса, къса като на момче, буквално вонеше на пушек. Бе я мила отново и отново, но не успя да отмие тази воня на опърлено. И ставаше още по-зле — вонята пъплеше и се прехвърляше към ръцете, краката, корема й. Сънят бе невъзможен. Жана не й позволяваше да се отпусне. Опита се да концентрира мислите си върху внуците си, които спяха в съседния апартамент, но не успя. След няколко дена щеше да замине на почивка в Бретан — опита се да мисли и за това, но пак не се получи.

Навсякъде имаше огньове и клади.

И затова, когато Ескофие почука, Сара му отвори вратата чисто гола, протегна ръце и отрони:

— Имам чувството, че горят.

— Яла ли си нещо?

Знаеше отговора още преди тя да отговори. Той покри тънкото и гъвкаво като тръстика тяло на Сара с чаршафи от леглото й и започна да я храни със златните плодове така, както човек би хранил умиращо дете — попиваше всеки миг, всеки звук, всеки аромат, за да ги запомни завинаги. Тъмният карамел, маслото от кардамон, което тя бе втрила в кожата си, розовата вода, в която се беше къпала — той попиваше всяка една подробност, защото знаеше, че сигурно това е последната им вечер заедно.

Делфин най-сетне се бе съгласила да дойде при него.

Докато Лондон заспиваше около тях, Ескофие попи с целувка сълзите на Сара. Тя свали нежно сакото му, после жилетката му. Той й позволи. Всеки миг с нея щеше да му липсва. Сара по време на чай с любимия й хамелеон, метнат през рамо подобно на брошка от скъпоценни камъни, забодена върху бродираната коприна на роклята й. Любящата баба, за която времето като че ли беше спряло, наблюдаваща своите златокоси внучки Симон и Лизиан, и сина на Риц — Шарл, как се тъпчат с шоколад и тарталети с конфитюр, а тя не хапва нищо, докато не й се напомни, че трябва да яде.

Нямаше представа как да й каже.

— Трябва да ядеш и когато не съм с теб — отрони.

— Но бъди с мен! Ела с мен в Бретан!

Ескофие започна да целува бавно бузите й, после плъзна устни по тила й. Шестнайсет години. Дълго време да обичаш такава жена. Беше все едно да обичаш утринното небе или океана преди буря.

— Моне също ще дойде — каза тя. — Значи нямаш извинение. Той си хапва доста обилно като за художник. А напоследък се е вманиачил по мъглата. Каза ми, че онзи американец — Уислър, му бил препоръчал един апартамент тук, в „Савой“, един от ъгловите. Знаеше ли?

— Не съм изненадан.

— И ето че дори Моне иска да идва тук, за да рисува прочутите лондонски мостове. Не мога да ги разбера тези художници какво толкова си падат по мостове! А и ужасният лондонски въздух — само пушек и дим! Това изобщо не е мъгла, а пушек! Ужасно! Не можеш да я дишаш, но очевидно можеш да я рисуваш.

Кайсиите бяха върнали цвета на бузите й. Имаше достатъчно други хора, които да се грижат за нея — приятелите й, семейството й, секретарки и асистенти. Тя живееше с малка армия от хора, но имаше мигове, когато не би хапнала за никого другиго, освен за Ескофие.

— Сега целият свят се стича към „Савой“ — отбеляза той и й поднесе следващата лъжичка кайсии.

— Но този хотел все ще може да изкара без теб две седмици! Знаеш ли, че и Роден ще дойде в Бретан? А онзи младеж — Матис! Много е талантлив. А някога е бил адвокат, казвала ли съм ти?

Да, беше му казвала. Беше му казвала също така, при това многократно, че бретонците живеели почти като в Средновековието. Нямали почти никакви пътища, морето им било много бурно и не знаели нищо за модата. Мъжете били с дълги коси и не носели панталони; добре оформените си крака обували в гамаши или груби дълги чорапи, а на краката си имали обувки с катарами. Жените им приличали на чайки, макар Ескофие да бе забравил как един цял народ от жени с бонета биха могли да приличат на морски птици.

— Но не може да няма храна, нали?

— Разбира се, че има. Е, не е като в Париж, но има. Омари, охлюви, стриди, миди, сардини — всичките извадени директно от морето и приготвени простичко, с магданоз, черен пипер и сол, и сложени в купа. Това е обядът ти. Всеки ден. Както и калвадос и розова шунка. И фини крепове. И толкова много сайдери.

— Значи ще ядеш?

— В тази храна няма въображение. Освен това още се движи, когато я сложиш в устата си. Не могат дори да я убият както трябва.

— Ще ти изпратя няколко рецепти по твоя секретар.

— Не, кажи, че ще дойдеш с мен! — Тя загреба лъжичка кайсии, прокара я по устните му, а после бавно ги целуна. — Има и много октоподи, направо стотици. Миналата година, когато ходихме в една пещера, видяхме, че е пълна с октоподи. Ще ти харесат. И те имат много тъжни очи, точно като теб.

Ескофие погледна към часовника над камината. Късният час го изненада. Изведнъж се изпълни с притеснение.

— И кой се крие под твоето „ние“ тази година? Абема?

Сара бе направила скулптура на Луиз Абема, а в замяна тя бе нарисувала Сара и себе си на разходка с лодка по езерото в Булонската гора — по случай „годишнината от тяхната любовна връзка“.

— Разбира се, че е Луиз. Винаги е тя.

— Е, тя поне ще се грижи да си нахранена.

— Но само ти си земята под краката ми!

— А нашият скъп доктор Поци?

Още преди да се бе запознал с него, Ескофие беше виждал снимки на Поци, направени от Надар, и портрета му от Сарджънт. Беше забележителен, но и хитър, доста приличащ на Дамала. Един ангел с лошо възпитание. Оскар Уайлд току-що бе написал „Дориан Грей“ заради неговата красота. Поци и Сара бяха любовници, разбира се. Всички бяха нейни любовници.

— Поци ще те храни…

— Ако дойдеш…

Ескофие си пое дълбоко дъх и се загледа през прозореца. Луната беше тънък резен светлина. Венера трептеше близо до нея, притеснена. Останалата част от небето беше ранена.

— Сара…

— Ела с мен! Ти си моето семейство!

— Сара…

— Ти си огънят, сърцето ми, стените на моя дом!

Ескофие си пое дълбоко дъх и изрече:

— Но ти не си моите.

За момент Сара като че ли не схвана. Дръпна се от него и се зави с чаршафите.

— Да не би да е онази готвачка?

— Не.

— Казаха ми, че тя прекарвала доста време в кухнята ти и в личните ти покои.

— Сара!

— Тя е любовница на херцога!

— Както и ти — изрече тихо той.

— Онези нейни черни ботуши, които винаги носи. Затова я наричам Мистър Буутс. Когато го казах на Бърти, той се заля от смях. Нашият Мистър Буутс. Тя е сърцето ти, нали?

— Роза е ученичка във френската кулинария.

— Която се нуждае от теб като учител, разбира се.

— Сега не става въпрос за Роза. Моля те!

— Тогава нека я наричаме Мистър Буутс!

— Моля те, Сара!

— Знам една тайна за Мистър Буутс, която искам да ти разкажа — отбеляза Сара и се насочи към гардероба си. — Виждаш ли това? — Вдигна дълго хермелиново палто с широки ръкави и висока яка, изработена от оцветена в черно норка. Ескофие я беше виждал с него при много случаи. Беше забележително. Черната кожа на яката открояваше кожата й по неповторим начин, карайки я да блести. — Изработено е от личния майстор на кожи на кралица Виктория за твоя Мистър Буутс, а твоят Скъп Бърти го подари вместо на нея на мен. Всеки път, когато го облека, нося тайната му. А сега всеки път, когато го видиш, ти също ще знаеш тайната му.

Сара метна палтото върху голото си тяло. Беше юни. Нощта беше хладна, но не и студена. Привлече го в обятията си.

— Ела при мен.

— Не мога.

— Мистър Буутс се нуждае от готварските ти умения точно толкова, колкото и аз.

— Моля те — отдръпна се леко той. — Не усложнявай и без това сложната ситуация.

— Но аз не мога да живея далече от теб! Твоите думи са храна за мен, дъхът ти е моят дух! Ти си всичко за мен!

— Репетираш нова пиеса. Усещам го в гласа ти.

— Ами ако не е така? Ако е вярно?

Тя го целуна, но не със страст, а с близост, която идва с времето. Палтото се разтвори. Тя беше все така много красива. Той тъжно го закопча.

— Утре пристига мадам Ескофие.

Първоначално Сара като че ли не го чу. Само наклони глава на една страна.

— Утре — повтори той.

— Утре?

— Да. Със сутрешния влак.

— А децата?

— Пол и Даниел. Да, те също идват. — А после допълни: — За да живеят с мен.

Сара се отпусна на ръба на леглото и се вторачи в ръцете си, не в него. Започна да ги търка една в друга, сякаш й беше студено.

— На колко години са вече? Момчетата? На една и пет?

— На пет и девет. Сара…

— Делфин сигурно ще бъде на седмото небе да те види отново. Но Монте Карло е толкова красив град, че трябва да бъдеш много добър към нея и да имаш перфектно поведение, за да я убедиш да остане.

— Тя е бременна.

Делфин беше точно толкова изненадана, колкото и съпругът й. Очевидно неразположенията й и липсата й на апетит нямаха нищо общо нито с ненавистта й към Лондон, нито с тъгата й по него.

Лицето на Сара беше неразгадаемо.

— Хубаво. Добре. Браво на теб. Нещата отново са така, както би трябвало да бъдат. Е, скъпи ми Ескофие — отрони, — стана късно. Би ли ми отворил шампанското, ако обичаш?

Сара отвори чекмеджето на нощното си шкафче и извади оттам едно шишенце. Ескофие забеляза етикета: „Препоръчва се при безсъние, епилепсия, истерия и т.н.“.

— Вкусът му е кошмарен, но ми помага да спя като дете — каза, приседна на мраморния перваз на прозореца и се загледа в Лондон. Той отвори бутилката моет и й наля една чаша. После приседна до нея.

— Съжалявам — прошепна.

— Лондон не е Париж, нали така?

— Писмото на Делфин пристигна, докато ти беше в театъра. Нямах представа.

— Сега в Париж е много хубаво. Все още не е прекалено горещо.

— Париж винаги е красив.

Седяха така известно време, просто съзерцавайки мрака. Облаците въглищен прах бяха надвиснали над града, насищайки небето с толкова много сажди, че звездите изглеждаха като богове — скрити и мълчаливи.

— Налей си и ти една чаша. Ще вдигнем тост за мадам Ескофие и за вашето бъдещо дете. Уведоми секретарката ми в коя стая ще бъде тя, така че, когато пристигне, да я поздравя по подобаващ начин с добре дошла в този град. Някакви цветя може би. Британците аранжират много добре цветя.

— Сара…

Внезапно тя му се стори изключително крехка и уязвима.

— Защо никога не ме наричаш Розин? — попита тихо. — Това е истинското ми име, но ти никога не го използваш. Защо винаги трябва да ме наричаш „Сара“, сякаш съм постоянно на сцена? И ти ли си като тях? Поредният почитател? Поредното влюбено чудовище?

— Розин, късно е.

— Хайде, изпий с мен още една чаша! Като тост! — Това прозвуча по-скоро като заповед, отколкото като молба.

— Донесъл съм само една чаша от кухнята.

— В дневната има още една.

Ескофие отиде в другата стая. Както обикновено, тя беше пълна с цветя — от обожатели. Облицованият й с коприна ковчег бе поставен край прозореца. Никога не я беше виждал да спи в него. Когато го зърна, по гърба му пролазиха тръпки. Прозорците бяха отворени. Влажният нощен въздух охлаждаше въздуха и въпреки това тук беше задушно от аромата на толкова много лилии и рози. Сърцето му заби по-силно, дланите му се изпотиха. Никъде не се виждаше чаша за шампанско. Обаче имаше две кадифени кутии, които някой беше отворил и оставил на показ като на витрина на магазин — в едната имаше огромна диамантена огърлица, а в другата — съответните обеци. Ескофие взе картичката, за да прочете от кого са, а после се насочи обратно към спалнята й — и това бе последното, което си спомняше от тази нощ.

Това и… черната кал.

Имаше чувството, че внезапно пак пропада в калта, както по време на войната, с онези бедни коне, които първо хранеше, а после един по един убиваше. И отново кал, онова студено, мрачно чувство.

В лекарския доклад щеше да пише:

„Бернар ще живее. Но беше намерена в дълбоко безсъзнание, демонстрирайки пълна липса на рефлекси и само минимална реакция на болка. Систоличното й кръвно налягане бе спаднало на 70 мм, а пулсът й бе 90 удара в минута. Беше изпаднала в хипотермия (35,2°C), а централното й венозно налягане беше в нормални граници.“

Вестник „Таймс“ щеше да напише:

„След като не успяла да заспи, тя решила да вземе приспивателно, но погрешка взела 120 грана[1], което е свръхдоза, и катастрофалните ефекти от това съвсем скоро се проявили.“

Персоналът на хотел „Савой“ бе открил Ескофие проснат пред вратата й, плачещ неутешимо. Делфин и децата го чакаха на гарата да ги посрещне часове наред.

— Не съм дошла в Лондон, за да бъда поставяна в неудобно положение! — каза му после тя и отказа да разопакова багажа си.

Седмица по-късно в апартамента на Ескофие беше доставена пратка. Тя съдържаше дълго хермелиново палто с широки ръкави и висока яка, изработена от боядисана в черно кожа от норка. Палтото на Сара. На картичката пишеше: „От Мистър Буутс“.

Когато го видя, той едва не изгуби ума и дума.

— И кой е този човек? — попита Делфин.

— Един съдружник — отговори той. — Видял те в ресторанта с децата и ме попита дали може да ти изпрати подарък. „Красота за красотата“, така каза. Реших, че това ще бъде приятна изненада за теб.

— И не ревнуваш?

— Разбира се, че не.

— И защо?

Ескофие се поколеба — и тъкмо там беше грешката му. Вместо него отговори тя:

— Защото вече не ме обичаш!

Мадам Ескофие.

Искаше да изрече името й както през първата им нощ заедно. Искаше да го изпълни със същото онова чувство на почуда, същото свенливо удоволствие. Искаше да я вземе в обятията си, да докосне закръгленото й коремче, да почувства как детето му рита. Искаше му се да прегърне върлинестите си синове и да отмие с целувка сълзите им. Ала нямаше как да им покаже човека, в който се бе превърнал. Не успя да намери думите, с които да им обясни, докато те не се върнаха обратно на гарата и той не каза:

— Няма да бъда цял без теб.

Което, за нещастие, бе самата истина.

[1] Гран (ост.) — единица за аптекарско тегло, равна приблизително на 0,0622 грама. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Изминаха седем години, откакто не бе виждал Делфин. Няма значение. Ескофие бе прекарал следобеда при продавачите на плодове и зеленчуци, избирайки за нея смокини. Иначе принципно бе дошъл, за да вземе „отплатата“ си за месеца — парите, които доставчиците му даваха за привилегията да продават стоката си на хотел „Савой“. Ала завари такова изобилие от смокини, че просто не успя да устои. Гледката на толкова много смокини повдигна духа му. Сякаш двамата отново вървяха по Рю дьо Фиги — единствената улица на Париж, където и от двете страни се издигаха само смокинови дървета, и грабеха с пълни шепи. Сърцето му копнееше за тях. Те щяха да се превърнат в идеален подарък от Мистър Буутс.

Прекрасният Мистър Буутс.

Макар всичко да бе започнало като измама, родена от паниката, през годините седмичните пратки за мадам Ескофие от „Мистър Буутс“ се бяха превърнали в истинска наслада за Ескофие. В писмата до съпругата си бе принуден да възприеме весел, но сдържан тон — тона на приятелството. Но пратките на Мистър Буутс му даваха възможност да бъде и страстен любовник.

Самите плодове го вдъхновяваха. В разгара на лятото имаше джанки от Елзас — дребни, златисти черешки, сякаш напръскани с червено. Както и ренклоди от Моасак — сладки тънкокори сливи с цвета на маруля и лекия нюанс на златистото. През август имаше изобилие от зелени лешници, а после и зелени орехи — деликатни, млечни и свежи. И, разбира се, само за момент в ранната есен, идваше ред и на пеш дьо вин — много рядка праскова с толкова забележителен вкус, че една пратка от нея често струваше едногодишна заплата. А точно преди настъпването на зимата се появяваше гроздето шасла дьо Моасак — дребно, перлено, ароматично и толкова изящно, че растеше на барокови гроздове, досущ като елемент от натюрморт на Караваджо.

Но този ден смокините бяха толкова много, че той закъсня за срещата. Знаеше, че Риц ще се ядоса, но пък той се ядосваше за щяло и не щяло, така че нямаше никакво значение.

Когато Ескофие най-сетне влезе в Американския бар на „Савой“, Сезар Риц вече седеше в другия край в безупречен черен костюм и го чакаше. Изглеждаше така, както изглеждаше винаги — непоколебим и решителен. Беше добре избръснат, добре сресан, крайчетата на мустаците му бяха перфектно извити нагоре, но ръцете му бяха стиснати толкова силно, че кокалчетата му бяха побелели. С течение на годините Риц губеше все повече и повече от теглото си, а в спокойствието му се усещаше някакъв непонятен мрак.

През една врата от тях, в ресторанта, следобедният чай беше в разгара си. Музиката от оркестъра се чуваше чак в хладния тъмен бар. „За запълване на тишината, която увисва като покров над всяка английска маса по време на хранене“ — бе пояснил веднъж Риц. Ала точно в този момент тази музика напомни на Ескофие за светотатството, което се провеждаше в основния ресторант.

Следобедният чай на англичаните беше една мерзост към всичко свято в изкуството на кулинарията. Колкото и Ескофие да се бе старал да поднесе най-доброто от всичко, англичаните си знаеха само едно — познатите, гнусни и обикновено клисави добавки към чая си.

Лимоновият пай с извара бе един безкраен източник на раздразнение за Ескофие. Той знаеше, че паят трябва да се приготвя само със сладки лимони „Ментон“ от Лазурния бряг — това бе единственият допустим плод за този сладкиш. Лимоните „Ментон“ предоставяха дълбочина на аромата, една особена, мека стипчивост с флорален оттенък, които бяха забележителни. Ала британците не желаеха и да чуят за тези лимони. Най-малко три пъти седмично Ескофие беше привикван от поредната облечена в карирани труфила матрона, за да чуе вечното оплакване: „Това не е като на милата ми стара бавачка!“. На което той отговаряше: „Жьо ньо парл па лʼангле“, макар да бе чувал това оплакване толкова често, че отлично разбираше какво му казват.

И тази тяхна пресечена сметана! Едно по-изискано небце би настоявало за крем шантий, подсладен с о-дьо-ви като например Калвадос или о-дьо-ви дьо поар, защото крушите са винаги прекрасни през зимата. Но не и англичаните! Техният чай трябваше да бъде винаги чаят, който си спомнят от детството!

И, разбира се, трябваше винаги да има седемнайсет вида чай, макар повечето от дамите напоследък да пиеха само шампанско или дори джин с тоник, поднесен във висока чаша с парчета миниатюрен лайм. „Усещам леки признаци на скорбут“ — оправдаваха се те пред сервитьорите.

Да, английският следобеден чай бе истински кошмар.

Ескофие се настани на високия стол на бара до Риц, макар че, ако зависеше от него, би предпочел да седне на маса. В ресторанта оркестърът премина на мелодия от „Пиратите от Пензанс“, при което няколко дами хорово запяха „Песента на генерала“. Ескофие потрепери. Предвид заваляните приказки и несдържания смях, които достигаха до бара, той дълбоко се съмняваше точно това пресъздаване на либретото да се понрави особено на един съвременен генерал.

— Клиентът е винаги прав, а? — подметна.

— Освен когато е седнал — промърмори Риц.

— Никога няма да разбера англичаните и техния чай. Вечерята е венецът на деня. А каква полза има от чая, когато само я разваля?

— Той пълни джобовете ни и ни спасява от изисквания за салами със зеле.

Пред Риц имаше две малки коктейлни чаши. Едната съдържаше някакво питие с резенче лимон. В другата имаше маслина. Той непрекъснато нареждаше и пренареждаше чашите, така че да се намират в идеална линия една до друга. Салфетките също.

— Ето, опитай! — отсече той и подаде на Ескофие чашата с лимона. — Това е коктейл „Мартинес“ от Калифорния. Джин „Олд Том“, вермут, битер, ликьор марашино.

Ескофие първо подуши питието и му подаде обратно чашата, но като я хвана за столчето, за да не затопли съдържанието й.

— Много ми прилича на коктейл „Манхатън“. Хвойната на джина е много приятна, много отчетлива. Какво ще кажеш обаче да използваш сух вермут и да елиминираш марашиното?

Риц му поднесе втората чаша.

— Би могло да бъде и това. Равни части джин и вермут „Мартини е роси“. Коктейлът се нарича просто „Мартини“.

Ескофие отново подуши.

— Доста по-добре.

— Много по-силно, да. Е, тази вечер ще започнем с него вечерята за инвеститорите. И само гледай как парите ще започнат сами да излитат от джобовете им!

— Коктейлите поразяват непоправимо небцето.

— Коктейлите са американска измислица, значи са екзотични.

След известно време Ескофие започна да осъзнава, че за разлика от онова, което му бе казал в началото Сезар Риц, той изобщо не е посланик на Франция. Чувстваше се по-скоро като хамелеона домашен любимец, който Сара носеше по-често като бижу — обикновена декорация, откъснат от стихията си и държан на златна верижка.

Разгърна менюто, което бе създал за вечерята на инвеститорите. Коктейлите със сигурност щяха да я провалят, но пък пияните инвеститори са щедри инвеститори, а компанията „Риц Хотел Дивелъпмънт“, чиито основни партньори бяха Риц и Ескофие, се нуждаеше спешно от пари.

В рамките само на една година те бяха планирали да открият „Хотел Риц“ в Париж на модерния Плас Вандом, а на следващата година техния флагмански кораб — хотел „Карлтън“.

Хотел „Карлтън“ щеше да се намира наблизо до „Савой“, но щеше да бъде още по-модерен, по-елегантен и по-скъп. Иначе казано, щеше да бъде много по-добър. Риц непрекъснато повтаряше, че в мига, в който бъде завършен, те ще прекратят договорите си със „Савой“ и ще станат богати колкото самия Ричард Дойли.

— Хотелите „Риц“ ще бъдат най-величествените хотели в целия свят!

— И няма да сервират следобеден чай?

— Никога повече няма да видиш думите „Риц“ и „чай“ заедно в едно изречение!

Ескофие не спираше да си мечтае за този ден.

И затова той прие предизвикателството да създаде такова меню за вечерята на инвеститорите, което да граничи с екстравагантността. Но един особен вид екстравагантност, такава, която да може да бъде начислена на сметката на „Савой“, скрита в различни фактури.

Бяха заложили толкова много, че сън не го хващаше. И двамата мъже печелеха повече пари и от самия министър-председател, но Делфин харчеше дела на Ескофие с алармираща скорост — поддържането на огромна къща, пълна с всевъзможни членове на семейството, беше скандално скъпо занимание. Ако щяха да напускат „Савой“, за да откриват новия си хотел, заплатата му изобщо не трябваше да помръдва — във Вила Фернан имаше твърде много гърла за хранене.

Ескофие остави менюто на бара и отбеляза:

— Само вината ще струват хиляда лири. Доста скъпичко, не мислиш ли?

— Нали това е целта ни?

Риц изпи мартинито на един дъх и зачете на глас:

— Кавиар фре — Охладен хайвер; Елини дьо Сарасен — Блини с елда; Урсен дьо ла Медитеране — Морски таралежи; Консоме оз Йоф дьо Фовет — Консоме със съвършено яйце на пойна птица в чест на именитата оперна певица Аделина Пати; Велуте Дам-Бланш — Кремсупа от сладки бадеми с пилешки кюфтенца във формата на звезда… — И така още четиринайсет блюда.

— Преводът е на Ешнар — поясни Ескофие. — Но мисля, че можем и без него.

— Инвеститорите би трябвало да знаят какво ядат.

— Инвеститорите би трябвало да говорят на френски.

— Те говорят най-вече езика на парите — това е универсалният език.

Менюто действително беше огромно и предизвикателно. А тази вечер ресторантът и без това беше препълнен — всички маси бяха резервирани. Ескофие погледна часовника си и отбеляза:

— Бърти и мис Лангтри са все още в апартамента му. А съпругата му и останалата котерия на Марлбъро трябва да пристигнат за коктейли при залез-слънце, което е след по-малко от час.

— Значи и за нея мартини — принц Едуард обожава драмите.

— А когато бъдещата кралица се появи в бара с главата на Лили Лангтри, какво ще си помислят нашите инвеститори?

— Ще бъдат много доволни. Инвеститорите обожават да гледат скандалите на монархията. Това ги кара да се чувстват особено важни и значими. И ще разтвори още повече кесиите им.

Риц довърши питието си, но още не оставил чашата си на бара, барманът му донесе нова. Той отпи и от нея. Ескофие сниши глас и отбеляза:

— Тази наша вечеря — разходите са огромни!

— Аделина Пати?

— Тя се съгласи да изпее „Дом, сладък дом“, както ти поиска, но за пет хиляди лири! На коя сметка ще ги вписваме?

— Много добър въпрос. Колко годишни заплати са тези пари?

— За някои — цял живот труд.

— Е, ще ми бъде интересно да видя тогава чия сметка ще избереш. Може би камериерски услуги? Би било забавно. Можеш да кажеш, че принц Едуард е настоял да спи в златни чаршафи. Е, не че той всъщност спи, нали така?

— А какво ще кажат одиторите?

— Няма начин да поставят под въпрос изискванията на принца!

По молба на борда на директорите на „Савой“ одиторите вече четири месеца разнищваха сметките на хотела. Хотелът, барът му и ресторантът бяха пълни догоре всяка вечер, но ето че счетоводните отчети за полугодието показваха спадане в нетните печалби от 24 процента през 1895 година на скромните 13 процента.

— Бизнесът винаги е цикличен — опитваше се да им обясни Риц. — Ето, вижте лалето — някога са можели да си го позволят само крале, а днес е най-обикновено цвете.

Ала бордът бе останал глух за неговите обяснения. При затворени врата те редяха литания за всички предприятия, свързани с хотела, от които само Риц и Ескофие извличаха печалби. Бордът бе особено много вбесен заради подкрепата, която различни клиенти и търговци на „Савой“ оказваха на „Риц Хотел Дивелъпмънт“, което ги превръщаше в потенциални партньори на конкурентната компания, както и заради стотиците им неуредени сметки. Подаръците нямаха нищо общо с бизнеса на „Савой“, а бяха изпращани на втори страни „с комплиментите на управителя“. Разнообразните хранителни продукти и стоки, вписани в сметките на хотела, които се изпращаха директно в новия дом на Риц в Хемпстед, бяха накарали Ричард Дойли Карт да се чувства предаден.

— Това е стандартна практика — казваше Риц.

— Когато хотелът има по-голяма печалба, да.

— Тринайсет процента са…

— Недостатъчни. Вие просто използвате хотел „Савой“ като място, където да живеете и откъдето да ръководите вашите схеми, както и като лост за пускане в действие на други проекти, в които хотелът няма никакъв финансов интерес.

— Аз съм хотел „Савой“! — изтъкна Риц.

— Надценявате се.

— Да попитаме тогава кралицата или сина й.

— Няма да позволя да ме изнудват!

— Няма да позволя да ме унижават!

Ескофие мълчеше. В допълнение той пък беше обвинен, че урежда свои собствени компании да доставят продукти на „Савой“, както и че взема комисиони и подаръци от търговците.

Обвиненията очевидно бяха абсурдни. И макар като цяло фактите да бяха точно такива, в тези практики нямаше нищо зловещо. Това си беше просто бизнес. Просто quid pro quo. А бордът ги третираше като престъпници.

Ескофие искаше само да каже: „Но това е просто «отплатата» на хората“. В крайна сметка той бе дал толкова много на този хотел, беше се лишил от семейството си и от Франция, за да донесе френската култура и кухня на англичаните. А какво получаваше за саможертвата си? Ужасите на следобедния чай и някакви символични пари, но в никакъв случай достатъчни за издържане на две домакинства. Искаше да им обясни всичко това, да се защити — но нищо не каза. Би било невъзпитано от негова страна да спори с такива хора. След година вече няма да бъда тук.

— Господа, срещата свърши! — отсече Риц и се изправи. — В договорите ни се казва, че шест месеца от годината имаме право да се занимаваме и с други начинания. Ако ни обвинявате в непочтеност и злоупотреби, първо ви съветвам да ни предоставите солидни доказателства за това или в противен случай ще съдя „Савой“ и ще спечеля — така, както е направил предишният мениджър преди мен!

Ескофие излезе след него.

Още на следващата сутрин в хотела се материализира цяла армия одитори. Това беше преди четири месеца. Ескофие си даваше сметка, че трябва да бъдат много внимателни. Отново прегледа менюто.

— Това може да бъде възприето в негативна светлина — промърмори. — А що се отнася до Пати, може би трябва да й платим от нашите джобове.

— Та ти кръсти цяло блюдо на нея, защо просто не ни попее?!

— Ако ще да кръстим на нея и хотела, тя пак ще си иска парите. Напоследък обикаля света с един папагал. И знаеш ли коя е думата, която го е научила да повтаря непрекъснато? „Пари, пари!“

— Ами Мелба?

— Тя има ангажименти.

— Ти пита ли я? Каза ли й, че е заради мен?

— Казах й. Отговори, че съжалява.

Това беше вярно, но не съвсем. Точните й думи бяха: „Толкова съжалявам, че трупането на пари го е променило толкова много! Риц е станал невероятно надут, както впрочем и ти!“.

Но Ескофие не можеше да съобщи на Риц подобно нещо. Не можеше да каже дори на свещеника.

— Съжалява ли? Ако толкова съжалява, да си беше пренаредила графика!

— Така каза.

— Знаеш ли? Защо не вземеш да кръстиш на нея нещо с много гаден вкус? — ухили се Риц. — Напоследък е започнала да се превръща в свиня майка!

— Може би някаква диетична храна? Тъничка препечена филийка за убиване на апетита? — предположи Ескофие.

— А защо не едно прасенце сукалче с праскова в устата? „Савой“ може да го представи като „Новата прасковена мелба“! Ще бъде много забавно, не мислиш ли?

Риц довърши второто мартини и се заслуша в оркестъра от съседното помещение. Музиката се бе сменила на „Менует в сол мажор“ на Бах. Очевидно следобедният чай бе на привършване. Светът скоро щеше да си върне облика, в който го познаваха.

— Това тук е храм на земните наслади, не мислиш ли? — изсумтя.

Барманът му донесе ново питие. Ескофие го грабна и го постави на една ръка разстояние от Сезар Риц.

— Тази вечер трябва да бъдем напълно трезви, Цезар!

Риц се пресегна и си взе чашата.

— Днес одиторите си тръгнаха — каза.

— Окончателно ли?

— Да.

— И?

— И сега ти трябва да посрещнеш инвеститорите, да им предложиш коктейли, а после да се извиниш и да се прибереш у дома. Трябва да изчезнеш за известно време, докато оправя нещата. Не желая да те привикват в друга стая, за да си „побъбрите“, както казват англичаните, само и само да проверят дали версиите ни съвпадат. Затова се прибери у дома. Аз ще ти се обадя.

— Аз съм си у дома.

— Имам предвид при съпругата ти. Никой няма да постави под въпрос желанието ти да видиш семейството си след толкова години.

Ескофие не бе виждал Делфин от раждането на тяхната дъщеря, което ще рече близо седем години. Седем години редовни пратки от верния Мистър Буутс. Затова не дочака дори коктейлите.

ДВАДЕСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

В началото Делфин все още си спомняше аромата на кожата му. Четвъртък беше ден на кърито — „Англичаните много обичат своето къри“, й бе казал той. Ескофие пристигаше в леглото й късно през нощта, с аромат на далечни места по ръцете си. Докато мракът изтъняваше около тях, те правеха любов бавно, тихо, пробивайки изтощението от работата и децата, за да навлязат в свой собствен свят — свят, пълен с топлота и език, който само те говореха.

След като той престана да се връща в Монте Карло, ароматът му постепенно избледня. Възглавниците, старите му ризи — нито една от тях вече не излъчваше нито уханието на кърито, нито наситеността на запържения лук, нито дълбочината на задушената кокошка. Единственото, което й остана, беше споменът за тези ухания.

След като във Вила Фернан пристигна първата пратка от Мистър Буутс, тя му писа:

„Този човек очевидно ме преследва навсякъде. Защо?“

Той не отговори. И така Делфин започна да прави бриош.

Готвачките на Вила Фернан стояха в ъгъла на кухнята и гледаха как мадам връзва чиста престилка върху копринената си рокля, отрязва парче мая, като едва не срязва кутрето си, и започва да я меси с брашно, топло мляко и едно голямо яйце. Когато зави внимателно тестото на топка и го постави в голяма купа с топла вода, жените се поуспокоиха, че мадам всъщност знае какво прави. Докато не заговори.

— Необходимо е доказателство — каза Делфин. — Трябва да разберем дали маята няма да ни напусне.

Застана над купата и зачака топката тесто да бухне и да се издигне във водата.

Доказателство ли?

Двете готвачки се спогледаха. Доказателството бе последният етап, окончателното набухване, преди хлябът да влезе във фурната. Целта не беше да се прави гъба.

„Поети! — помисли си с отвращение по-старата готвачка. — Нямат никакво място в кухнята!“

И тогава двете оставиха Делфин сама в кухнята — през този ден и през всички останали, когато се заемаше да приготвя бриош. Нямаха сърце да й кажат, че никога не можеше да има доказателство, че никога нямаше гаранция. Една грешна стъпка — прекалено дълго месене, прекалено топло краве масло, моментно нахлуване на студен въздух — можеше да съсипе целия бриош. В това нямаше никаква поезия — само хладни ръце и затоплена кухня.

Пет яйца. Брашно. Сол. Захар. Рецептата на пекаря беше напълно ясна. След като се постигне меко тесто, „започваш да го биеш върху дъската“. Ожесточено. Точно 100 пъти.

Изглеждаше абсурдно. „Тестото не е разумно същество — мислеше си тя. — Не може да различи седемдесет и пет хвърления върху дъската от сто.“

Но ги различаваше.

При четирийсетото хвърляне Делфин започна да усеща, че тестото й се поддава — твърдостта му започваше да се разпуква. Ръцете я боляха ужасно. Бебето — Жермен, се събуди от дрямката си и започна да мрънка в креватчето си. Момчетата искаха да пият шоколад.

— Моля те, мамо, моля те!

Делфин чуваше всичко, но знаеше, че не може да спре да „бие“ тестото. Ако спреше, за да нахрани бебето и да направи шоколад на момчетата или дори да извика някоя слугиня, която да го направи, когато се върне при тестото, то вече ще е станало като олово.

— Пиша! — провикна се тя, макар да не искаше да каже точно това. Но до известна степен беше истина. С всяко следващо биене на тестото поетът в нея си мислеше за някаква фраза или за изглаждане на някакъв образ. Звездите, които не виждаше през деня, внезапно заблестяха за нея и само за нея и тя се замисли за възможностите им, за силата на техния огън.

Оттам нататък винаги, когато правеше бриош, Делфин казваше на всички, че пише.

Сто удара в дъската, а после, въпреки че тестото изглеждаше перфектно, кръгло и еластично, както би трябвало да бъде, рецептата изискваше добавянето на невъзможно количество краве масло. Това не е ли поема?! Когато й се струваше, че е достигнала съвършенството, се оказваше, че няма дълбочина, няма наситеност.

Ала маслото, лъжица след лъжица, започна да разцепва тестото. То отново стана клисаво в ръцете й. И мазно. Делфин се изпълни с отчаяние. Искаше й се да спре и да добави още брашно и пак да започне да бие тестото, защото тази част от процеса й харесваше най-много.

„Бъдете храбри!“ — бе написал пекарят.

И така, въпреки че тестото се размекна, тя продължи да добавя масло, докато накрая, когато бе сложила цялото необходимо количество, се оказа, че то беше достатъчно добро.

Понякога „достатъчно добро“ е единственото, на което човек можеше да се надява.

Тя го покри с кърпа за чай и то наистина бухна. И след като се вдигна още веднъж, беше изпечено и сервирано още топло. Не беше идеално — беше прекалено плътно, но наситеният му богат вкус и волността на маята бяха достатъчни, за да извикат сълзи е очите й.

Избухна облак над Париж и нахлу светлина, / само пътят отдолу е обгърнат в тъма.

— Да не би мосю да се връща? — попитаха готвачките. Все пак бриошът не беше хляб за всеки ден.

— Той работи — отговори тя. — Всички работим.

ДВАДЕСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

През годините имаше и писма, разбира се. Много писма. Всички до едно адресирани до „Жорж“, както го бе предупредила Делфин, за да му напомнят, че двамата са се превърнали в непознати. Не че той имаше нужда да му се напомня. Всяка сутрин се събуждаше сам, поглеждаше през прозореца към пълното със сажди сиво утро над Лондон и се питаше какво бе станало с неговия живот. Усещаше болезнена нега по мекотата на децата си, по аромата на втасващо тесто и по Делфин, топлото й тяло, винаги там, винаги гладно.

Но не такава бе срещата, на която се бе надявал.

Когато той пристигна, Делфин не му проговори. Прислугата отнесе куфарите му в стаята за гости. Децата бяха навън, но никой не ги повика да посрещнат баща си. За първи път от много дълго време Ескофие нямаше какво да прави. Непривикнал на следобедна дрямка, той седеше на малкото твърдо легло и слушаше звуците на къщата около него. Тя вече не скърцаше, както си я спомняше — или може би просто вече не я чуваше. От другата страна на прозореца му децата играеха — звънът на смеха им беше така чужд, като роман, написан на език, който можеш да прочетеш, но не можеш да говориш.

Тази вечер Делфин разпореди масата да бъде сложена навън, близо до ръба на скалата, откъдето се откриваше гледка към Средиземно море. Подреди я лично — със сините китайски порцеланови чинии, финия бохемски кристал и тежките сребърни прибори, които Ескофие беше спасил по време на аукциона, организиран от банката за разпродажбата на имуществото на „Златния фазан“. По-надолу, към центъра на дългата меса, бе сложена поредица от разнообразни сребърни свещници — някои високи, други ниски, използвани някога при официални банкети. На фона на настъпващия здрач свещите съскаха и пращяха като умиращи звезди. Децата бяха вечеряли рано и бяха изпратени по леглата, без да получат целувка от баща си.

— Бих искал да ги видя — каза той.

— Утре.

Ескофие нямаше желание да спори.

Тази вечер Делфин се бе облякла за вечеря така, сякаш беше в „Савой“. Тази гледка натъжи дълбоко Ескофие. Съпругата му носеше бижутата, които той й бе изпратил за Коледа — перлени обеци и огърлица от черен кехлибар и перли, както и подаръка за рождения й ден — дълги ръкавици от ярешка кожа. Беше ги записал на сметката на „Савой“ като кухненски разходи, „за кокошките носачки“ — така беше писал. Вече не му се виждаше толкова остроумно.

Роклята й беше в яркосиньо. Тя имаше и други рокли, разбира се, той бе виждал фактурите за всяка от тях. Голяма част от тези рокли бяха двойно по-скъпи от синята. Но точно тази бяха купили двамата. Корсажът беше изрязан ниско, обшит с дантела, и имаше турнюр — нещо, което вече никоя жена не носеше. След раждането на дъщеря им роклята едва побираше Делфин, но все още беше приятна. Той я бе избрал единствено заради цвета. Беше в абсолютно същия нюанс на синьото като небето и морето на Лазурния бряг — брилянтно кобалтово, изработено от коприна.

Във вечния си черен фрак а ла Луи Филип, раираните панталони и добре намазаните с восък черни мустаци, Ескофие пристигна късно на масата за вечеря — никой не си бе направил труда да го извика. И никой не го беше чакал. Всички, с изключение на Делфин вече се хранеха, когато той зае мястото си начело на масата. Столът под него беше нестабилен, клатеше се.

Когато Делфин най-сетне приспа децата и се появи на масата, изглеждаше много изненадана, че Ескофие е седнал начело на масата. Тя се настани на единствения друг празен стол, непосредствено вдясно от него, и не смееше да го погледне, макар той да не откъсваше очи от нея. Бе поостаряла в негово отсъствие, вече беше леко прегърбена. Косата й бе посребрена тук-там. Времето бе започнало да дяла с длето мекото й лице. Той бе забравил как слънцето позлатяваше кожата й и придаваше на очите й блясък като на разтопен шоколад.

Запита се как ли изглежда пък той в нейните очи. Вероятно по-дребен. И със сигурност побелял.

Вечерята беше проста. Имаше, разбира се, и омари — все пак сега им беше сезонът. Делфин бе направила от тях богато рагу, използвайки домати, лимони, подправки и какао, което бе сервирала върху салата от градинска жлъчка, къдрава маруля и листенца от червена латинка. Всичко излъчваше прекрасен аромат. Виното беше селско, подарък на Ескофие от негов стар приятел, който той се бе отбил да види на връщане към дома си. Накрая на вечерята обаче нямаше сладки — само багети с изсушени черни маслини, леко трапезно краве масло и твърдо селско сирене.

Когато сервираха хляба. Делфин отчупи едно парче, помириса го и отсече:

— Прекалено сух!

Ескофие си отчупи от другата страна. Захапа го, но без да откъсва очи от нея. Бъбренето на масата около тях продължаваше, така че никой не забеляза как той хваща ръката на жена си и я потърква нежно по бузата си.

Този път тя не извърна поглед.

— Седнал си на мястото ми — каза.

— И хлябът ти е сух. Очевидно имаш много лош ден, а?

— Не съм месила от доста дълго време.

— Това е въпрос на контрол.

— Не ме интересува контролът.

— Тъкмо в това е проблемът — отбеляза той. Тя се изправи с очевидното желание да си тръгне, но той не пусна ръката й. — Хлябът се раздвижва от маята. И прекалено многото мая е точно толкова лошо, колкото и прекалено малкото.

— Точно като любовта.

Той се изправи и тихо заговори:

— Точно като любовта наистина. Хлябът е проста, но и много изискана храна. Мая, брашно и вода — все прости съставки, но заедно правят магия.

— При подходяща среда, разбира се.

Той направи крачка към нея.

— Топлина и търпение. Не може да се пришпорва, трябва да се заслужи. Перфектният хляб е сдържано и добре изчислено прелъстяване.

Той се приведе към нея, за да я целуне, но тя се отдръпна. На масата се възцари напрегнато мълчание.

— Като любовта, така ли? — попита тя.

— Точно като любовта.

Лунният сърп над главите им беше блед и нещастен.

— Късно е — изрече Делфин, отдръпна се окончателно от него, вдигна чинията му и я подаде на една от прислужниците. — Даже твърде късно.

Тази нощ, докато всички в голямата къща спяха, Ескофие отвори вратата на стаята на съпругата си, без да почука и каза:

— Ела с мен.

Все още бе облечен в черния си фрак „Луи Филип“, шалчето и високите си обувки с платформи.

— Защо? Защото ти казваш ли?

— Не. Защото меся тесто.

И така боса, облечена в най-красивата си дантелена нощница, тя го последва. Косата й беше разпусната. Дългите тъмни къдрици, сресани с вазелин, проблясваха под лунната светлина.

Месенето бе последното нещо, което бе очаквала.

Ескофие й подаде престилка. Тя му я върна.

— Много добре — кимна той. Сгъна прецизно престилката на квадрат, постави я върху кухненската маса и отвори фурната. Вътре имаше два самуна златист ръжен хляб. Той ги почука лекичко и се заслуша в очакване на перфектния кух звук.

— Тава с водичка във фурната спомага за запазването на влагата. Ако кората не остане достатъчно влажна, ще се напука.

— Затова ли дойде при мен? Но аз знам как се прави хляб! Непрекъснато меся бриош!

Той извади хляба от фурната и отбеляза:

— Бриошът е като сладкиш. Яйцата и кравето масло прощават по-лесно.

— Но аз правя много добър бриош.

— Което е похвално, но за да живее, човек се нуждае от хляб. Сега гледай! Трябва да измериш 400 грама брашно и 280 грама вода, но с абсолютна точност!

— Или мога да оставя измерването на момичето, защото аз съм поетеса, а не готвачка.

Той беше с гръб към нея. Единственото, което Делфин виждаше, бе линията на елегантния му фрак и неговата оредяваща бяла коса. Седем години. Той се изправи, хванал в ръка горещия хляб, и огледа внимателно кората му. Мазолите бяха направили ръцете му безчувствени на горещина, твърди и груби. Делфин не беше никак доволна от този факт, но въпреки това не спираше да мечтае за тях.

— На тази кухня й е необходима реорганизация — отбеляза той. — Едва успях да открия брашното. А ръжта беше скрита — не знам по каква причина. Солта винаги трябва да бъде вляво на плота, затова се държи в килера, така че домашната готвачка…

— Събуй си обувките!

— Обувките ли?

— Това е моята кухня. А в моята кухня нямаш нужда от обувки с платформи, за да стигаш печката ми, защото изобщо нямаш работа при печката. Освен това не виждам причина да оставям солта на плота. Моята сол не е твоя работа. Затова сега си свали обувките!

— Не съм си донесъл други.

— Почакай.

Ескофие си събу обувките и приседна по чорапи. Чувстваше се крайно неловко.

— Ето ти едни обувки! — отсече тя и му ги подаде. Паснаха му перфектно.

— На кого са?

— На Пол.

— Пол ли?

— Да, синът ти.

— Моят син.

— Точно така.

— Все още е вкъщи, защото не си му намерил място за чиракуване. Но на шестнайсет като че ли е твърде късно да започваш да учиш каквато и да било професия.

Внезапно усети, че обувките започват да му стягат. Но кога синът ми се превърна в мъж?

Ескофие сложи топлия хляб в кошницата за пикник заедно с една неотворена бутилка бордо и парче прясно краве масло, увито в кафява хартия. Обърна се към нея и й подаде ръка — груба и мазолеста, ръка на готвач, на работник.

— Ела с мен!

Три деца. Огромна къща на Лазурния бряг, пълна с всичките й роднини, голяма част от които зависеха изцяло от Ескофие. Сега тя живееше охолно и комфортно, беше станала влиятелна личност. Но водеше живота си без него. Тя се поколеба.

— Мадам Ескофие? — Изрече го като въпрос.

Светлината на лунния сърп нахлуваше директно през прозореца на кухнята.

— Не можеш просто да влизаш и излизаш от живота ни — изрече Делфин. — Това не ти е един от твоите хотели.

— Разбирам.

— Хубаво.

Тя му подаде ръка. Той нежно я целуна.

— Добре.

„Това не означава нищо“ — каза си тя. Ръката й легна перфектно в неговата, както винаги е било.

Той бе застлал покривка върху влажната трева. Вечерният въздух беше хладен, но приятен — именно този вид влажен тропически въздух беше причината Монте Карло да му липсва толкова много, особено през зимата. На фона на лунната светлина гледката беше зашеметяваща — острите зъбери, газените лампи в града под тях. Наля вино в една кристална чаша и й я поднесе.

— За теб!

— Ще се счупи.

— Преди не сме се тревожили за подобни неща.

Делфин отнесе двете кристални чаши обратно в къщата и на тяхно място взе два чисти буркана от желе — онези, които използваше за децата. Погледна през прозореца към съпруга си, който седеше на ръба на скалата и чакаше завръщането й. Беше много познат и същевременно странник. Щеше й се той да се махне оттук, но едновременно с това не можеше да си представи живота без сянката му.

На плота имаше купа пресни смокини, които Мистър Буутс й бе изпратил по-рано същия ден. Погледна пак през прозореца. Милият ни мосю Буутс! Утринната мъгла скоро щеше да замени лунната светлина. Скоро и тя, и Ескофие щяха да изчезнат. Тъмната пурпурна кожица на смокините й напомни за нощното небе. Взе една смокиня и я сряза на две. Наситеночервеният плод изпълни въздуха с уханието на горски мед. Тя отхапа. Не приличаше на нито една друга смокиня, която бе хапвала досега — вкусът бе наситен и богат.

Делфин постави другата половина на съвършената смокиня в бяла кръгла чиния, напръскана с лавандулов мед. Не много, само толкова, колкото да напомни на Ескофие за пролет на Лазурния бряг, за това колко тучна и непоносимо сладка може да бъде тя.

Отвори кутията за лед. Вътре стояха омарите, останали от рагуто — любимото й ястие. Грабна един и го лапна целия. Необичайната смесица на доматите с какаото все още се усещаше, все още беше приятна.

— Това е моята кухня — промърмори си тихичко и излезе обратно в нощта.

— Мислех си, че си ме забравила — каза той и се изправи.

— Опитах се, но се оказа невъзможно.

Той пое смокинята от ръката й.

— Мистър Буутс?

— Изпратил ми е също така и бутилка прекрасно италианско вино, както и няколко покривки за маси от брюкселска дантела. Има много добър вкус.

— Той е страстен любовник.

— Никога не бих се досетила.

Двамата се настаниха в сянката на Вила Фернан, но мракът като че ли изведнъж се сви около тях, за да ги погълне.

— Да влезем — каза тя. — Много е влажно.

— Доматите. Помниш ли ги? Дни наред стерилизиране на домати и изливането им в бутилки шампанско за зимата. Помниш ли колко прекрасно беше да улавяме лятото в бутилка, при това каква бутилка, а?

Делфин върна хляба и маслото обратно в кошницата за пикник, а на него подаде бутилката с вино.

— Те бяха за клиентите, не за нас — каза.

— Но аз запазих тези бутилки — каза той. — Бихме могли да го направим пак. Това лято. Тази къща има нужда от градина. Точно тук, под това одеяло. Пространството е малко и каменисто, но ще бъде идеално за кухненска градина. Прекрасно място за отглеждане на домати.

— Децата не обичат доматен сок.

— Ще ядат онова, което им кажем да ядат.

— Кой, ние ли?

Тя не посмя да го погледне в очите, нито да се обърне към него. Сякаш той вече се бе върнал обратно в Лондон, отново в малката си претъпкана стая и съзерцаваше през прозореца пълния с пушек и сажди въздух на големия град.

— Тогава бяхме щастливи — отрони той. — Нали? Преди „Савой“?

— Аз бях щастлива. Но ти си си Ескофие — отбеляза Делфин и му подаде и кошницата за пикник. — Не се преструвай, че не е така. Няма да бъдеш искрен.

Тя тръгна напред, но той я хвана за ръка и промълви:

— Танцувай с мен!

— Няма музика.

Той я придърпа в обятията си и прошепна:

— Разбира се, че има. Ето, слушай! Сърцата ни. Едно, две, три. Едно, две, три. Нима това не е валс?

Тя се опита да се издърпа от ръцете му, но той я стисна още по-силно.

— Едно, две, три. Не го ли чуваш?

— Не.

— Значи не се опитваш.

Устните му докоснаха нежно бузата й. Мекотата на целувката му я изненада. Насред лабиринта от болка и гняв тя си даде сметка, че наистина усеща биенето на сърцето му, на техните сърца. Туп, туп, туп.

— Едно, две, три.

Туп, туп, туп.

— Едно, две, три.

Двамата се понесоха в ритъма на валса по ръба на скалата. Дребните камъчета се отронваха под краката им и се претъркулваха в мрака.

— Обръщане. Едно, две, три. Обръщане.

Туп, туп, туп.

— Мадам Ескофие — простена той и я целуна с нежността и страстта, която и двамата помнеха. Целувката имаше вкус на омари, рагу и съвсем малко какао. — Моя скъпа мадам Ескофие!

Туп, туп, туп.

Свали халата й.

Туп, туп, туп.

После и нощницата й.

И когато тя остана гола и бледа под лунната светлина, той прокара пръсти по тялото й, запечатвайки в паметта си всеки неин белег, всяка извивка, всяка нейна мека част. Тя разкопча ризата му, свали фрака му.

За момент се сети за децата им, макар че вече трудно биха могли да бъдат наречени деца. Момчетата скоро щяха да имат собствени семейства. Дъщеря й беше на осем и висока почти колкото баща си. Какво ще си кажат, ако погледнат през прозореца и ги видят?

— Мадам Ескофие!

Делфин вдигна очи към тяхната къща, а после погледна и към съседната. Никъде не светеше. И така тя впи устни в неговите и светът около тях се разпадна. Единственото, което остана, бе лунният сърп, морето и времето.

Сърцето му бе толкова изпълнено с нея, че имаше чувството, че ще се пръсне.

Тя мълчеше, кожата й беше студена.

Той беше заспал и сънуваше, когато тя изрече:

— Не буди децата, когато си тръгнеш.

— Може би няма да си тръгна.

— Не знаеш как да останеш.

Той се загледа след нея, докато тя се отдалечаваше. Нощницата и халатът й се ветрееха след нея и й придаваха вид на призрак. Ескофие не каза нищо — нямаше какво да каже. Погледна към морето — луната потъваше в него, утрото скоро щеше да настъпи. Той се облече, внесе кошницата в къщата, замени бурканите с една кристална чаша и добави голямо парче Каприс де дьо — изключително гъсто крема сирене, което бе купил за хотел „Савой“ и бе накарал отговорника по сирената да изпрати в Саутсий, Портсмут. Там, в неговия склад, някой бе прегледал пратката, бе я препродал отново на хотела с добра печалба и бе пакетирал останалото, за да бъде доставено със следващия кораб в Монте Карло на адреса на Делфин. От Мистър Буутс, разбира се. Взе и смокините. После отиде в стаята за гости, за да опакова багажа си.

Не бързаше. Сгъна старателно всяка риза, всеки чорап. Във всеки един момент се надяваше Делфин да излезе от стаята си, да го хване за ръка и да го поведе към леглото си. Но тя не излезе.

Първият влак за Париж тръгваше призори. Оттам трябваше да хване друг, за Лондон. Пътуването беше дълго — много по-дълго от времето, което бе прекарал у дома си. Пред стаите на децата Ескофие целуна връхчетата на пръстите си и остави по една целувка на всяка врата. Не искаше да ги буди.

Когато стигна на гарата, се качи на първия влак за Париж. Седна до прозореца — дребен изряден мъж в дребния си изряден костюм. Видя как слънцето се издига над Лазурния бряг и осветява пълните с яхти пристанища, вилите на милионерите и неговата собствена величествена къща, която може би никога повече нямаше да види. Отвори кошницата за пикник и на малката масичка пред себе си разстла бяла ленена салфетка, върху която постави кристалната чаша. После извади и резена сирене, до който сложи двете пурпурни смокини. Наля си малко вино, откъсна си крайчето на ръжения хляб, който беше приготвил сам, и започна да яде, докато светът летеше покрай прозореца му. По-вкусна закуска никога не бе хапвал.

Когато Ескофие най-сетне се върна в хотел „Савой“, минаваше полунощ. Влезе през страничния вход. Всички си бяха заминали, а до пристигането на сутрешната смяна на персонала оставаше още доста време. Лишената от прозорци основна кухня бе потънала в мрак, по тавана й играеха единствено отраженията на сините пламъци на печките. Той приседна тихо на стъпалата и се загледа в играещите пламъци — неуморни като самия ад. Тази гледка го дари с някакво странно успокоение. Така и не усети как е заспал.

— Папа̀! — разтърси го внимателно момчето. — Папа̀, трябва да тръгваш. Върви си почини. Ние ще се погрижим за всичко.

Ескофие си погледна часовника. Пет сутринта. Кухнята започваше да се подготвя за сервирането на закуската. Той си грабна куфарите, излезе в хладното позлатено фоайе и стоя там много дълго време, наблюдавайки как хората влизат и излизат. Ето ги и обеднелите аристократи и прочутите измамници, бъбрещи с новобогаташите и звездите. Ето я и онази нюйоркска наследница със счупения крак, която тикаха в инвалидна количка от палисандрово дърво, а след нея се носеше цяла глутница джафкащи дребни пекинези, „скъпите дечица на мама“. Имаше и множество кардинали и епископи в цялото им пищно величие, наблюдаващи с присвити очи съпругата на принца, която се носеше като кораб през хотела в изключително почтени дрехи. Видя дори мистър Гилбърт, но лишен от сянката на мистър Съливан — седеше в Американския бар и си водеше усърдно бележки.

Откъм кухнята се чуха викове и крясъци. Те бързо преминаха през ресторанта и се изляха чак във фоайето. Останалата част от вещите на Ескофие беше оставена в краката му, а после полицията го изведе навън, в студения мартенски ден. И едва тогава му поднесоха заповедта за уволнение. Тя беше адресирана до господата Риц и Ескофие, двамата основни партньори на компанията „Риц Дивелъпмънт“, и беше повече от ясна. „С решение, прието тази сутрин, вие сте освободени от работа в хотела на множество основания, не на последно място заради грубо занемаряване на задълженията и лошо управление. Принудени сме също така да ви помолим моментално да освободите стаята си в нашия хотел.“

„Възникнаха недоразумения“ — гласеше телеграмата на Ескофие до Делфин.

На първа страница на вестник „Стар“ от следващия ден се четеше: „Мистерията в хотел «Савой»: През последните 24 часа хотел «Савой» се превърна в сцена на размирици, които в Южноафриканската република биха били квалифицирани като революция. Трима мениджъри бяха уволнени, а 16 освирепели френски и швейцарски готвачи (някои от които с дълги ножове и застанали в позиция на отбрана) бяха прогонени с помощта на голям отряд от лондонската полиция“.

Последваха над двеста телеграми в подкрепа на уволнените. Уелският принц написа: „Където е Риц, там съм и аз!“.

Ескофие не беше прочел нито една от тях.

Когато пристигна в Саутсий, валеше като из ведро, което правеше пристанищния град още по-мрачен и от обичайното. В склада бяха силно изненадани да го видят.

— Опасявам се, че настъпи известна промяна на ситуацията — каза той на мениджъра Жером.

Бащата на този човек и Ескофие се познаваха още от войната, когато бяха заедно военнопленници. Синът имаше същия поглед като баща си — поглед, който подсказваше, че е готов на всичко, и понякога наистина беше така.

— Раздели каквото е останало от храната и стоките между работниците, а сградата продай колкото е възможно по-тихо — каза Ескофие.

Жером извади от чекмеджето на бюрото си една рядка бутилка коняк „Наполеон“ и наля от него в две много малки чашки. Ескофие веднага разпозна и двете неща като идващи от пратка, чието плащане той бе одобрил преди много месеци и бе приел, че е получил. Жером веднага разбра мислите му. Затова просто сви рамене и се засмя, като момченце, хванато насред поредната пакост.

„Какво ли друго можех да очаквам!“ — помисли си с тъга Ескофие.

— Работихме добре, нали така? — отбеляза Жером и гаврътна малката чашка коняк.

Ескофие се загледа към каменната църква от другата страна на улицата. Дворът й гледаше към морето.

— Може би „добре“ не е най-точната дума.

Спомни си отново за Вила Фернан и за семейството му и останалите роднини, които живееха там. Месечните сметки бяха умопомрачителни.

Жером си наля още една чашка, вдигна я и извика:

— За печалбите ни!

Физиономията на Ескофие остана непроницаема.

Човекът плъзна една връзка писма през бюрото към него. Не бяха отворени. Всичките бяха завързани с връв. Ескофие автоматично позна почерка на пликовете.

— Тези са за Мистър Буутс.

— Разбира се.

Ескофие сложи писмата на съпругата си в голямата си чанта и излезе, без да отрони и думица повече.

ОГЮСТ ЕСКОФИЕ — ЖИВОТ В РЕЦЕПТИ

КОКОШКА „ЕМИЛ ЗОЛА“

УГОЕНО ПИЛЕ И ГРАДИНСКА ОВЕСАРКА, ПОДНЕСЕНИ ВЪРХУ ЛЕГЛО ОТ ГЪШИ ДРОБ И ОБГРАДЕНИ С ПЪЛНЕЖ ОТ ТРЮФЕЛИ

Важно е да се отбележи, че възможността за лесно разпознаване е една от най-популярните стратегии при измислянето на име на определено блюдо. Например моето „Консоме «Жорж Санд»“ бе предпочитано от мнозина, които, прочитайки менюто и поръчвайки, често споделяха със сервитьора колко много обичат да четат книгите на „мосю“ Санд. Някои дори твърдяха, че познават лично „мосю“ Санд. А една жена, дама от висшето общество, дори си призна, че е танцувала с „него“ и се смята за влюбена в „неговото“ остроумие.

Ала тъй като Жорж Санд е и винаги си е бил жена — баронеса Дюдеван, която си отиде от този свят през 1876 година, — тези прочувствени изявления първоначално доста смущаваха сервитьорите. После обаче аз ги инструктирах да се съгласяват с всичко, което чуят. И те ме послушаха. Най-добрите от тях стигнаха дори дотам, че започнаха напълно убедително да възхваляват „мъжествената му“ проза и разтърсващите книги, при това надълго и нашироко.

Както обичаше да казва Сезар Риц: „Клиентът е винаги прав“.

Но винаги трябва да имаме предвид, че ако се каним да създадем прочуто блюдо, което клиентите да приемат безпрекословно, то трябва да бъде величествено като човека, на когото го кръщаваме. Например аз кръстих блюдото „Кокошка «Емил Зола»“ на великия писател, въпреки че той изобщо нямаше да го хареса. Щеше да се отврати. Макар че самото ястие е истинска наслада. Усещането от комбинацията между кадифеното угоено пиле с миниатюрните градински овесарки е несравнимо — като масло. И, разбира се, гъшият дроб! Та кой не би ял гъши дроб всеки ден?! Кой ли? Зола. Той изобщо не обичаше гъши дроб. И въпреки това блюдото се казва „Емил Зола“, така че да го ядете с надеждата и вие да се превърнете в брилянтен писател и мислител като него.

Та кой не би искал да е Зола? Той беше защитник на низшите класи на Франция — сам ми го е казвал. На погребението му се събраха тълпи от работници, които приветстваха кортежа с възгласи: „Жерминал! Жерминал!“ — на неговата най-велика творба. Кой не би желал да хапне от неговото блюдо с надеждата и той да постигне такава фанатична отдаденост на каузата? Вярно е, че той беше убит от онези, които не бяха съгласни с политическите му възгледи, но в ретроспекция това е просто романтичен детайл, а детайлите са смърт за изкуството.

Интересно е да се отбележи, че докато правеше проучванията за книгите си, Зола винаги отсядаше в един прекрасен апартамент в хотел „Савой“. През деня посещаваше бедните и онеправданите, а през нощта спеше в копринени чаршафи. Освен това имаше отличен вкус за костюми. Когато веднъж го попитах откъде е този негов усет към лукса, той отговори: „Не е задължително ученият да е маймуна, за да наблюдава живота на маймуните“.

Чувал съм, че в началото на кариерата си е живял в такава нищета, че се е хранел с врабчета, които е улавял с капан на перваза на прозореца си. Той, разбира се, винаги го е отричал, но на мен нещо ми подсказва, че е истина. След като самият аз съм бил военнопленник, след като самият аз съм умирал от глад, разбирам глада така, както човек разбира въздуха. Така че притежавам нещо, което аз наричам „мъдростта на опита“ и тя ръководи всяка моя крачка в живота. Смятам, че същото важи и за Емил Зола. Мъдростта на опита се усеща навсякъде в творбите му.

А как само обичаше храната!

Винаги, когато се появявах в ресторанта, той ме привикваше на масата си и ме забавляваше със своите неповторими спомени за нещата, които бил хапвал по време на пътешествията си — неговите „гастрономически приказки“. А сардините — ах, как само разказваше за сардините! Пресни. Подправени със сол, черен пипер и зехтин, а после запечени върху тлееща жарава от лозови клонки! Все още влажни, рибите се слагат в глинен съд, натъркан с чесън. Блюдото се завършва със смес от пресен магданоз и зехтин от Екс. Воала!

Дори само разговорът за сардини беше напълно достатъчен да доведе Зола до сълзи. Ами касулето? Боже как Зола обожаваше, боготвореше касулето, приготвено а ла провансал с домати, патладжани и тиквички!

Истинско блаженство!

— Като се замисля — каза ми той веднъж, — споменът за всички тези селски ястия ме връща отново в детството, прекарано в Екс ан Прованс.

Но селската храна не върви в хотел „Савой“. Напълно разбираемо. Самият Зола не обичаше да бъде виждан публично как яде подобни ястия. Няколкото пъти, при които той наистина накара Париж да постави под въпрос естетическите му вкусове, бяха причина да започнат да го наричат „лакомник“, което, разбира се, е синоним на „чревоугодник“. И тъй като Зола бе положил огромни усилия да си изработи имидж на изискан човек, бе невероятно засрамен от този епитет.

Затова аз кръстих „Кокошка «Емил Зола»“ на него. По принцип бях създал блюдото за един махараджа, който изненадващо за всички се оказа истински англофил. Обожаваше всичко английско, особено дамите. „Малки птички“ — така ги наричаше. По-късно установих, че това блюдо отеква с поетична нотка и в сърцето на Орлеанския херцог, който заживя в хотел „Савой“, след като беше прокуден от Франция, защото беше законният претендент за френския престол — престол, който вече не съществуваше. Много сложна ситуация.

Но лично за мен това блюдо ще принадлежи винаги на Зола, въпреки че той никога не е хапвал от него. Сигурен съм, че ако бе запитан в момент на слабост, той би казал, че на него трябва да се кръсти някой самун хрупкав хляб, замесен със сладко краве масло и поръсен с обикновена морска сол.

Но щеше да сбърка. И тъкмо в това се състои и проблемът със създаването на блюдо в чест на някого. Човекът смята, че трябва да поискаш мнението му. А това не е вярно. Никой не го интересува как се вижда той самият. Важното е как го вижда художникът кулинар.

Поради това най-добре е да създавате блюда само в чест на хора, които вече са мъртви — в противен случай ще има много наранени и обидени.

За да приготвите „Кокошка «Емил Зола»“, трябва първо внимателно да почистите и обелите осем големи трюфела. Трябва да бъдат доста големи, колкото женски юмрук. Затоплете ги в краве масло, подправете ги бързо със сол и черен пипер, а после добавете една чаша отлежала мадейра и ги оставете да се киснат в чист буркан около десет минути. Докато трюфелите киснат в мадейрата, намерете едно големичко пиле. Трябва да бъдете много внимателни относно размерите на угоеното пиле. Ако е прекалено голямо, значи е твърде старо и се състои предимно от мазнини, поради което месото ще е жилаво. Затова пилето трябва да бъде младо и в среден размер. Когато го видите, ще го познаете. Сърцето ви ще подскочи.

Представянето на това блюдо ще изисква участието на управителя на ресторанта, трима сервитьори (най-малко) и преносим котлон. Всичко трябва да бъде извършено много бързо. В кухнята натъпчете трюфелите в пилето и запържете дотогава, докато стане почти готово. Когато пилето пристигне на масата, управителят на ресторанта бързо започва да реже парчета от пилето, докато междувременно един от сервитьорите запържва леко по едно парче гъши дроб за всяка чиния. След това върху всяко парче гъши дроб се слага по едно безупречно парче пиле и всичко това се обгражда с пълнежа от трюфели.

Секунди след представянето на пилето трябва да се появят и градинските овесарки. Те трябва да бъдат по една за гост. Поднасянето на подобна птица е обикновено доказателство за кралска кръв. Няма значение. Добрите майстор готвачи винаги намират начин да заобиколят всеки закон. Малкото създание е с размерите на палец, колкото сипка. Трябва да бъде хванато живо, бързо натъпкано с храна, а после веднага удавено в арманяк. След като издъхне, се запържва в краве масло — точно като пилето. На масата управителят на ресторанта предава завършеното блюдо на втори сервитьор, който поставя върху пилето по една градинска овесарка и една лъжица горещ сок от месото.

На този етап времето за изпълнение е от ключово значение, защото още от Френската революция насам традицията е тази птица да бъде поглъщана цяла — глава, органи, кости, всичко. Още гореща.

Всеки сервитьор, както и управителят на ресторанта, трябва едновременно да извърши следните действия: с лявата си ръка поставя чинията пред госта, а с дясната бързо покрива главата на госта с бяла ленена салфетка. Компромис не може да има! Това блюдо трябва да бъде сервирано точно при тези обстоятелства, тъй като те са задължителни за усещането на екзотичния вкус.

Миниатюрните градински овесарки трябва да бъдат поднесени върху бяла чиния, докато главата на госта е покрита с бяла ленена салфетка, защото това запазва безценния аромат и, разбира се, крие вечерящия от Франция и от Бога.

Лично аз съм хапвал градински овесарки само веднъж. Когато сложиха салфетката върху главата ми, сякаш външният свят изчезна. Почувствах се безтегловен. Седях дълго време така, в тясното празно пространство, докато накрая към мен не се приближи чинията. Беше толкова бяла, а тъй като бях обграден отвсякъде от бяло, единственото, което виждах в този момент, бе дребната птица — толкова крехка и безпомощна приживе, а сега толкова красива! Изпълних се с огромен срам, но едновременно с това усетих и непонятно за мен желание. Невероятно наситеният запечен аромат на това бедно създание бе нещо, което никога до този момент не бях преживявал. С мене бе свършено. Повече не можех да се сдържам и отхапах главата му.

Никога не се прави така.

Но вкусът на месото бе толкова прелестен! Не можех да се спра. Никога до този момент не бях вкусвал нещо подобно. А после, внезапно, нахлу и парещият прилив на кръвта. Изгори гърлото ми, но въпреки това не извиках. Продължих да дъвча. Не можех да се спра. Органите пък бяха доста кисели и донесоха нова болка на горящата ми уста. Но аз бях погълнат изцяло от преживяването. Всяка кост, която схрусквах между зъбите си, ми причиняваше едновременно срам и наслада. Все едно правиш любов с жена, която никога не може да бъде твоя — дори само заради сладостта на забраненото си струва да изпиташ гнева на ада.

И така, аз създадох това блюдо. Ако се сервира по подходящия начин, всяка хапка от „Кокошка «Емил Зола»“ ще събуди спомена за гладуващия Зола, седнал на перваза на прозореца си с врабче в ръка, изпълнен с вина и копнеж, криещ се от собствените си кошмарни богове и сънуващ мрачните сънища на изгубените души.

ДВАДЕСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Писмата на Делфин до Мистър Буутс бяха завързани с прост канап, но и той не бе в състояние да скрие тяхната красота.

„Избухна облак над Париж и нахлу светлина, / само пътят отдолу е обгърнат в тъма.“

Това не бяха точно писма, а по-скоро поеми — размяна на изкуство за храна.

„В това тънко палто от кожа / тези безмълвни ръце / тези засводени очи / си самият ти. / Гласът ми се издига и пада с мисълта за теб. / В сънищата ми ти идваш при мен като моята голяма любов, онзи, който ме прави цяла. / А после се пробуждам.“

Ескофие търсеше между тези редове части от себе си. Не беше сигурен дали ги открива или не. Не беше вече сигурен за нищо. За първи път през живота си той нямаше нито къде да готви, нито къде да се прибере. След „недоразумението“ в хотел „Савой“ Делфин бе пределно ясна, че той изобщо не е добре дошъл във Вила Фернан.

„Извини се и веднага се върни на работа! — писа му тя. — Сметките на нашето домакинство са прекалено високи за подобно глупаво поведение! Забелязах също така, че нашият Мистър Буутс не ми е пратил нито един колет, откакто се случиха онези «недоразумения». Какво би трябвало да мисля за това? Обидена съм дълбоко!“

Обидена съм дълбоко.

Тези думи буквално се впиха в сърцето му.

Но беше невъзможно, разбира се. Всичко бе свършило. Бордът на директорите искаше от него пълно възстановяване на парите — заплати най-малко за две години. Сумата беше умопомрачителна. И като че ли това не стигаше, ами сега Риц заплашваше борда със серия от съдебни дела за неправомерно уволнение — и изискваше от Ескофие да направи същото.

— Трябва да бъдем единни! Не ме предавай! — бе казал той.

От всичко това Ескофие просто не можеше да мигне.

След завръщането си от Саутсий си бе наел стая в един невзрачен лондонски хотел, колкото бе възможно по-далече от „Савой“. Новият проект на тяхната компания „Риц Дивелъпмънт“ — хотел „Карлтън“, още не беше завършен — до откриването му имаше повече от година. Когато бъде завършен, кухнята му щеше да съдържа бригада от шестдесет готвачи, които щяха да въплътят в действие една негова много стара идея — меню а ла карт. За петстотин гости. Хотелът щеше да се превърне в образец на ефективност, но засега все още беше в строеж.

Ако Ескофие искаше да остане в Англия, щеше да бъде принуден да си вземе подходящ апартамент, което щеше да му излезе твърде скъпо. А компанията, която бяха създали с Риц, нямаше почти никакви свободни пари. Имаха и други мениджърски договори, разбира се, но докато хотелите „Риц“ и „Карлтън“ не бъдеха завършени, компанията не би могла да предостави на Ескофие заплатата му от „Савой“, а без „Савой“, който да помага за събирането на средства, хотелите им можеше и никога да не бъдат завършени.

Проектът „Хотел Риц“ не вървеше особено добре. Беше предвиден за откриване през юни, но имаше множество непредвидени разходи, а забавянията заплашваха компанията „Риц Дивелъпмънт“ с банкрут. Преустройството на сградите на „Вандом“ и „Гамбон“ в хотели се оказа много по-трудно и скъпо, отколкото си бяха представяли.

— Нека да видим какво може да се направи — каза той на Риц и веднага тръгна за Франция.

Все още пазеше един апартамент на приземен етаж от времето, прекарано в „Малкия Мулен Руж“. Така че бе напълно логично именно той да замине за Париж. Бе се справил със строителство и преди, и това определено не му беше харесало. Но сега поне имаше някъде, където да отиде, и нещо, което да прави. Проектът беше малък, само петдесет стаи.

— Едно малко бижу — бе казала Мари Риц.

„Един малък кошмар“ — си каза Ескофие.

Прекарваше дните си, потънал в калта, успокояващ кредитори, строители, търговци и дори един местен политик. Беше изтощително. И за нещастие беше забравил колко е малък неговият апартамент на приземния етаж. Едва успя да напъха куфарите си в него, а на всичко отгоре нямаше кухня. Всяка нощ, до първи петли, той седеше на миниатюрното си легло насред разхвърляните кутии, създавайки меню за хотел, който можеше да бъде завършен, а можеше и да не бъде.

„Работа — повтаряше си непрекъснато. — Само работа и хората скоро ще забравят за случката в «Савой»!“

Но той не можеше. Не можеше да спре да мисли за кухнята си там, за красотата на бригадата му в действие, за тихото спокойствие на стаите и за жените — за всичките красиви жени, които се изчервяваха, когато им целуваше ръка.

В мрачната зима на миниатюрната стаичка хотел „Савой“ изглеждаше като свят, ухаещ само на рози. А Сара… Ескофие не я беше виждал от деня, в който беше уволнен. Мислеше да й изпрати писмо, но тя се бе изнесла от хотела, а според приятеля му Рене от рецепцията не била оставила никакъв адрес за изпращане на кореспонденцията. Би могъл да изпрати писмо до дома й в Париж, но какво точно да пише? „Имаше недоразумение.“ Макар за Делфин това да бе напълно достатъчно като обяснение, щеше да обиди Сара. В крайна сметка тя беше там, когато това се случи.

„Тя сама ще ме открие, когато настъпи подходящият момент“ — мислеше си Ескофие, макар да не беше сигурен дали иска да бъде намерен, или дали тя ще иска да го намери.

Винаги, когато се сетеше за Сара, той си мислеше за последните мигове в хотел „Савой“ — как полицията изнася багажа му на улицата, а после се връща за него, и как слага ръце върху скъпия му черен фрак. Бордът наблюдаваше цялата процедура, Ричард Дойли Карт — от инвалидния си стол. Персоналът беше напълно объркан. Гостите бяха ужасени. Някои от мъжете в кухнята извадиха ножове, за да защитят честта на Ескофие.

И насред всичко това се появи Сара — като някакво видение. Косата й беше извита на главата като торнадо, придържана от някакви сложни фльонги. Беше облечена в зелен копринен костюм с онзи неин любим хамелеон около врата, който въртеше глава и съскаше. Току-що се бе върнала от зоологическата градина с внучките си. Плачещата Лизиан непрекъснато повтаряше: „Ама той защо си отива? Лош ли е бил? Защо го отвеждат?“. Симон беше пребледняла и мълчеше. Хамелеонът съскаше към всички като изтощен дракон.

Всичко беше прекалено. Прекалено прекалено.

Ескофие се опитваше да забрави, но не можеше. Оттогава насам неизмеримата тъга върху лицето на Сара бе първото нещо, за което се сещаше, когато се събуждаше сутрин, и последното нещо, за което си помисляше вечер, преди да заспи.

След като изкара един месец в Париж, се получи писмо от Риц. „Върви в «Максим». Шпионирай. Надскочили са своите прословути пържени картофки — специалитетът на заведението. Разбери какво планират да сервират — но бъди любезен и не забравяй да предадеш на собственика мосю Корнуше моите най-добри пожелания! Той е добър човек.“

С меню от висшата кухня или дори всеки вид кухня над нивото на пържените картофки „Максим“ би могъл да се превърне в сериозна конкуренция на „Риц“. Все пак това беше любимото заведение на повечето прочути куртизанки от бел епок — Жан и Ан дьо Ланси, близначките, които тормозеха ухажорите си, като непрекъснато се разменяха; Жан Дервал, който водеше миниатюрното си кученце на обсипания си със скъпоценни камъни колан на целомъдрието; и някогашната танцьорка от „Фоли Бержер“ Лиан дьо Пужи, която беше такава зашеметяваща красавица и толкова лоша актриса, че веднъж Сара Бернар я беше посъветвала, когато се качи на сцената, „да си държи красивата уста затворена“.

„Максим“ имаше потенциала да се превърне в легенда. Ресторантът все още не беше чак толкова утвърден, но собственикът му мосю Корнуше вече беше известен като велик ресторантьор.

В писмото си Риц бе включил и един прочут анекдот: „Веднъж един гост се оплакал, че в супата му има муха. Корнуше я хванал с два пръста, изял я и отбелязал спокойно: «Но това е просто стафида!». Брилянтен ход!“.

И така Ескофие се оказа подреден на безкрайната виеща се опашка пред ресторант „Максим“. Водеше се просто кафене. Резервации не се приемаха, но и не всички бяха допускани вътре. Главният портиер Жерар, приличащ много на детски оловен войник в своите сини панталони, червена шапка и златен монокъл, пазеше на входа. Разделяше гостите на две категории — „добри душици“ и „трън в задника“, като повечето спадаха към втората. Когато забеляза Ескофие в задния край на опашката, той веднага извика Корнуше, който, смеейки се като дете, най-неочаквано получило шоколад, занарежда:

— Значи сега ще дойдете да работите за нас, нали? Загубата на „Савой“ ще бъде наша печалба?

— Вярно ли е, че имате двеста хиляди бутилки вино в избата си? — запита Ескофие.

— Само шампанското ни е сто и двайсет вида! — похвали се собственикът.

— В такъв случай бих искал да вечерям.

— Вечерята е много добро начало. Ще го приема като обнадеждаващ знак.

Беше полунощ. В „Максим“ се изсипа цялата тълпа от театрите — онези, които бяха гледали само последното действие, защото гледането само на последното действие беше модерно, а на цялата пиеса — не. Корнуше го поведе през ресторанта покрай много от неговите бивши клиенти — някои от тях извърнаха поглед, когато той мина покрай масите им, а други го изгледаха сякаш, сякаш бе станал невидим. Корнуше го отведе до малка маса за двама близо до летящите врати, след които започваше прочутият „омнибус“ — дългият коридор, отвеждащ към бара. Омнибусът не беше стая, а тесен коридор, пълен с масички, където седеше само елитът на Париж, в клубен стил. Това беше най-важното място в „Максим“. Ескофие бе твърдо решен, че няма да седне никъде другаде.

Не че на основния ресторант му имаше нещо. Оркестърът свиреше нещо лежерно от Рейналдо Хан — някаква мелодия за изневярата. „Прекрасен избор“ — помисли си Ескофие, забелязвайки колко много от мъжете наоколо не са със собствените си съпруги.

„Максим“ беше изключително малко заведение. И много червено — килимът, завесите и стотиците лампи с розови копринени абажури, които затопляха светлината, падаща върху редиците подредени плътно една до друга масички и плюшените червени столове. Обстановката му напомняше за чакалните за първа класа на железопътните гари, където прочутите и почти прочутите в техните копринени рокли и смокинги държаха да бъдат забелязани да се държат по начина, по който известните обикновено се държат — лошо.

Към Корнуше се приближи красиво младо момиче с изрисувани бузи и устни и му прошепна нещо. Той погледна джобния си часовник.

— Две. Сега. На предните маси — каза и после плъзна към момичето няколко банкноти, които тя пъхна в своето деколте. Приличаше на портрет на кралицата на „Мулен Руж“, Ла Гулю — „Ненаситницата“. Беше доста близко подобие, но със сигурност не беше оригиналът.

— Това е за двете ви — изтъкна Корнуше. — Не като предишния път.

— Разбира се.

Момичето целуна Корнуше по двете бузи, а после и по устните.

— Тук всички сме скандални, нали? — подхвърли на Ескофие и се върна на масата си край прозореца.

Корнуше прочисти гърлото си и отбеляза:

— Тя и приятелката й ще бъдат нашата изненада за вечерта.

— Много е красива.

— Нали затова й плащам? Един ресторантьор винаги трябва да има красиви жени, настанени до прозореца, за да бъдат виждани от тротоара.

И наистина, всички маси до прозореца бяха пълни с дами. Бяха с тънки кръстчета, голите им рамене изглеждаха порцеланови благодарение на оризовата пудра и всички бяха сърцераздирателно елегантни в най-красивите си рокли, бижута и шапки, родени в съновиденията на шапкарите.

Жените бяха толкова красиви, че Ескофие се запита дали да не остане на вече предложената му масичка. Ресторантът приличаше на малка пъстра оранжерия — полилеите във форма на калии, преплитащите се цветни клонки на многоцветния стъклен покрив и, разбира се, огромните стенописи на голи жени. А после идваха и самите жени — сочни, свежи и чакащи.

Но когато Корнуше му издърпа стола, за да седне, великият кулинар отказа.

— Може би трябва да си запазите тази маса за някоя двойка — рече. — Няма ли някое място за сам човек, на бара например? Мисля, че разбирате какво искам да кажа.

Корнуше се усмихна и плесна Ескофие по гърба.

— Ама, разбира се! По-близо до рая, а? — С тези думи той бутна летящите врати и пред тях се показа омнибусът в цялото му приказно великолепие. — Ето! Спектакълът на величията!

Ескофие не можеше да не се съгласи с него.

Повечето от играчите познаваше. До вратата седяха петимата братя, руските графове, всички в пълна парадна униформа заедно с компаньонките си, намиращи се в различни фази на събличане. Масата пред тях беше отрупана с шампанско. Точно до тях две млади момичета седяха в скута на Карузо и го хранеха със стриди. „Ще му трябват“ — отбеляза мислено Ескофие. А в другия край се виждаше драматургът Жорж Фейдо, който се бе привел над масичката си и усърдно пишеше.

Корнуше го посочи и се засмя.

— Казва, че полагал последните щрихи на „Дамата от Ше Максим“. Твърди, че ще ни направи прочути и така накрая ще си плати сметката. Но предвид количествата, които изпива, няма да е зле да е прав.

Всяка масичка от омнибуса разказваше своя собствена история, но Корнуше изпрати Ескофие до самия бар, като изтъкна:

— Омнибусът не е за вас. Знам колко много харесвате жените.

Ескофие видя, че барът е още по-малък и от омнибуса и пълен само с жени — жени с черни чорапи и коса с цвят на шампанско. Някои от тях брояха пари, една записваше цифри в счетоводна книга. Когато Корнуше въведе Ескофие в стаята, всички млъкнаха.

— Рай, нали? — отбеляза самодоволно собственикът.

„Не — каза си Ескофие. — Изобщо не прилича на рай.“ Приличаше по-скоро на офис.

— Някаква помощ? — прошепна Корнуше. — Мога да ви кажа коя е свободна и коя — не.

Шпионската мисия на Ескофие в „Максим“ започваше да се очертава като огромна грешка, но в този момент в бара се появи сервитьор, понесъл красиво шоколадово суфле с букет от червени рози, и се провикна:

— Имаме нужда от голяма бутилка моет! Веднага!

— Мис Бернар вече е тук?

При споменаването на името й Ескофие се изчерви, но Корнуше изобщо не забеляза.

— Моля да ме извините, скъпи ми Ескофие! В средата на този букет от рози има пръстен, който ще накара и самата английска кралица да се изчерви. Очевидно напоследък една нощ с Божествената струва цяло състояние.

С тези думи Корнуше отвори вратата, за да даде път на бармана и на бутилката от 2,5 литра шампанско. Ескофие погледна обратно към омнибуса. Сара току-що беше пристигнала. „В цялото си величие“ — каза си той. Руските графове се надпреварваха да я ухажват. Карузо й целуна ръка. Тя проблясваше под розовата светлина, облечена в рокля от златна коприна. Шапката й също беше златна, а вратът й беше дотолкова натежал от бижута, че едва се движеше.

— И е повече от петдесетгодишна! При това баба — отбеляза под сурдинка Корнуше. — Направо не е за вярване за какво могат да плащат мъжете в наши дни!

Корнуше пое чашите за шампанско от сервитьора и избута Ескофие.

— Мадмоазел Бернар! — изрече високо и силно.

Сара вдигна очи и видя Ескофие. Мъжът, с когото беше дошла, беше някакъв третостепенен член на кралската фамилия, далечен братовчед на принц Едуард от немска страна. Той прошепна нещо в ухото на Сара, но тя като че ли не го чу, дори не забеляза присъствието му. Не отлепяше очи от Ескофие — с онзи неин ужасен тъжен поглед. Изведнъж той усети, че не може да диша. Избута Корнуше, излезе от бара и се насочи към ресторанта, където фалшивата Ла Гулю и нейната вярна приятелка бяха започнали да играят канкан върху масите край прозореца.

Когато на следващия ден в малкия му апартамент пристигна писмото от Сара, той скочи още на първия влак.

„Можем да изчезнем“ — му бе написала тя и се бе подписала като Розин Бернар, вдовицата Дамала. Ескофие не можеше да разбере защо, след близо десетилетие, Сара все още държеше да вдига кокалите на този човек.

Може би за да си спомня, че дори и ангелите си имат тъмна страна.

От Киброн Ескофие хвана ферибота за Бел-Ил. Беше празен. Времето беше много неприятно, по-студено от обичайното. Пресичането на водата беше брутално. Морето подхвърляше непрекъснато стария морски съд, светкавици и дъжд я съпровождаха по целия път до острова.

Въпреки че Сара му беше разказвала толкова много, Ескофие никога досега не бе идвал в тази част на Бретан. Когато фериботът най-накрая стигна доковете, бурята се поколеба за момент и той видя онова, което би видял художник под открито небе, същото, което бе видял Моне, докато придържаше отчаяно платното си, за да не би вятърът да отнесе триножника му в морето — безкрайните редици кафенета и къщи, някои от тях розови със сини щори, други сини със зелени щори, всички те открояващи се ярко на фона на назъбените стръмни скали, сиво-зеленото море и изпълненото с въглищен прах небе. Цветовете бяха толкова наситени, че той едва не заплака.

— Ескофие!

Ето я и нея — бурята бързо я настигаше — на кон, с развята, сплитаща се от жестокия вятър коса.

— Качвай се! — извика му тя. — Остави багажа си при управителя на пристанището. Той ще го донесе, когато времето се успокои.

Вятърът вече ревеше точно върху тях. Тя му подаде ръка и той се метна на седлото на коня. Тя срита силно животното. Изви се градушка. След нея и дъжд. За миг вълните на океана превзеха пристанището, а после и пътя, но конят тичаше бясно напред. Океанът, дъждът — беше трудно да се каже дали потъват или не. Навсякъде имаше вода, но конят изглеждаше напълно безразличен към стихията на бурята. Бягаше през всичко, без никакво колебание, нагоре по стръмните склонове насред небесния порой, заслепяващите пръски на морето и острите игли на светкавиците. Тичаше като хала по ръба на дълбоките пропасти, високо над острите скали и водовъртежа под тях.

Обгърнал с ръце кръста й, Ескофие усещаше, че Сара се смее.

— По-бързо! — изкрещя тя.

— Вдовице Дамала, вие сте съвършено луда — помисли си той или може би прошепна в ухото й. Не беше сигурен, но смехът й стана гръмотевичен.

Накрая пристигнаха. От ръба на скалите, спускащи се почти отвесно към морската бездна, се виждаха светлините на пристанището Льо Пале, но като далечни светулки. Лятната вила на Сара се оказа не някаква къща, а едно изоставено укрепление при Поан де Пулен. Величествена, квадратна постройка от розов камък, но когато влязоха вътре, ги обгърнаха такава тишина и покой, че Ескофие остана с впечатлението, че е попаднал в друг свят.

След като се подсушиха и преоблякоха, Сара попита:

— Гладен ли си?

Никой досега не бе задавал подобен въпрос на Ескофие.

— Имаш ли някаква храна? — попита той.

Тя отметна назад глава и се разсмя.

— Скъпи ми господине, една дама не кани Ескофие в своето тайно убежище, без да се е снабдила с храна!

Тя стоеше в средата на кухнята, облечена в поръбен с кожа от норка халат и обута с грубите вълнени чорапи, които бяха нещо обичайно за хората по тези диви места, но не бяха сред нещата, които Ескофие би очаквал да види на Сара Бернар.

Той, разбира се, бе обут със същия тип чорапи и облечен в червено кимоно, за което Сара се кълнеше, че било създадено за мъже и че преди било на сина й. Ескофие обаче бе запознат доста добре с тези неща и знаеше, че в Япония червеното е цвят, който се използва само от жените и децата. Или за внуците като Лизиан и Симон. Освен това халатът излъчваше онзи летлив аромат, който имат децата. Но в този дом нямаше нищо друго, което да му стане, а неговите дрехи бяха вир-вода. Детски халат — докъде я докарах?! Той среса оредяващата си бяла коса, после и мустаците си, но това не го направи да изглежда по-мъжествен.

— Изглеждам като селския идиот.

— Ако сега имах пантофки и ловно куче, щяхме да бъдем перфектната английска двойка — отбеляза през смях тя.

Той я целуна нежно и попита:

— Е, вдовице Дамала, какво има за ядене?

— Има „Фар Бретон“.

Кейкът ги чакаше на масата в кухнята. Той го докосна леко с пръст. Беше доста плътен, макар да се усещаше и много леко пружиниране.

— Клафути?

— Не, това тук е съвсем различно животно.

Сара сложи нова цепеница в огъня и изтри мръсните си ръце в елегантния си халат, след което вдигна косата си на кокче.

— Скъпи ми Ескофие, никога ли не си виждал „Фар Бретон“? Канела, ванилия и малко сливово бренди, добавено към млякото. Сушените сливи и стафидите са киснати в арманяк.

— Ти ли приготви този кейк? Лично?

— Разбира се. Всеки човек тук може да направи подобен кейк. Много е лесен.

— Нямах представа, че можеш да готвиш.

— Мога, макар никога да не го правя. Тази вечер обаче ще готвя. Помолих собственика на магазина в селото да ни докара продукти. Тази вечер ще си направим пиршество! Аз ще ти готвя!

На кухненския плот се виждаше риба — „Джон Дори“, кофичка дребни миди, свеж самун хляб, прясно краве масло и гарафа сайдер. Ескофие взе в ръка елегантната риба и отбеляза:

— Красив екземпляр.

— От Льо Гилвинек.

— Много добър наистина.

Рибата беше в сребрист и маслиненозелен цвят и имаше поредица от остри като бръснач перки и грозно лице. Ескофие я подуши внимателно — все още ухаеше на море.

— От днес?

— От сутринта. Ако беше юни, щеше да ни донесе и кофа омари.

Ескофие бързо плъзна ножа успоредно на острите гръбни перки. Сара пое ножа от ръката му и отсече:

— Не! Сядай!

— Месото на тази риба е много малко, повече са костите. Ще се порежеш!

— Но аз искам да готвя! Никога не мога да готвя, затова моля те, позволи ми поне сега! Когато пристигне менажерията ми, винаги готви персоналът. А аз не мога да припаря до кухнята, защото всички ще се разочароват много, когато разберат, че и аз съм смъртна като тях.

— Но щом ти ще готвиш, какво ще правя аз?

— Какво правиш обикновено, когато някой друг готви за теб?

— Обикновено никой не готви за мен.

— Добре де, ама какво би искал да правиш?

— Да готвя.

— Защото не вярваш, че мога?

— Не, защото имам нужда да го правя.

Тя му върна ножа и отбеляза:

— Добре, но само заради теб!

— Ти седни край огъня — кимна с глава той. — Затопли се.

— Знаеш ли, че те обичам?

— Само защото мога да готвя.

— Да, това е основният ти чар, разбира се.

Той нави ръкавите на червеното си кимоно и попита:

— Да имаш някаква сметана?

— Разбира се. В килера има и една много хубава аншоа. Както и картофи, лук и чесън.

Ескофие отвори вратата на килера и там откри не само качествена аншоа, но и няколко салама, които висяха и съхнеха.

— Това „Андуй дьо Гемене“ ли е? — подметна през рамо.

— Нямам представа. Най-вероятно.

Той остърга малко плесен от повърхността на салама, подуши го и отсече:

— Точно такъв е. Този сладък аромат на сено не може да бъде сбъркан. А това тулузки салам ли е?

Точно такъв беше. Имаше също така и осолена треска, конфи с гъше месо, два буркана конфитюр от лук и касис и огромно разнообразие зрял фасул — могет, соасон и тарбе.

— Но това е истински рай! — отбеляза той. — Утре може да си направим касуле!

— Ние? Ще ми позволиш да готвя?

— Разбира се, че не. Просто съм любезен.

И за първи път от много седмици насам той се разсмя. Сара го последва.

И така, докато бурята навън вилнееше, ниската розова къщичка се изпълни с уханието на истински дом. Все едно те бяха последните двама човеци, останали живи на този свят.

— Обаче ще ядеш с мен! — отсече тя.

— Да, ще ям.

— С мен?

— Ще ям.

През всичкото това време, близо двайсет и три години, двамата никога не бяха сядали заедно на една маса, за да се хранят. Ескофие само сервираше и я гледаше, докато тя се храни.

— Ако не ядеш с мен, и аз няма да ям! — каза сега тя.

— Значи ще седна при теб.

— И ще ядеш?

— Да, ще ям.

Трапезарията имаше огромни прозорци, от които се откриваше изглед към скалите и безпощадната нощ. Вместо с фин порцелан и кристал Сара подреди грубата дървена маса така, както правеше винаги и нейната готвачка — с местните пръстени съдове от Кемпер. Комплектът чинии излъчваше мил наивитет — приблизително осмоъгълни, с жълтия цвят на невен, с рисунки на бретонски мъже и жени в местните им носии и същите груби чорапи, които в момента и двамата имаха на краката си. Първоначално Сара подреди двата края на масата, но после размисли и сложи двете чинии в центъра на масата, така че двамата да могат да наблюдават бурята заедно.

— Тази вечер ще бъдем като стара семейна двойка — отбеляза, когато влезе обратно в кухнята.

Приседна и се загледа в него, докато той почистваше, а после хвърляше мидите в къкрещата на котлона смес от сух сайдер и чесън и едновременно пържеше картофи с патешка мазнина.

— Миди и пържени картофи! — обяви, когато приключи. Наля й сайдер в чаша за шампанско и обяви: — За вас, мадам!

— Мерси.

Когато отнесе платото в трапезарията и зърна яркожълтите чинии, промърмори:

— Тези чинии са…

— Очарователни.

— Изненадващи.

— Не само порцеланът е достоен да приема хубавата храна, скъпи ми Ескофие! — отбеляза тя. — Хайде, сядай! — Той се поколеба. — Сядай! — повтори Сара.

Отвън бурята биеше по розовите камъни на къщата. Напъваше прозорците. Опитваше се да свали капаците им. Двамата започнаха да се хранят заедно — безмълвно, свенливо. А после, най-неочаквано, тя изрече:

— Много внимавай с Риц, скъпи мой! Той е прекалено нервен, прекалено егоцентричен. Накрая може да постъпи с теб така, както постъпи с горкия Дойли Карт! Знаеш ли, че е на легло? А каква ужасна сцена се разигра в хотела!

— Той е болен от доста дълго време — промърмори Ескофие.

— Риц е иначе добронамерен, но се опасявам, че ще те остави без пукнат грош.

— Той ми е приятел.

— Тъкмо затова се притеснявам за теб. Ти си прекалено добър към приятелите си. Познавам един адвокат, който може да ти помогне.

— Не мисля, че е необходимо.

— Ти си прекалено много човек на изкуството, Ескофие, за да мислиш и за деловата страна на нещата. Точно затова Реноар държи брат си — за да може да си рисува на спокойствие. Някой трябва да те пази и защитава!

Това беше последното нещо, за което му се приказваше. Особено сега. Сара очевидно изобщо не бе разбрала какво се случи. Впрочем никой не знаеше цялата истина. Смятаха, че бордът на директорите на хотела се е престарал.

— Моля те, Сара, не се притеснявай за това! — рече.

— Но ти си мой приятел, така че не мога да не се притеснявам за това! И аз разбирам малко от бизнес, ако не знаеш.

Което беше абсолютно вярно. Чрез индосаменти и инвестиции Сара се бе превърнала в един от най-богатите хора на света — лицето й беше върху всякакви стоки, от сапуни до бирени бутилки. Тя беше най-бляскавата жена на света. Но точно в този момент внезапно заприлича на обикновена съпруга — но на нечия друга съпруга.

Ескофие се загледа в нея. Сякаш никога досега не я беше виждал. Светлината на свещите издаваше възрастта й. С годините лицето й се беше сбръчкало, очите й бяха позагубили обичайния си пламък. Буйната й червена коса пак се нуждаеше от боядисване — беше прошарена толкова много, че той се изненада как досега не я беше забелязал. Усети как по вените му плъзва хлад. Изведнъж тя вече не беше нито съвършена, нито богиня, нито муза, а просто вдовицата Дамала. Но в този момент той също не беше нито велик кулинар, нито велик художник, нито самият дух на Франция, а мъж в чужди дрехи, при това детски.

Нищо повече не беше казано на масата. Когато приключиха с вечерята, Ескофие събра чиниите, а тя го попита:

— Сърдиш ли ми се за нещо?

— От къде на къде?

— Виж какво, харесвам и Цезар, и Мари. А децата им са големи приятели с моите малки Лизиан и Симон. Просто виждам съвсем ясно, че Риц не е никак добре. Намира се на ръба на нервен срив.

Ескофие се усмихна, потупа ръката й и рече:

— Всичко ще бъде наред, не се тревожи.

— Да не би да се опитваш да ме успокоиш?

— Разбира се.

— Хубаво. Винаги трябва да се стараеш да ме успокояваш — отбеляза Сара и се изправи, за да тръгне след него към кухнята.

Но той я целуна по челото и прошепна:

— Моля те, остави това на мен!

След като вратата зад гърба му се затвори, Ескофие усети онзи добре познат прилив на адреналин в себе си. Беше изминало доста време, откакто бе стоял насред някоя кухня, опитвайки се да измисли какво да приготви за вечеря. Сега му се искаше да приготви някое специално блюдо за Сара, нещо, което да може да кръсти на нея, а после може би да сложи в менюто на хотел „Риц“, когато го открият.

И така, той се хвана на работа. Беше много щастлив.

Ескофие извади костите на рибата и главата й, добави към тях малко настърган лук, праз и мащерка и заля всичко с чаша бяло вино и две чаши вода.

Сара се появи в кухнята.

— Колко ще се бавиш?

— Махай се! — изгони я той.

Сложи тази смес на котлона. Когато тя завря, хвърли в нея няколко зърна черен пипер и намали котлона, за да я остави да къкри. „За соса сметана — каза си той, но оттам нататък още се колебаеше. — Може би краве масло? Повече вино? Шампанско? Аншоа?“ При всяка идея за съставка той си я представяше комбинирана с останалите — бе в състояние да определи вкуса на сместа, без дори да я близва. А с всяка следваща съставка си представяше Сара на сцената, а не жената в съседната стая. Божествената Сара с розовите й устни, розовите бузи, водопадът медночервена коса и неповторимият сребрист глас, като на флейта.

Не бе изминал и половин час, когато Ескофие се появи в трапезарията с плато, съдържащо четири перфектни розови рибни филета в нежен сос от сметана и конфитюр от лук и касис.

— За вас, мадам!

— Великолепно, мосю!

— Да, великолепно е, като теб! — отбеляза той и й сервира така, сякаш бяха в ресторанта на „Савой“. Премести рибното филе в чиния за сервиране и пак го заля със сос. После се изправи до нея и я зачака да го опита.

— Великолепно е като Божествената Сара, нали? — погледна го изпитателно тя. — Но Розин Бернар, вдовицата Дамала, е вече съвсем друга работа.

Боже, толкова добре го познаваше!

— Яж! — каза той.

— И ако сега ям, утре ще направим касулето заедно, нали?

— Заедно.

— И това е лъжа, нали?

— Мъничка.

— Щастлив ли си?

— Да.

— Но?

— Но ако ти не беше Сара, а просто Розин… Колко прекрасен би бил животът ни тогава!

— Никога досега не бях чувала по-сладка лъжа!

— Сара…

— Тук ме познават като вдовицата Дамала.

— Но това не е светът, в който живеем.

— За тази нощ е.

И тогава тя пое ръката му в своята и нежно я целуна.

— Обичам те и винаги съм те обичала, готвачо! — прошепна. — И няма да престана да те обичам до последния си дъх!

„Майстор готвач! — поправи я мислено той. — Не просто готвач!“

ОГЮСТ ЕСКОФИЕ — ЖИВОТ В РЕЦЕПТИ

АГНЕШКИ МИНЬОНЕТИ „СЕНТ-АЛИАНС“

КРЪГОВЕТЕ НА МИРА

Мислил съм много по този въпрос и стигнах до извода, че свети Фортунат би трябвало да измести свети Лаврентий от позицията му на патрон и закрилник на касапите, готвачите като цяло и в частност — на транжорите. Ала не знам към кого да се обърна по този въпрос.

Свети Лаврентий открай време е бил самозванец в областта на гастрономическите удоволствия, тъй като предимно е постил, а единственото му кулинарно преживяване се свежда до изпичането му жив на една доста големичка скара. Не съществуват никакви данни той някога да е сготвил нещо. Въпреки че, ако се вярва на свети Амброзий, бил казал на мъчителите си: „От тази страна съм готов. Сега ме обърнете на другата“. Вероятно затова го водят и за светец покровител на комедиантите.

Празникът на свети Лаврентий е 10 август и незнайно защо се празнува със студени меса — пълна липса на въображение! Даже по-скоро богохулство. Би трябвало да има по-добър начин за представянето на готвачите, отишли на небето, защото, макар да съм пекъл множество видове меса върху онова нещо, което американците наричат „барбекю“, включително и кренвирши, които станаха много популярни във Франция след Голямата война, не бих искал да ми се налага да се моля на един кренвирш за новото си кулинарно изобретение.

Свети Фортунат, от друга страна, винаги е давал от себе си максималното за мен и въпреки факта, че сега той се води за светец покровител предимно на мъжете готвачи, абсолютно съм убеден, че с радост ще помогне и на дамите, които се осмелят да навлязат в тази професия. В крайна сметка той е имал доста близки женски приятелства, чиято природа църковните писания определят като „целомъдрени, богобоязливи, деликатни приятелства, включващи онзи вид очарователна детска игра, която обикновено характеризира женските приятелства“.

Нямам никаква представа какво точно иска да каже с тези думи църквата, но е добре известно, че Фортунат е поднасял на жените кошници с екзотични храни, придружени с лични поеми, а на всички ни е добре известно докъде води подобно поведение.

И макар известен с умереността и непоклатимостта си, той имал толкова конкурентен дух, колкото и всеки съвременен майстор готвач. Когато сестрите от светата обител му доставяли мляко и яйца, понякога включвали и изискани блюда от сочни меса, подредени артистично върху чинии, изработени ръчно от глина. За да не остане назад, той пък ги изненадвал с цветя, пълнейки цяла стая с лавандула и рози, или пък с нежни захаросани кестени, поднесени в захарна кошничка, изплетена лично от него така, че да прилича на фина брюкселска дантела. А иначе бил напълно сляп. Познавам мнозина зрящи, които не биха могли да сторят и половината от всичко това. И ако това не е чудо, не знам какво друго е.

Освен това смятам за справедливо да се признае, че свети Фортунат е създал основите на съвременното меню. Макар да е бил сляп, той е бил велик пътешественик, скитащ през Италия и Франция в търсене на хубава храна и напитки. Често плащал за вечерята си с поезията, която пишел в чест на съответното блюдо, не пропускайки да го възхвали. Помислете само — ако менюто не е поезия, то тогава какво е?

Множеството превъзходни поеми на този светец, които възхваляват добродетелите на гастрономията, макар и за наша жалост на латински, бяха наскоро преведени от мосю Грингоар, секретар на „Лигата на лакомниците“ — организация на най-великите живи френски майстор готвачи в Лондон, която създадох аз и на която някога бях президент. И така, в ролята си на основател и вече почетен президент обявих, че от този момент нататък празникът на лигата ще бъде Денят на свети Фортунат.

Няма нищо благородно в глада. По време на Голямата война два пъти седмично всеки от нас бе принуден да се откаже от месо и картофи. За да си купиш месо или пиле, трябваше да имаш купон. А може би най-съкрушителното от всичко бе, че правителството определи такава бомбастична цена на рибата, че малцина можеха да си я позволят, така че моят доставчик не ми носеше почти нищо от нея.

Но и всяко изпитание ни предлага неподозирани възможности.

Еленското месо подлежеше на конфискация, както и яйцата, рибата, пилешките дреболии и беконът. Единственото сърнешко месо, което можеше да се намери, бе твърде старо. Няма значение. С помощта на свети Фортунат и сос, направен от аншоа, чесън, маринованите пъпки на един средиземноморски храст и капка доматен сок, ние сервирахме и старото месо върху легло от юфка с пюре от кестени. Ставаше очарователна яхния. И тъй като имахме нужда от най-малко трийсет-четирийсет риби сьомга, за да не затворим ресторанта, пътувахме непрекъснато до Шотландия и Ирландия, сприятелявайки се с тамошните рибари и купувайки всеки техен улов за минимална част от онова, което иначе трябваше да дадем на дистрибутора ни. Възможности имаше всякакви.

И така, виждате, че под закрилата на свети Фортунат бихте могли да се справите с всякакви трудни ситуации. Краве масло нямаше, затова готвех с какаово масло. Нямаше риба, така че ние сами си създавахме „риба“ — фино смлени пилешки банички, топнати в яйце и оваляни в хлебни трохи. Никой не разбираше разликата, затова ние таксувахме блюдото така, сякаш беше истинска риба. Нямахме друг избор. Беше наш патриотичен дълг да създадем свят, в който няма война, защото вечерята в „Карлтън“ правеше хората щастливи и им връщаше нормалността. Дори и когато бомбите падаха из целия град, а небето буквално притъмняваше от бойни цепелини, хотел „Карлтън“ продължаваше да сервира морски език върху легло от паста по неаполитански, сякаш германците изобщо не съществуваха. Затова хората идваха при нас, за да отворят сърцата си и, за наше щастие, кесиите си.

Да празнуваш, значи да живееш. Свети Фортунат е бил напълно наясно с този факт. Затова всеки път, когато съм се обръщал с молитва към него, той ме е благославял с голям успех.

Денят на капитулацията на Германия, 11 ноември 1918 година. Вечерта. Ужасният кошмар свърши и изведнъж аз се оказах със 712 резервации за вечеря в хотел „Карлтън“. Порционите и купоните бяха унищожили кухнята ми. Разполагах единствено с шест агнешки бута, две малки парчета телешко, петнайсет килограма прясно свинско и десет пилета. По повечето стандарти това изобщо не бе достатъчно за толкова много гости, но по улиците цареше такава радост, че сърце не ми даваше да откажа на когото и да било.

Ужасните години бяха свършили. Всички бяха прегладнели.

От Пруската война още знаех, че добре подправено, и от конското месо става хубаво ядене. Така, заедно с ограниченото количество месо, с което разполагах и което смелих и смесих, разполагах и с двайсет килограма консервиран пастет от гъши дроб, малко настъргани трюфели, десет килограма хляб, месен с обезмаслена сметана, и няколко минути, през които да отскоча до катедралата и да запаля свещичка на свети Фортунат.

Никога не губи разсъдъка си, дори когато си изправен пред непосилно изпитание — такова трябва да бъде мотото на всеки главен готвач. Та тогава се помолих на светеца и усетих, че ме чува. На връщане към кухнята на хотела създадох в ума си блюдо от дребни ноазети, което нарекох „Агнешки миньонети «Сент-Алианс»“. Та същото това блюдо, въпреки факта, че идеята за името му бе заимствана от „Психология на вкуса“ на Бриа-Саварен като начин за отдаване на почит на най-великите бижута на висшата кухня — черния дроб, градинските овесарки и трюфелите, — бе преведено от моя управител на ресторанта като „Миньонети от агнешко в чест на Свещения Алианс“ и представено като моя брилянтна метафора на мира.

Кой съм аз, че да споря с публиката?

А беше ли ястието агнешко? Достатъчно. Това е всичко, което мога да кажа по този въпрос.

Макар да бяхме силно закъсали за продукти, за отпразнуването на мира единственото, което беше необходимо да сторим, бе да кръстим няколко блюда на Съюзниците, например „Канадски картофи“ и „Грахът на англичанката“, а за финал да сервираме нещо с по-сантиментален привкус като например „Празнични бомби“ или „Символите на мира“. Всички бяха щастливи, защото войната беше свършила, и макар че никой не говореше добре френски и повечето познаваха само няколко думи от рода на „мир“ и „английски“, винаги беше по-добре храните да звучат на френски.

Това конкретно блюдо в крайна сметка ми донесе голяма слава. На следващата година, за годишнината от деня, в който бе подписан мирът, мосю Поанкаре, президентът на Френската република, организира прием в Лондон и за моя огромна изненада ми връчи най-прочутия френски орден, с който ме произведе в „Кавалер на ордена на Почетния легион“. Този орден е учреден за първи път от Наполеон Бонапарт и е висш знак за отличие, почит и официално признание за особени заслуги към Франция. Никога няма да забравя този велик за мен миг, както и факта, че всичко това се дължи на свети Фортунат и на моята благословена ловкост на ръцете.

За жалост обаче нашият скъп свети Фортунат ни показва чрез личен пример, че онова, което човек говори за храната, е много по-важно от другото, което докосва небцето. А това е неправилно и може би е основната причина, поради която Ватиканът отказва да му повери ролята на наш патрон и закрилник.

Думите по правило са неспособни да изразят истинската същност на нещата.

Моментът, в който завариш малкия си син, заспал на пода в кухнята, и го вдигнеш, и го отнесеш обратно в леглото му, и го завиеш внимателно с мекото износено вълнено одеяло, за да не изстине и да не страда, а той се събуди и каже: „Бог се крие в стаята ми“, а ти му отговориш тъжно: „Той се крие навсякъде“, и после целунеш сина си и усетиш солта на сълзите му — момент като този не може да бъде обяснен, защото не можеш да бъдеш сигурен, че думите, които създават тази картина за теб, ще създадат същата картина и за някой друг. Даже много години по-късно, когато застанеш до гроба на сина си, пак няма думи, които да опишат този момент, дълбините му.

Но един сос е в състояние автоматично да отрази този момент. Нищо не говори така ясно за сложните кръговрати на живота както храната. Кой не е вкусвал, да кажем, сос беарнез — детето на холандеза, и не е оставал като замаян?

Първоначално сосът изпълва устата с мекотата на кравето масло, а след това с богатството на яйцето и точно преди да стане твърде наситен и твърде удобен, мигът се променя и започва да се вклинява в мрака с плода на дребния лук и лекия намек на стритите зърна черен пипер. А после вкусът се задълбочава. Споменът за прераждането се възражда с помощта на свещения кервел, сладък и тревист с нотка сладък корен, чийто пролетен аромат напомня толкова много на смирна, че ни връща към даровете на влъхвите и Свещеното раждане. А после, разбира се, идва „Царят на подправките“ — естрагонът, с неговия леко сладникав вкус, който пък ни напомня да не забравяме, че чудесата са все още възможни. И тъкмо когато решим, че разбираме какво преживяваме, вкусът върху езика отново се обръща и завършва с остър оцет, следван от омекотителя на виното, така че киселината подправя соса, но никога не го доминира. И накрая, в устата разполагаме с целия онзи спомен за бащата и детето, който сме се опитвали да опишем с думи — от мимолетния комфорт до мига, когато си даваш сметка, че животът е извън твоя контрол и че всичко се нуждае от баланс, даже вярата.

Менюто е оркестрация на това преживяване, но в по-голям мащаб — нещо като личен светоглед.

Ако трябва да създам меню в чест на пролетта, всяко отделно блюдо ще притежава някакъв нюанс на зеленото, даже покривките ще бъдат заменени с мека свежа трева. За мен пролетта е меко, нежно прераждане, тя изпълва сърцата със свежест. Дори и гостът да не обича, да кажем, лимски фасул, няма никакво значение. Пюрето от лимски фасул няма начин да не му напомни за мимолетната природа на сезона.

За нещастие, а според мен и защото свети Лаврентий е все още наш официален покровител, мнозина майстори готвачи са забравили силата на едно меню. Наскоро бях почетен гост на една много помпозна вечеря в Америка, където сервираха лед във водата и не поднесоха никакво вино към основното ядене. Менюто представляваше просто потпури от различни неща за ядене. Затова, когато ме помолиха да кажа нещо на насъбралите се, аз им напомних, че трябва да полагат постоянни усилия за съхраняване високите стандарти на френската кухня и да не наричат себе си „готвачи“, а „кулинари“.

— Кулинарът — изтъкнах — е човек с професионална компетентност, лична инициатива и голям опит в своя занаят. Готвачът обикновено е човек, който разполага само с един инструмент — отварачка за консерви.

Менюто трябва да бъде отражение на начина, по който майсторът готвач, художникът, вижда света. А не случайни потпури от разни неща за ядене.

И докато вкусът предава сложния характер на живота, добрият кулинар трябва да помни, че храната може да има значение, което много често остава невидимо, но въпреки това докосва небцето. Например днес сосът „А 1“ е много популярен в Америка. Опитвал съм го. Много е добър. Онова, което не се разбира от никого, е, че когато човек отхапе от пържола, залята със сос „А 1“, както е правел крал Джордж IV, той вкусва хапка история. Комбинацията от малцов оцет, фурми, конфитюр от манго, ябълки и портокалов мармалад идва да ни напомни, че Съединените щати някога са били заселени от Англия и че винаги ще бъдат английски. Смелата комбинация от малцов оцет и портокалов мармалад — кръвта на Англия — и всички онези аромати, завладени от Англия — манго от Индия и ябълките, които незнайно защо се свързват предимно с Америка — също не трябва да бъде пренебрегвана.

Храната никога не е така проста, както я възприемат повечето хора. Всъщност тя е доста опасна — може да те прелъсти изцяло.

Ако трябва да определя кое меню ме описва най-добре, бих казал, че това е последната вечеря, която сервирах на кайзер Вилхелм II на борда на „Император“. Бих казал също така, че това меню описва и моята съпруга — великата поетеса Делфин Дафи. Вероятно в редица отношения много по-сполучливо.

ДВАДЕСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Това щеше да бъде перфектен подарък за Сара — рядък бял трюфел от Алба. Историята му беше очарователна. Трюфелът бил надушен от Луи — едно доста мързеливо, но вече изключително славно розово прасе, което го открило съвсем случайно. Освен това бил открит извън сезона, в края на декември. Крайно необичайно! Прасето си тичало на воля по заснежените склонове на италианските планини край Пиемонт или по-точно — било избягало. Стопанинът вече го бил отписал, когато съвсем случайно попаднал на животното си, заварвайки го да пръхти от удоволствие, а нищо чудно и от облекчение. Защото тази година Луи не бил извадил късмет — бягал от собственото си заколение.

— А аз си мислех, че проклетникът е станал твърде стар! — възкликнал селянинът пред Ескофие.

— Възрастта е просто едно число.

По това време Ескофие беше в Париж и работеше по поредната си книга, този път за домакини, въпреки че съвсем наскоро бе публикувал четвъртото издание на своя „Кулинарен наръчник“. Освен това кроеше планове за отпразнуването на осемдесетия си рожден ден — с трето пътешествие до Америка.

— Възрастта няма нищо общо с продуктивността — допълни той пред селянина.

Сара също беше в Париж и пак се снимаше във филми. Един крак. Един бял дроб. Един бъбрек. С годините тя губеше все повече и повече части от себе си, но това не й правеше никакво впечатление.

— Докато мога да говоря, значи мога и да работя — обичаше да казва често.

И обожаваше филмите. Първият й филм, „Дуелът на Хамлет“, беше от първите неми филми и бе придружен от машина на Едисон. Сега, след близо дузина филми и десетилетие по-късно, тя беше на 79 години и играеше главни роли в говорещи филми. Къщата й на булевард „Перер“ трябваше да бъде трансформирана в снимачна площадка.

„Ще ме облегнат на възглавници и камерите ще се завъртят около мен — му бе писала тя. — Само давайки всичко от себе си, човек става богат.“

— Възрастта няма никакво значение — каза Ескофие на селянина. — Работата е тази, която ни поддържа млади.

Белият трюфел беше с размерите на лешник, твърд и кадифен на досег. Ескофие каза на човека да изпрати сметката за него на хотел „Риц“, въпреки че от няколко години насам той се бе оттеглил от компанията. Това е най-малкото, което могат да сторят за мен след всичко, което съм направил за тях. Трюфелът струваше стотици френски франка, много повече, отколкото притежаваше той. Но пък беше толкова идеален подарък за Сара, че той просто не успя да се сдържи. Няма да ми държат сметка за това. Така си каза и се надяваше да е прав.

Ескофие сложи белия трюфел в кадифена торбичка и на следващия ден се появи на прага на Сара. Синът й Морис го прегърна сърдечно, но въпреки това не го пусна.

— Може би някой друг ден.

Ескофие беше много изненадан. Бе чул, че Сара е болна, но пък тя си беше болна цял живот. „И това ще мине“ — помисли си сега той и се запита кога Морис — бебето, което някога сучеше от гърдите на Сара, се бе превърнало в този тъжен, елегантен, побеляващ мъж.

Ескофие сложи редкия трюфел в буркан с ориз от Арборио, който на свой ред постави на дъното на килера в своя малък апартамент на приземния етаж. Мракът и студът щяха да съхранят донякъде вкуса му, но той си знаеше, че с всеки следващ ден красотата на трюфела щеше да намалява. Оризът щеше да забави развалянето му, но освен това щеше да изсмуче вкуса.

Ден подир ден Ескофие се обаждаше на Морис, за да провери дали Сара приема посетители. Не приемаше. Ескофие не премести трюфела. Нямаше сили дори да го погледне.

Времето изсмукваше силите и на двама им.

От хотел „Риц“ не останаха никак доволни от „покупката“ на Ескофие. Когато на вратата му се появи един младеж от счетоводството, майсторът готвач го покани, сервира му чай и му обясни какви варианти има компанията за разправа с него.

— Аз съм почти на осемдесет години. Моето име е синоним на веригата „Риц“. Ако настоявате да ме лишите от пенсия, можете, разбира се. Но тъй като трюфелът беше подарък за мис Бернар, която е национално съкровище, сигурен съм, че вестниците ще проявят голям интерес към евентуалните действия, които вие бихте предприели срещу мен!

След тази среща от счетоводния отдел на хотела никога повече не си позволиха да обезпокояват Ескофие.

През март Морис най-сетне се обади. Сара вече била достатъчно добре, за да започне снимките на „Гадателката“. Щяла да го приеме, но съвсем за малко.

Бяха изминали близо четири месеца, откакто трюфелът бе измъкнат от земята. Всеки път, когато отваряше килера си, Ескофие се бе постарал да не мисли за него. Но това бе невъзможно. Трюфелът си чакаше и вехнеше. А това определено го притесни. Той знаеше, че след толкова много време оризът ще е погълнал всичкия му вкус и дори няма да е успял да задържи тази мимолетна красота в собствените си зърна.

И въпреки това, когато синът й се обади, Ескофие извади внимателно буркана от килера си и го сложи в кадифената торбичка — Каквото и да трябва да се открива, ще го откриваме заедно — и хвана първото такси до къщата на Сара на булевард „Перер“.

„Не е чак толкова добре“ — му бе казал синът й и изглеждаше много скръбен, когато го посрещна. Но въпреки това Ескофие изобщо не беше подготвен за онова, което видя. Когато вратата на гостната й се разтвори, стаята се оказа пълна със сериозни млади хора, които кимаха с глави, оправяха прожектори, спореха, ядяха, пушеха, смееха се и бутаха подобната на черен звяр камера напред-назад, като че ли искаха на всяка цена да я опитомят. И в центъра на всичко това беше Сара. Очите й бяха безизразни, лицето й — също. Сякаш чакаше, но не следващия кадър, а нещо доста по-мрачно.

Ескофие усети, че гърдите го заболяват.

— Тишина! — извика един мъж и всички замлъкнаха едновременно.

Впоследствие Ескофие не можеше да си спомни какво бе казала тя, какви реплики бе изговорила. Единственото, което помнеше, бе, че когато камерата се завъртя, стаята се изпълни автоматично с нейния сребърен глас, неподвластен на времето. Ясен, силен. Очите му плувнаха в сълзи. Възрастта няма никакво значение. Но когато снимките приключиха, отново настъпи мрак. В стаята пак се възцари хаос. Когато Морис го поведе към шезлонга й, усети, че старецът трепери. Ескофие се приведе, за да целуне боядисаните й в розово бузи.

— Легендата остава жива въпреки историята! — прошепна тя.

— Не си ли гладна?

— А ти?

Синът й я сложи в инвалидния стол, откара я в кухнята и остави двамата старци насаме.

Имаше една бутилка моет, оставена в лед, за да се охлажда. И яйца. Шест. Чесън. Сметана. Ескофие отвори кадифената торбичка.

— Много е рядък — каза. — Като теб.

Но когато изсипа ориза, от буркана се понесе непоносима воня, като на развалено пиле. Той разряза трюфела. Беше станал оранжев като глина и чуплив.

— Quand même — каза Сара и се разсмя. Звънко, като младо момиче.

Той също се разсмя.

Яйцата останаха несготвени. Шампанското — неизпито. От другата страна на прозореца Париж, градът на дима и коприната, мълчеше.

— Обичам те, готвачо — каза тя.

— Майстор готвач.

Сара бе умирала на сцената над четири хиляди пъти, ала нищо не бе успяло да я подготви за истинската смърт. Оказа се толкова тиха. „Колко съм грешала!“ — мислеше си тя. На следващия ден камерата улови леката промяна в нея — завалянето на думите, фъфленето. Снимките приключиха. Сара бе отнесена в леглото. Тълпите се редяха пред дома й дни наред. Чакаха. Морис бе принуден да излиза със съобщения на всеки час.

— Ще ги държа на нокти — каза тя. — Те са ме измъчвали цял живот, нека сега аз поизмъча тях.

Когато камбаните на всички църкви звъннаха и цял Париж се застича разплакан по улиците, Ескофие не излезе с тълпите. Нямаше сили за това.

Беше време да се прибере у дома.

ДВАДЕСЕТ И ШЕСТА ГЛАВА

Човекът[1] от „Кунард“ не бе особено ясен. Единственото, което Ескофие успя да разбере, бе, че ще бъде гост на прочутата лондонска компания за морски круизи и че това пътуване до Америка ще бъде подарък за неговия осемдесети рожден ден от бившия му работодател. Щеше да пътува на кораба на Негово кралско величество „Беренгария“, лайнерът на милионерите. За това поне беше сигурен. Писмото беше написано с приятелски тон. Споменаваше дори, че корабът бил кръстен на кралица Беренжер, която се омъжила за сина на Елинор Аквитанска — Ричард I.

„Кралицата и нейният Ричард са живеели далече един от друг десетилетия наред — пишеше Човекът от «Кунард», — но ние не желаем да бъдем толкова жестоки и да ви отделяме от вашата съпруга, прочутата поетеса Делфин Дафи. Затова за нас ще бъде огромна чест, ако тя също ви придружи на това пътешествие.“

Иронията в ситуацията не убягна от вниманието на Ескофие. След като изпрати потвърждение за един, той побърза да изгуби писмото. В крайна сметка бе отново в Париж. Сам. Беше му много трудно да държи нещата в ред. Оттеглянето във Вила Фернан не вървеше добре. Отново. Този път причината не беше толкова в Делфин или децата, а в самия град. Монте Карло бе станал прекалено шумен, пълен с дразнещите звуци на ежедневния живот. Единствено Париж беше мястото, където той искаше да живее, но Делфин не искаше и да чуе да напусне дома си и всичките си деца. Затова в обратното си писмо до компанията великият кулинар писа, че мадам Ескофие е твърде болна, за да пътува. Когато разбра, че тя действително е болна и той не е излъгал, беше едновременно изненадан и облекчен.

Но и това бе единственото, което разбра от Човека от „Кунард“.

Когато Ескофие пристигна на доковете, огромният кораб го изпълни с неясно безпокойство. Беше голям колкото малък град, жужащ от многохилядна тълпа гости. Приличаше удивително много на „Титаник“. Мъжът от „Кунард“ го чакаше на платформата за качване и когато го видя, веднага подаде ръка.

Мъжът беше висок и слаб, и напълно невзрачен, като повечето млади хора напоследък.

— Честит рожден ден! — извика той, когато поеха по дългия трап, и го плесна през гърба, сякаш бяха стари приятели.

Това подсказа на Ескофие, че Мъжът от „Кунард“ е американец. От „Ню Йорк“, както се представи самият той и продължи да си бъбри, без дори да си поеме дъх. Ескофие разбираше само отделни думи. Стори му се, че чува нещо за „флепъри“, което го изпълни с надежда, че Жозефин Бекер е също на борда на кораба. Тя бе сред водещите дами на Париж, които се обличаха и живееха в новия „флепър“ стил. После чу нещо и за „милионери“. Младият човек използваше тази дума толкова често и с такъв ентусиазъм, че на Ескофие не му даде сърце да му каже, че не говори английски, въпреки че това си беше самата истина. След всичките тези години в Англия и две пътувания до Америка Ескофие продължаваше все така упорито да отказва да научи английски от страх, че това ще опорочи способността му да готви добре. Но сега той просто кимна и се усмихна, защото знаеше, че младите много обичат да слушат звука на собствения си глас.

— Трябва да почакаме мосю Бертран — отбеляза старецът.

Директорите на компанията „Лондон Кунард Лайнс“ бяха уредили великият кулинар да пътува с инспектора на ресторантите в техните кораби, който бе негов стар приятел.

Мъжът от „Кунард“ разпозна името на инспектора насред неразбираемото за него френско изречение, почука по часовника си и отбеляза:

— Закъснява.

На Ескофие не му беше трудно да го разбере — старият му приятел винаги закъсняваше.

Мъжът от „Кунард“ сграбчи Ескофие за лакътя и го поведе през тълпата. Когато се запозна с капитана на кораба, старецът установи, че капитанът е като повечето корабни капитани, които бе виждал досега — в достатъчно зряла възраст за поста си, леко посребрен на слепоочията и с перфектно изгладена униформа.

За момент Ескофие се зачуди дали и капитанът на „Титаник“ изглеждаше така. Дали излъчваше тази специфична сдържаност и елегантност? Не си спомняше добре. Двамата се бяха запознали малко преди корабът да потегли от пристанището, но сега той не можеше да си спомни абсолютно нищичко за капитана.

От друга страна обаче, той си спомняше своя екип, при това в най-големи подробности. Вдовишкият фонд, който бе учредил за семействата на потъналите си служители, се справяше много добре и за последните четиринайсет години той бе успявал редовно да праща годишни чекове и картички с окуражителни думи на всички.

Това беше най-малкото, което можеше да стори за тях. Беше поканен и той да пътува на този кораб, за да наглежда кухнята и ресторанта, но той отказа. Хората му побесняха, когато разбраха. Менютата, които беше създал, бяха твърде амбициозни за приготвяне в кухня, която се носеше по вълните. Но последното хранене на борда на „Титаник“ е било забележително — истинско празненство на висшата кулинария, което би впечатлило и най-капризното небце.

Състоеше се общо от десет блюда. Започваше със стриди и избор между консоме „Олга“, говежди бульон с портвайн, сервиран с желирани плодове и тиквички жулиен, или ечемичена крем супа. После следваха основните блюда — варена сьомга с краставици в сос муслен, който представляваше холандез, подсилен с бита сметана; филе миньон „Лили“ — пържоли, пържени в масло, а после покрити с артишок, гъши дроб и трюфели и сервирани със сос периго; пилешко соте по лионски; агнешко с ментов сос; печена патица с ябълков сос; печен гълъб с кресон и говеждо.

Освен това имаше и изобилие от зеленчуци, поднесени и топли, и студени. Както и няколко вида картофи — картофи „Шато“, изрязани във формата на маслини и запържени леко, до златисто, в прецедено краве масло, и картофи „Парментие“ — картофено пюре, гарнирано с крутони и кервел. И, естествено, пастет от гъши дроб.

За прочистване на небцето имаше пунш по романски — сухо шампанско, обикновен захарен сироп, сокът на два портокала и два лимона и малко от месото им. Тази смес престоява известно време, после се прецежда, подсилва се с ром, слага се да замръзне, украсява се с целувка и се сервира като сорбет. За десерт се предлагаше избор между пудинг „Уолдорф“, праскови в желе „Шартрьоз“, шоколадови и ванилови еклери и френски сладолед. Всяко блюдо се сервираше с различно вино. Финалното блюдо — сиренето, се сервираше с пресни плодове, следвани от кафе и пури, портвайн, а по желание — и по-силна напитка.

И това беше само за пасажерите от първа класа. За пътниците от втора и трета класа също се готвеше.

А междувременно корабът потъваше.

Екипът му вероятно бе прекарал последните си часове живот крайно изтощен и сипейки ругатни по негов адрес.

— Бихте ли желали да видите кухнята? — попита Човекът от „Кунард“.

Ескофие поклати глава. Думата „кухня“ за него нямаше нужда от превод.

Обиколката продължи. Докато Човекът от „Кунард“ му показваше салоните и местата за почивка на огромния кораб и кадифето върху метала, Ескофие осъзна, че мисли за други неща. Но нито за своя осемдесети рожден ден, нито за елегантността на Ню Йорк, а още по-малко за вероятността довечера да види на сцената мис Бекер и нейната трупа. Мислеше все за неприятни неща, като например за съдебния иск срещу мосю Делсо, който продължаваше да се представя като ученик на Ескофие, и за писмото, което му бе пратила Делфин, преди той да потегли. Да, това писмо наистина реабилитира лъжата му пред Човека от „Кунард“, но едновременно с това го уплаши — беше за ръцете и краката й, които от време на време отказвали да я слушат и се вцепенявали.

„Неврит“ — така бе нарекъл тази болест докторът, но макар Делфин да му бе писала, че не е нищо сериозно, Ескофие й отговори веднага, като й каза, че ще се върне във Вила Фернан за ден-два.

„Кратка ваканция. А после обратно на работа.“

Но каква работа?

Знаеше, че точно това ще си помисли Делфин, когато получи отговора му. Беше започнала да говори за работата му така, сякаш всяка книга или статия бяха избелели знамена, които той използваше, за да се предаде и избяга от този свят, и които трябваше да бъдат сгънати и положени върху ковчега му при неговата смърт.

— Аз не планирам да умра — повтаряше й непрекъснато той.

Мъжът от „Кунард“ върна Ескофие обратно на горната палуба и избърбори някаква шега за спасителните лодки — или поне Ескофие я възприе като шега. Клатещите се във въздуха лодки изглеждаха гладни. Мъжът от „Кунард“ непрекъснато ги сочеше и се смееше, но остроумието на коментарите му отлиташе заедно с вятъра.

Ескофие се усмихна от любезност, но внезапно усети, че се вцепенява и част от картината пред него започна да му се изплъзва. Сякаш някакъв буреносен облак покри част от дясното му око — първоначално кратко проблясване в ъгъла на окото, а после мрак. А лявото око виждаше всичко като мозайка.

Големият кораб изсвири. Предупреждение. „Всички на борда!“ — изкрещя някой. Хората започнаха да отварят шампанско и да махат за довиждане на изпращачите на пристанището.

Над главата си Ескофие като че ли видя огромно ято чисто бели птици. Гълъби ли бяха? Присви очи, за да ги види по-добре, но му беше много трудно. Бързо губеше зрението си.

— Жьо сюи авьогл — каза и посочи към очите си. Сляп.

— Сини — отвърна Мъжът от „Кунард“ и посочи към собствените си очи.

Белите птици пак се върнаха, този път още по-ниско. Ескофие се зачуди дали някой друг освен него ги вижда. Минаха толкова близо — ако се пресегнеше, щеше да ги докосне.

Всички около него продължаваха да пият шампанско, да се целуват и да се смеят, въпреки че птиците летяха бързо и ниско през тълпите, спускайки се надолу и после бързо издигайки се. От тази гледка сърцето на Ескофие заби по-бързо. Слънцето потъваше в морето, небето беше набраздено в червено. Мъжът от „Кунард“ взе две чаши от подноса на минаващия сервитьор и вдигна своята.

— Тост! — извика, а после допълни нещо за „мира“.

„Странна работа — каза си Ескофие. — Сега сме 1926 година. Светът живее в мир, нали така?“

— Може ли да седнем? — попита той.

Мъжът от „Кунард“ наклони настрани глава силно озадачен. Ескофие посочи към редицата столове на палубата, пълна с пътници, и това като че ли още повече озадачи младия човек.

Но как е възможно тези американци да не говорят френски?!

— Да седна — повтори Ескофие и направи знак, все едно сяда върху въображаем стол. — Трябва да седна.

Зрението му се стесняваше все повече и повече. Съвсем скоро светът щеше да се превърне в главичка на топлийка.

Младежът кимна, уж разбрал, обаче хвана Ескофие за лакътя и го поведе покрай столовете чак към долната палуба.

Очевидно не си струваше да спори с този човек. Ще издържа обиколката, а после ще си почина в каютата.

Следваха стрелките към басейна, който очевидно бе един от най-големите поводи за гордост на компанията. Мъжът от „Кунард“ непрекъснато повтаряше думата „прочут“, която Ескофие знаеше, а когато човекът отвори вратата към плувния район на кораба, старецът вече разбра защо домакинът му я е използвал толкова често.

Басейнът беше на два етажа, в помпейски стил. Точно до него имаше турска баня, с две помещения и покрит с паркет под. Беше облицована с малки плочки в италиански стил. Ескофие познаваше много добре тези плочки. Последният път, когато бе виждал този басейн и банята, те бяха пълни с германци. А в ъгъла седеше и се усмихваше кайзерът, доволен и щастлив.

Да, самият кораб беше прочут. Даже много прочут.

— Но това е „Император“! — възкликна старецът.

Мъжът от „Кунард“ разпозна звученето на името на кайзерския кораб, почти близнак на „Титаник“. Изглеждаше много доволен, че най-после са го разбрали. Закима ентусиазирано.

— Да, но старото момиче сега се нарича „Беренгария“! — изрече високо и бавно, сякаш Ескофие беше глух. — Трофей от войната! — Вече крещеше. Хората се заобръщаха.

Слепотата на Ескофие стана пълна.

[1] В знак на признателност към представителя на „Кунард“ и поради факта, че Ескофие не знае неговото име и в оригинала е изписвано с главна буква навсякъде. — Б.р. ↑

ДВАДЕСЕТ И СЕДМА ГЛАВА

Докторът изобщо не беше изплашен.

— Работите твърде много, Ескофие. Това е просто мигрена, макар че можеше да бъде и удар — отбеляза и сложи стареца в леглото. — Хайде, поне за тази нощ. Казиното и утре ще бъде тук. А на сутринта очаквайте Бертран, ще дойде да ви види. Планирал си е целия ден.

Ескофие се усмихна немощно.

Човекът от „Кунард“ кръжеше около него с пребледняла физиономия.

— Бихте ли отпратили, моля, този младеж? — обърна се Ескофие към лекаря. — С моите благодарности, разбира се.

— Американци! — засмя се докторът. — Млади и напористи хора.

Прегърна небрежно през рамо притеснения младеж и прошепна нещо в ухото му. Човекът от „Кунард“ се обърна към Ескофие, кимна и бързо излезе.

— Надявам се, че сте гладен — отбеляза докторът. — Изпратих го за храна. Подозирам, че цял ден не сте сложили залък в устата си.

Което беше самата истина.

— По принцип по това време на годината морето е доста спокойно, но тук-там се случва и по някоя по-голяма вълна — продължи корабният лекар. — Ако искате, пийнете само бульон, но непременно сложете нещо в стомаха си! Компанията „Кунард“ ще положи всички усилия да ви храни най-малко шест пъти на ден. За тях това ще бъде удоволствие. Имат много хубава кухня.

— Знам, аз я създадох.

— Наистина. Бях забравил — кимна лекарят и стисна ръката на стареца. — Вечерята ще бъде при вас след не повече от час. Предлагаме един великолепен пай със снежни ябълки, който за нищо на света не трябва да бъде пропускан!

— Снежни ябълки ли? Много рядък плод!

— Именно. А дотогава поспете.

Лекарят изгаси лампите и затвори внимателно вратата на каютата. Корабът вече бе в открито море. Огромната каюта на Ескофие беше изискана, с големи прозорци, гледащи към вълните и колебливата лунна светлина.

Той затвори очи и се опита да си припомни вкуса на снежните ябълки. Когато беше дете, зад ковачницата на баща му имаха едно криво дърво, което раждаше такива ябълки. Майка му редовно ги обираше, но те никога не стигаха за повече от един пай. Тръпчиви и същевременно сладки като сорта „Макинтош“, вътрешността на тези ябълки беше невъзможно бяла, а сокът им беше толкова много, че не приличаха на никои други ябълки на света.

Заспа и засънува за тях, усещайки мекотата им в устата си.

Часове по-късно той беше дълбоко заспал, когато на вратата на каютата му се почука. Ескофие се опита да излезе от спящото си състояние, когато сънят му се промени. Внезапно стоеше отново в задната част на ресторанта на кораба „Император“. Годината беше 1913. Светът се намираше на ръба на войната, макар кайзер Вилхелм да се кълнеше пред всички вестници: „Интересува ме единствено мирът“.

Ескофие му беше повярвал. Беше невъзможно да не му повярваш. Всеки път, когато го видеше, той не можеше да не си спомни за Скъпия стар Бърти, опитващ се да купи жени за странното срамежливо момче с изсъхналата ръка. Вилхелм може и да беше германски император и цар на Прусия, но за Ескофие той винаги щеше да си остане онзи, който беше някога — тъжният внук на кралица Виктория.

След като вечерята завърши, императорът каза на Ескофие:

— Остани. Поседни малко при мен. В крайна сметка с теб сме приятели, нали така?

Балната зала беше пълна с важни германски особи и военни командири. След като разчистиха масите, започна вечерта на филмите. Всички бяха на немски. Един филм например разказваше за улова на омари, с една прекрасна френска актриса в главната роля. На Ескофие не му беше необходимо да разбира какво си говорят — актрисата беше красива, така че филмът му харесваше. Следващият филм беше лошо дублиран, лошо осветен и лошо заснет, но идеята беше ясна. Беше филм на германското разузнаване. Субтитрите обясняваха подводните маневри на френския флот в Тунис.

Кайзерът планираше да нападне Франция.

Ескофие не си спомняше как бе напуснал балната зала. Щеше му се да мисли, че е станал в мига, в който е разбрал какво става. Щеше му се да мисли, че е скочил в първата спасителна лодка, прекосил е бурното море и се е върнал на брега, където се е обадил веднага в двореца и е настоял да го свържат с принц Едуард. Щеше му се да мисли, че е направил точно така.

Но не беше. Защото това в крайна сметка беше внукът на кралица Виктория. Императорът. Не искаше да прави сцени. Репутацията му щеше да бъде поставена под въпрос, а това щеше да се отрази много лошо на бизнеса.

Затова Ескофие се прибра в каютата си и не каза нищо.

На следващата сутрин кайзерът го извика на среща.

— Спомняш ли си онази вечеря с Леон Гамбета в „Малкия Мулен Руж“? — попита. — Когато ни сервираше онази красавица Бернар? Помниш ли?

В мига, в който императорът спомена въпросната вечеря, той си представи трупа на Ксавие на пода, безжизнената му глава — в скута на Сара. И кръвта, която беше навсякъде.

— Да, спомням си — отговори. Лозята на Ксавие в Елзас все още принадлежаха на семейството на онзи германски офицер. И те все още правеха най-хубавото вино в региона. Не се беше сещал за Ксавие много дълго време. — Спомням си я много добре. Помня всяко меню, което някога съм създавал.

— Гамбета ни разказа за вашия разговор в избата. Нарече те „Юда“, макар че не го изрече с лошо сърце. „Винаги можете да се доверите на Ескофие — така каза. Защото той не притежава фанатизма на Павел. За него храната е единственият бог.“

Ескофие пребледня.

Императорът се приведе през бюрото си и потупа ръката му.

— Скъпи ми приятелю, не се плаши от нищо! Споменах за това, за да ти кажа, че през всичките тези години наистина съм ти вярвал. Всички сме ти вярвали. Баба ми, кошмарният ми братовчед Бърти, Гамбета… Дори Бернар ти се е доверявала, доколкото знам.

Погледна го внимателно и продължи:

— През онази вечер ми бе достатъчно да опитам само агнешкото ти, за което понякога сънувам, за да се уверя, че на теб не ти пука нито за страната ти, нито за жените, нито за Бога. В очите на някои това би те направило езичник. За мен обаче всичко това те прави идеалният човек. Ти не си опетнен нито от привързаност, нито от лоялност, нито от любов. Възхищавам се на това! Този вид дистанциране от сърцето подсказва за истинско величие на душата. И е черта, която аз също притежавам.

И с тези думи той излезе.

По-късно на същата сутрин прессекретарят на императора захрани вестниците по целия свят с официалния вариант на разговора, който се е състоял между двамата велики мъже:

„Аз съм император на Германия, но ти пък си император на готвачите.“

И така сега, много години по-късно, отново на борда на бившия кораб „Император“, вратата на каютата на Ескофие се отвори. Нахлу светлина. Старецът приседна в леглото си, присвил очи.

— Вечерята е сервирана! — обяви тържествено Човекът от „Кунард“ и бутна в каютата масичка за сервиране на колелца. Беше пълна с храна, толкова много блюда едновременно.

Ескофие още не бе излязъл от сънното си състояние.

— Даниел? — прошепна.

— Вечеря — поправи го Човекът от „Кунард“.

— Бог се крие навсякъде, Даниел.

— Да, вечерята е сервирана.

Човекът от „Кунард“ докосна Ескофие по рамото и сънят изчезна. Старецът се загледа в масичката, пълна с всякакви чинии, и в Човека от „Кунард“, който изобщо не приличаше на Даниел.

— Вечеря — изрече за пореден път младежът.

— Но всичко ще изстине много бързо, не мислите ли?

— Уи — изрече гордо американецът единствената френска дума, която знаеше. — А за десерт — продължи и вдигна сребърния капак на едно порцеланово плато, — горещ ябълков пай!

Снежните ябълки.

Ескофие видя пред себе си огромен златист пай. Взе вилицата и боцна леко повърхността, за да провери текстурата на сладкиша. Перфектно! Плодовете бяха твърди, но когато ги натисна с вилицата, бяха и все още сочни и така бели. Една хапка — това бе единственото, което му трябваше. Ароматът на ябълките успяваше да устои дори на такива силни подправки като индийското орехче и канелата. Чист и бистър аромат. Невинен.

Мъжът от „Кунард“ чакаше нетърпеливо оценката на великия гост.

— Мерси — кимна Ескофие. — Тре бон.

После грабна писалка и хартия от нощното си шкафче и написа кратка бележка на мосю Бертран, за да го пита дали би могъл да изпрати един бушел снежни ябълки във Вила Фернан. Знаеше, че не могат да му откажат.

„Не е необходима бележка — бе написал. — Мадам ще се досети.“

По време на банкета в Ню Йорк в чест на осемдесетгодишния му рожден ден — „един брилянтен прием в хотел «Риц Карлтън»“, както го нарекоха вестниците — на Ескофие бе поднесена златна гравирана плоча с две лаврови клонки, свързани с медала на френския Почетен легион.

Сега той се бе превърнал в международен герой, при това не само от Пруската война, но и от Голямата война. Бе награден, задето бе използвал френското кулинарно изкуство, за да поддържа духа на Англия, и приветстван, задето бе събрал седемдесет и пет хиляди франка, които бе раздал на съпругите и децата на неговите работници, загинали на фронта. А след това бе наел на работа в кухнята си ветерани от световната война. И, разбира се, бе споменат и онзи дребен въпрос със загубата на сина му Даниел.

Вестникът отбеляза, че той е говорил надълго и нашироко с „весел и бащински тон“ и че всички са го аплодирали топло.

„Изкуството на готвенето е изкуство на дипломацията — щеше да каже по-късно самият той. — Имах възможност да подготвя две хиляди френски кулинари, които работят по всички кътчета на света. Подобно на зрънцето жито те също хванаха корени и се множат.“

Менюто беше прекрасно и незабравимо. И представено без превод, което достави огромна наслада на Ескофие.

Caviar Frais dʼAstrakan

Pain Grillé

Le Rossolnic

La Mousse de Sole Escortée

du Cardinal des mers à lʼAmericaine

Les Noisettes de Pré-Salé

Favorite

Les Petits Pois à la Française

Le Perdreaux à la Casserole

La Salade Coeurs dʼEndives

Chȃtelaine

Les Belles Angevines aux

Fruits dʼOr

Les Mignardises

Café Moka

Човекът от „Кунард“ нямаше никаква представа какво яде. Аплодисментите бяха оглушителни.

Две седмици по-късно Ескофие се озова на тихия праг на Вила Фернан, най-сетне у дома, но още спомнящ си за американеца, за идиотския начин, по който Човекът от „Кунард“ се хилеше на всичко и как крещеше по всичко, но как вечер никога не пропускаше да се увери, че Ескофие е получил своето любимо питие за лека нощ — топло мляко, сурово яйце и капка шампанско. Липсваше му начинът, по който младежът го хващаше под ръка и го превеждаше внимателно през пълните с хора зали. И как старателно изрязваше всички статии от вестниците, разказващи за неговото посещение в Америка, как ги слагаше в плик и ги изпращаше на мадам Ескофие, без на стареца да му се налага да му казва.

Човекът от „Кунард“ правеше всичко, което се очакваше от него, а понякога и неща, които не се очакваха, но каквото и да вършеше, го вършеше с огромен ентусиазъм — нещо, заради което старият човек просто не можеше да не го хареса. Едва когато застана пред своя дом, Ескофие си даде сметка за две неща: първо, че Човекът от „Кунард“ ще му липсва, и второ, че е забравил да го попита за името му.

Сега той почука на вратата на Вила Фернан, но никой не му отвори. Той остави куфарите си на стъпалата и влезе сам. Делфин бе изпратила далече всички деца, внуци, правнуци, праплеменници и праплеменнички, заедно с целия персонал. Двамата бяха съвсем сами в огромната къща. Нямаше звънец за вечеря. Нито вечеря на масата.

Делфин обаче бе приготвила малка торта в чест на завръщането му. Тя бе поставена в центъра на голямата маса в трапезарията.

— Ще направим като руснаците и ще започнем с тортата.

— А после?

— Още торта.

— А нещо по-различно от торта? Например вечеря?

— Няма вечеря.

— А някакви плодове? Не може да няма плодове. Не е ли сега сезонът на ябълките?

— Да.

— Тогава ябълки.

— Имахме ябълки. Снежни ябълки.

— Много хубаво.

— Аз ги изядох.

— Всичките?

— Бяха много хубави. Жан и Пол ми казаха, че били много редки. Било почти невъзможно да намериш такива.

— И?

— Бяха невероятно хубави. Предполагам, че бяха от Мистър Буутс, въпреки че от доста дълго време не съм получавала вести от него. Той още ли е в Саутсий?

— Вече не поддържаме връзка.

— Така ли? Много тъжно.

— Картичка имаше ли?

— Не.

— Тогава може би съм ги изпратил аз.

— Защо ще ги изпращаш?

Тя повдигна вежди, поглеждайки го изпитателно.

— Както винаги си напълно права. Няма нужда да ти изпращам дарове на любовта, тъй като ти си знаеш, че имаш моята любов, а аз имам твоята.

— Много си самоуверен! О, да! Ти си Огюст Ескофие! Значи имаш основателни причини да бъдеш самоуверен!

— А ти си мадам Ескофие.

— И въпреки това, Жорж, ти не ми изпращаш снежни ябълки.

Жорж!

— Тогава ми позволете да сготвя за вас, мадам. Позволете ми отново да спечеля сърцето ви. Ще изпратя момичето в града за трюфели, гъши дроб и каса шампанско.

— Тук няма никой. Няма и пари.

— Е, все трябва да има нещо в къщата, нали? Пиле? Еленско? Може би агнешко? Колко бульона имаме? От белите, разбира се. Говеждо? Риба?

— Няма бульон.

— Конфитюр? Домати? Консервиран лук? Мед? Захаросана лавандула? Как така няма храна в моята кухня?

— Имаме картофи. Сирене. Краве масло. Сметана. И кухнята не е твоя, а моя!

— А меса?

— Чекът ти за пенсията още не е пристигнал.

— А тортата?

— С последното брашно.

Ескофие се отпусна обратно в стола си и простена:

— Но аз искам да ти сготвя нещо!

— Кога за последен път си готвил каквото и да било?

Това вече беше много добър въпрос. В Париж никога не му се бе налагало да готви. Обикновено се хранеше в хотел „Риц“ или в домовете на колегите си.

— Преди шест години. Или може би осем. Но това е като плуването. Човек никога не забравя как се плува.

Тя го изгледа на кръв и отсече:

— Тогава алиго.

— Няма да ти правя картофено пюре.

— Алигото е ястие!

Делфин се надигна неуверено от масата. Невритът, както го наричаше докторът, очевидно бе много сериозен и като че ли прогресираше. Тя метна престилката през врата си, но не можа да я завърже на гърба си. Ръката й се отпусна немощно.

— Дай на мен — каза Ескофие, завърза престилката на фльонга и целуна тила й. Тя взе един дълбок тиган със здравата си ръка, сложи в него една голяма лъжица краве масло и го постави на съвсем слаб огън.

— Значи си гладен, а?

— Да, гладен съм.

— Ти винаги си гладен, дърт козел такъв!

— Това е единственото нещо, от което ти никога не си се оплаквала.

Тя се пресегна към горния рафт за тенджера, но едва не я изпусна. Ескофие я пое от ръцете й и я постави на печката.

— Сега какво правим? Никога досега не съм готвил алиго.

— Това е, защото козлите не са много добри готвачи. Те наричат себе си майстори, кулинари, художници, но така само отклоняват вниманието на хората от факта, че обикновеното домашно готвене е твърде сложно за тях. Следователно е под нивото им.

След тези думи тя се запъти към килера, извади оттам кофа картофи и започна да ги мие.

— Трийсет минути на много ниска температура.

— Това е много време.

— Алигото не може да се пришпорва.

— Като хляба?

— Ескофие, ти си вече един много стар козел с още по-стари номера!

— Какъв по-точно козел, мадам? Порода?

Тя го огледа внимателно и отсече:

— Порода ку бланк, белокос с тъмен задник!

И тогава той я целуна и тя него. След известно време обаче се отдръпна и рече:

— Но ние готвим! Моля те да се контролираш, Ескофие! Хайде сега, обели картофите, нарежи ги на кубчета и ги сложи в тенджерата. Залей ги с гореща вода, а после добави една равна чаена лъжичка сол!

— Ще станат по-добре, ако не ги белим.

— Ще станат по-добре, ако ги направиш така, както се правят!

— Белите трюфели биха вървели отлично с това.

— Да, биха, ама няма. Хайде, бели картофи, старче!

После Делфин много бавно обели две скилидки чесън. Но когато се опита да ги разбърка с разтопеното краве масло, дървената лъжица се изплъзна от ръката й. Той застана зад нея и сложи ръката си върху нейната. Тя не каза нищо, само се отпусна с въздишка на него.

Когато картофите най-сетне омекнаха, тя ги прехвърли в купа и покри купата с кърпа, която да попие парата.

— Трябва да бъдат сухи — поясни, а когато по-късно се опита да ги разбие, ръката й пак я предаде.

„Бъдещето — помисли си той. — Бъдещето ни дърпа бавно към мрака.“

Пое ръката й в своята. Беше станала по-дребна и по-крехка, отколкото я помнеше. Двамата започнаха заедно да разбиват картофите, докато накрая скорбялата не се отдели и когато това стана, тя добави кравето масло и чесъна, малко черен пипер и шепа натрошено сирене.

— Твърде много сирене — каза той.

Тя добави още една шепа и отсече:

— Бий!

Ескофие продължи да бие, макар че картофите вече бяха заприличали на лепило. А тя продължи да добавя още и още сирене, докато накрая не използва почти половин фунт.

— Това заприлича на тесто.

— Трябва да вярваш.

— Не става за ядене.

— На козлите никога не трябва да се позволява да припарват в кухнята.

После тя хвърли още една шепа сирене и картофите внезапно залепнаха за бъркалката. Тя добави още сирене.

— Вярвай!

И още, и още. А Ескофие продължаваше да бие, докато накрая алигото не стана полупрозрачно с твърди лъскави връхчета. Тя му подаде вилица и отсече:

— Яж!

Той искаше купа, но не посмя да й каже. Алигото беше горещо и сиренето изгори устата му, но той продължи да яде, както и тя. Двамата лапаха директно от тенджерата на печката.

— Само какъв вкус оставят в устата ти! — промърмори той. — Великолепен!

— Да. Но сега, след като го спомена, наистина смятам, че би станало още по-хубаво с бели трюфели. Много по-комплексно!

И тогава той я целуна и усети вкуса на солено маслено сирене, краве масло и картофи.

И за първи път от много време насам двамата се разсмяха заедно. Толкова ми липсваше! Така му се искаше да й каже, но се страхуваше, че няма да бъде вярно.

Когато изядоха цялата тенджера алиго, остана въпросът с тортата. Беше с белгийски шоколад, малинов ганаш между блатовете и покрита с дребни черни малинки. Тя забоде в средата й една свещ, дар от църквата.

— Нали така правят в Америка?

— Но слагат по една свещ за всяка година.

— Така ли? И защо?

— За да може рожденикът да ги духне.

— Тези американци са много странен народ.

— Но пък са големи ентусиасти.

Тя не запали свещта. Той не я духна. Делфин просто разряза тортата и сервира две малки парчета. Тортата беше много хубава наистина. Той се опита да разтвори блата с вилицата си.

— Патешки яйца — поясни тя. — Разликата е в допълнителната мазнина. И са много удобни. Патиците са навсякъде и при това са крайно невъздържани в чифтосването.

— Много хубаво.

Но той не изяде парчето си. Нито тя. Вкусът на алиго беше все още в устата им.

— Как мина пътешествието? — попита тя.

— Корабът „Беренгария“ бил кръстен на някаква изоставена кралица.

— А беше ли хубав?

— Беше лайнерът „Император“.

Думите му увиснаха във въздуха. Тя пое ръката му в нейните.

Седяха така и слушаха звуците на вечерта. Червеноопашките, посивели в нощта, бяха приглушени и почти забравени, но грохотът на далечен влак, клаксоните и скърцането на автомобилите, а под тях музиката на кафенетата, всяко от тях със своя, различима мелодия — протяжен акордеон, зрял като Париж, изоставен певец под дъжда на Писаро, обгръщащ в мрак всяка фраза, дрънченето на раздрънкано пиано — и всеки шепот, всеки вик, бяха история, която не се нуждаеше от думи, само от красота и тежест.

През изминалите осемдесет години около Вила Фернан се бяха променили толкова много неща и същевременно толкова малко.

Той погледна през прозореца към градината.

— Радвам се, че си ги засадила.

— Щастието е нашето най-добро отмъщение.

Той я целуна нежно, с последните сокове на есента. И макар че тя не беше жена, склонна към изчервяване, лицето й пламна.

— Мадам Ескофие, винаги съм ви обичал!

Вече нямаше никакво значение дали тя му вярва или не. Утре Ескофие щеше отново да се върне в Париж. Ала тази нощ те се държаха здраво много дълго, заслушани в ритъма на сърцата си, в техния личен валс — заслушани в такта три четвърти.

ДВАДЕСЕТ И ОСМА ГЛАВА

Есента мина и във Вила Фернан дойде зимата. Но дори и сезоните вече нямаха никакво значение.

— Господ сънува ли? — питаше Делфин, но само Ескофие можеше да я чуе.

Наближаваше два часа през нощта. Сабин беше в кухнята и претопляше млякото за неговата напитка за лека нощ. Всички в къщата бяха заспали — бяха казали на Делфин довиждане за пореден път, може би за последен, и сега децата, внуците, правнуците, праплеменниците и праплеменничките спяха дълбоко по леглата си.

Ескофие също спеше. Беше прикован към леглото си. Докторът му беше казал, че сърцето му отново е отслабнало. Беше станал нестабилен, непрекъснато му се виеше свят и нямаше никакъв апетит. Времето вече бе изгубило смисъла си, миналото и настоящето се сливаха в едно в съзнанието му и се лутаха без посока.

— Какво ли би сънувал Бог? — запита пак тя. Гласът й беше толкова ясен, сякаш беше в стаята при него.

— Кое съдържа картофи „Крал Едуард“, чесън, краве масло, сирене „Кантал“ и черен пипер?

— Алиго?

— Да.

— А нашият мил Мистър Буутс, той какво ли сънува?

— Нямам представа.

— Разбира се, че имаш.

Тя знаеше, естествено. Винаги бе знаела.

Искаше му се да се засмее, но нямаше сили за това.

— Страх ли те е? — попита.

— Не. Мисля си за алиго.

— Бих предположил, че Бог сънува именно него.

— Това е единственото, за което мога да мисля в момента.

— Обичам те, мадам Ескофие!

— Имаше времена, когато го забравяше.

На това той не отговори нищо. Беше напълно вярно. И двамата го знаеха.

— Да бъдеш забравен, е най-тъжното нещо на света — изрече тя.

Ескофие опря ръце на стената. Ако Сабин бе отворила вратата точно в този момент, щеше да си помисли, че той държи стената, но всъщност беше обратното. Сякаш само силата на гласа на Делфин го задържаше все още на този свят.

— Буден ли съм? — попита той.

— Има ли значение? — прошепна тя.

И не каза нищо повече.

Ескофие отново пропадна в собствените си сънища. Навсякъде имаше кал. Война. На краката му беше студено. Калта беше в купата бульон, която му бе дадена за ядене, и във водата, в която се бе измил. Беше в кухия свистящ звук на ботушите му, докато крачеше през полето, пълно с костите на убитите, оглозгани от кучетата и отчаяните. И после дойде пак онази миризма, от която така и не можеше да избяга — сладката жълто-зелена мъгла на горчичния газ. Беше трудно да се забрави как тази миризма понякога му напомняше за горчица, други път за чесън, а сега, дори след като мъглата на този газ се бе оттеглила отдавна, труповете все още воняха на него.

— Мосю Ескофие?

Той се събуди, облян в студена пот.

— Сара?

Сабин приседна на ръба на леглото му и прошепна:

— Млякото ви започва да изстива, мосю.

— Кракът ти по-добре ли е?

— Все още го няма.

Сабин вече бе свикнала с това объркване на стареца. В този момент той очевидно се бе върнал във времето на Голямата война. А кракът на Сара бе ампутиран точно преди началото на войната. Бе паднала от сцената, след което кракът така и не се възстановил, поради което се наложило да го ампутират, затова, когато трябваше да забавлява войниците, бе закарана на фронта в инвалидна количка.

— Изпийте млякото си! — напомни му Сабин, но той отказа. После й изнесе пространна лекция на тема безопасността на фронта, която завърши с думите: „Трябва да внимаваш! Иначе какво бих правил без теб, Розин?“.

— Ще готвите — отговори тя. — Нали винаги правите това?

— Вярно е.

Както бе писал, така бе заспал. Леглото беше обсипано с листи, мастилото вече бе успяло да остави петна по белите чаршафи. Сабин ги вдигна и започна да чете днешния му труд, докато той продължаваше да говори за кайзера, за Скъпия Бърти, а после, внезапно, за Мусолини.

— Баща му е бил ковач, като моят. И той е бил много дребен като мен. Но защо толкова си приличаме. Какво означава това?

Пак се изпълни с ужас. Напоследък разговорите за войната винаги му действаха по този начин. Сабин седеше на ръба на леглото му, хванала страниците на неговите мемоари, и четеше. После отбеляза:

— Тази ваша книга е много добра. Напълно сте прав. Има прекалено много светци покровители. А за свети Фортунат съм напълно съгласна с вас. Защо пък да бъде патрон само на мъжете готвачи, ами да?! В повечето професионални кухни работят жени.

— Буден ли съм?

— Разбира се.

Тя му подаде чашата мляко. Вече беше изстинало. По повърхността му се бе образувал каймак. Вече нямаше никакви пари за задължителната капка шампанско, но той очевидно не забелязваше.

— Това е много хубава глава, но не виждам никаква рецепта в нея — рече Сабин.

— Какво искаш да кажеш?

— Останалите глави имаха рецепти. Другите, които вече написахте.

Ескофие сведе очи към листите в ръцете й. Очите му бяха зачервени и изцъклени. Плъзгаше се ту в този свят, ту в другия. Взе ги и се загледа в тях. Тя ги измъкна от ръцете му и каза:

— Утре. Ще добавим рецептата утре. — И тръгна да си върви, но той я хвана за ръката.

— Сабин?

— Да?

— Знаеш ли да правиш алиго?

— Не.

— Помоли Бобо да ти покаже.

— Добре — каза тя, но не го направи.

Подобно на пелена от сажди смъртта на мадам скоро покри всичко с плътен сив покров.

ДВАДЕСЕТ И ДЕВЕТА ГЛАВА

На следващата сутрин Ескофие изглеждаше много по-добре, като че ли от гърба му се бе свлякъл огромен товар. Дори беше щастлив. Лицето му беше поруменяло. Децата, внуците, правнуците, праплеменничките и праплеменниците се опитваха да не забелязват този факт. Той поиска и закуска, и обяд и си изяде всичко.

— Това е противно, светотатствено! — довери медицинската сестра на доктора. — Съпругата умира, а старецът се съживява!

— Разбираш ли какво ти казваме, татко? — попита меко Пол. — За майка!

— Да, разбира се — отговори Ескофие. — Какво ще има за вечеря? Сабин, Мистър Буутс да е изпращал наскоро нещо?

— Искате ли нещо конкретно?

Старецът й подаде списък. Първоначално й се стори като драсканици — почеркът беше толкова нестабилен, но нямаше никакво съмнение, че това е списък за пазаруване. Тя го прочете на глас, за да бъде сигурна: — Яйца, бели трюфели, хайвер…

— Трюфели, хайвер? — изгледа го Пол. — Смяташ ли, че е уместно?

— Разбира се.

Пол взе одеялата и покри треперещите ръце на баща си. После каза:

— Сабин, остави ни сами.

— Ще бъда в кухнята. Там я чакаше Бобо.

— И?

— Щастлив е.

Тя му връчи купчината листи, върху които Ескофие работеше напоследък, и отбеляза:

— Само че тук няма нищо друго освен истории. Иначе рецептата за печеното пиле изглежда много добра. — След това му връчи и списъка за пазаруване.

— Бели трюфели?

Тя сви рамене.

— За кога?

— 19:00 часа.

— Ще ти стигне ли времето?

— Трябва да ми стигне.

Над главите им внуците, правнуците, праплеменничките и праплеменниците се гонеха по коридора, а после хукнаха към главния вход.

Тя стисна ръката му и изрече:

— Благодаря ти, майсторе!

— И на теб, майсторе!

И Бобо изчезна.

Пол седеше в долния край на леглото и наблюдаваше баща си как ту заспива, ту се събужда. На фона на бледата зимна светлина Ескофие изглеждаше с много по-посивяла кожа, отколкото би трябвало да бъде, много по-дребен, отколкото бе. Изглеждаше му като непознат, какъвто в редица отношения беше.

— Жан дали няма „Птит миньони“? — попита старецът, когато най-сетне се събуди напълно.

— Прасковите ли?

Този въпрос върна Пол към собствената му малка кухня, в която съпругата му Жан и Ескофие, отдавна пенсионирал се, се потяха щастливо заедно, създавайки буркан след буркан екзотични сладка и мармалади. Всеки нов плод — италиански плод от бъз, бели малини от Алпите и любимите плодове на кралица Виктория — пурпурните мангостени от Индонезия — ги изправяха пред поредната загадка, която можеше да бъде разрешена само със захар и още захар, и висока температура, и смях.

— Ние сме фантазьори — казваше Ескофие на снаха си. — Нали така?

Жан го целуваше топло и казваше:

— Ти си фантазьорът. Аз съм просто чиракът на фантазьора.

— Моите магьосници! — наричаше ги Пол, а те зачервени и доволни, се усмихваха срамежливо.

„Толкова късно стигаме до любовта“ — помисли си Пол.

— Трябват ми за майка ти — каза Ескофие.

Тя си замина. Моля те, спомни си!

— Но сега не е сезонът на прасковите — изрече. — Мисля, че е през юни.

— Но нали Жан щеше да ходи на пазара? Не ходи ли? Да не би децата да са болни?

— Много са добре.

— Ами прасковите?

— Когато си по-добре.

— Не, Жан знае! Сортовете „Роял Джордж“ и „Грос миньон“, неприлично дебели, са навсякъде, но „Птит миньон“ са толкова забележителни, с бяла кожа и дребни като плоски камъчета! И са толкова сочни и ароматни, с онзи неповторим примес на дива роза и мед, че хапнеш ли ги, попадаш в рая! И са толкова чувствителни! Ако ги откъснеш от засенчени под листа клони, те са просто леко жълтеникави. Но ако ги набереш, огрени директно от слънцето, са яркочервени. Удивително!

— Ще вземем праскови.

— Не, не какви да е праскови, а „Птит миньон“! Настоявам! Кажи на Жан! Те са като дребни сърчица, криещи се от слънцето, които съзряват само когато се разкъсат. Красива метафора, не мислиш ли? Майка ти ще бъде много доволна.

Пол извърна глава. Не искаше баща му да го види как плаче. Старецът протегна ръка, взе ръката на сина си и я целуна. Устните му бяха толкова студени…

— Какво има, Пол?

— Объркан си, татко.

— Не съм.

Пол нямаше сили да погледне баща си в очите. Загледа се през прозореца. След известно време изрече:

— Тя си замина.

— Кой, Жан ли? Че къде ще отиде?

— Мама е мъртва.

— Не, просто чака.

При тези думи Пол вече не беше в състояние да спре сълзите си. Ескофие пак целуна ръката му, приведе се към него и прошепна:

— Сърцата, и големите, и малките, винаги се крият от слънцето и показват истинската си природа само когато бъдат разкъсани. Не съм ли прав?

— Но това е просто един плод!

— Не и за поет като майка ти. За майка ти всяка една праскова крие невъзможната красота на Бога!

Пол прегърна баща си, дребното му крехко тяло, и чу как сърцето му бие, а после неговото собствено го следва като ехо. Усещаше как и двете им сърца се пропукват, и двете се разкъсват, и двете стават зрели и сочни, и се изпълват със спомена за слънчевата светлина. Задържа баща си в обятията си толкова дълго, че старецът скоро се отпусна в дълбок, безпаметен сън.

ТРИДЕСЕТА ГЛАВА

Две седмици по-късно Вила Фернан беше почти празна, изтърбушена от скръбта.

— Татко иска да остане сам — казваше на всички Пол, макар никак да не му се искаше да оставя баща си с непознати. В крайна сметка беше на осемдесет и девет. И не беше никак добре. Но старецът настоя.

— Само за няколко дена! — Така каза.

Ескофие поръча на Сабин да почисти кухнята.

— Опаковай всичко, което не е необходимо. Надпиши го. Постави го в килера.

— А вашите бутилки?

— Счупи ги.

— Всичките ли?

— Всичките.

И така, късно през тази нощ, една по една, Сабин и Бобо започнаха да изхвърлят бутилките в спокойното лазурно море, под погледа на мрачните силуети на корабите на френския флот и на смълчаното пристанище. Всяка бутилка падаше върху вълните, поклащаше се известно време отгоре и когато започнеше да се пълни с вода, се понасяше бясно към дълбините.

— Плачеш ли? — попита той.

— Гладен ли си?

В два през нощта, когато Сабин му донесе напитката преди сън, Ескофие не беше в леглото си, а я чакаше на бюрото си. Беше облечен в любимия си черен фрак „Луи Филип“ и раираните панталони.

— За теб! — каза той. — „Кулинарен наръчник“!

Отвори на една страница и започна да чете:

— „Изразът «до завиране» не е подходящ за мазнината. Мазнината никога не завира. Преди това прегаря. И това важи за всички мазнини. За да може да се пържи в него, олиото трябва да бъде умерено горещо.“

— Какво ще пържим?

Той й подаде книгата и отбеляза:

— Радост, скъпа моя! Не забравяй радостта!

И после тръгна нестабилно по коридора, към спалнята на мадам Ескофие. Влезе и затвори вратата след себе си.

Сабин не беше много сигурна какво да направи. Седна на пода пред стаята на мадам и седя там много дълго, ослушвайки се. Страхуваше се да остави стареца сам. Когато накрая събра кураж, отвори вратата. Стаята все още миришеше на мадам Ескофие. Лавандула и талк.

Завесите бяха дръпнати. През прозорците се виждаха светлините на града и на пристанището под него, като паднали звезди. Ескофие беше заспал върху белите дантелени чаршафи, все така облечен в черния фрак „Луи Филип“ и раираните панталони. Изглеждаше спокоен. Никак не й се искаше да го буди, затова затвори тихо вратата след себе си.

На следващата сутрин Сабин извади и подреди храната, която Бобо беше донесъл от хотел „Гранд“.

— Мисля, че това са последните трюфели в целия регион — каза. — Не трябва да го изпускаме от очите си.

— Но той иска да остане сам за известно време.

— Може да подпали къщата. Или да се пореже. Или да стане дезориентиран.

— Или да открие радостта.

Когато на сутринта Ескофие най-сетне слезе в кухнята, седна и остана дълго време безмълвен. Миризмата на белина, тишината — за него те бяха все едно и също нещо. И двете бяха изтрили всички следи от живот от тази стая. Вместо редиците медни тигани, излъскани и чакащи, бяха останали само два — един дълбок и един плитък.

Топлината на слънцето, нахлуващо през прозореца, го унасяше, но не можеше да си позволи да спи — имаше още много работа.

Наистина бе ужасно да бъдеш забравен, но той никога не го бе виждал по този начин.

Кошницата с яйца го чакаше — някои бяха зелени, други най-бледото розово на света, трети на кафяви точици, а четвърти — синьо-зелени. Имаше и няколко миниатюрни яйца на чайка, няколко пъдпъдъчи и две големи и тлъсти гъши яйца. Селянинът бе дал и последното си яйце на Бобо, за Ескофие. Всяко от тях си имаше собствена красота.

Ескофие избра шест яйца от кафявите. Не бе готвил сам от години. Черупките се оказаха по-твърди, отколкото си ги спомняше. Наложи се да ги чукне с нож по няколко пъти, преди да се разпукат. Жълтъците се скъсаха, в купата паднаха и парчета от черупки. Той ги разби леко, забучи скилидка чесън на върха на ножа, хвърли лъжица краве масло в тигана и затвори очи.

Ароматът на сладка сметана. Остротата на чесъна. Неговото кървящо сърце.

Към залез-слънце Бобо и Сабин се върнаха в къщата с останалата част от продуктите от списъка на Ескофие. Бяха успели да вземат почти всичко, в това число руския хайвер и гневните омари, но хотел „Гранд“ вече не можеше да намери гъши дроб. Носеха се слухове за порциони, правеха се графици.

Ескофие се бе преоблякъл в бялата си готварска униформа и седеше на кухненската маса, обграден от мастилници в различни цветове, скицник и десетки стари менюта. Носеше и един медал — розетката на Офицер на Почетния легион, която му бе връчена през 1928 година. Колкото и да бе изненадващо, на церемонията беше и Вилхелм II, бившият император, крал и главнокомандващ, който също каза няколко думи.

— Разбира се, че дойдох — каза му по-късно Вилхелм. — В крайна сметка сме приятели, нали?

В крайна сметка.

След войната, след Даниел, след всичко — той пак беше тук. Внукът на кралица Виктория. Войната го беше съсипала. Германия го бе изоставила. Носеха се слухове, че живее в изгнание в Холандия, копнеейки за английски чай. И че започнал да се ужасява от бръснари. Последното като че ли беше вярно. Косата му беше побеляла и висеше чак до гърба му. Неоформяни редовно, мустаците му растяха на воля около устните му.

Той бе заклеймил войната „Никога не съм я желал“ — казваше на всички, които пожелаеха да го слушат, но те не бяха особено много. И не само защото той беше врагът — подозренията в хомосексуалност го превръщаха в изгнаник и за обществото.

— Да не би да си ме забравил, стари приятелю?

Така беше. Последният път, когато Ескофие се бе сетил за Вилхелм, бе в нощта, когато се прибра във Вила Фернан след пътуването си с кораба „Беренгария“. Това беше последната нощ, в която мадам Ескофие беше добре, последната нощ, когато тя му бе сготвила със собствените си ръце.

— Разбира се, че не! Нали в крайна сметка сме приятели?! — увери го Ескофие.

И напълно съсипаният мъж го целуна като брат. Прегърна го и се разплака.

Да бъдеш забравен, е най-тъжното нещо на света. Сега розетката на Офицер на Почетния легион му напомняше именно за това.

— Откъде ще започнем? — попита Бобо.

— От кокалите — отговори старецът. — В сърцевината си те пазят спомени, те са есенцията на изживения живот.

— Значи започваме с бульон?

— Сабин, малките китайски купички, ако обичаш. Един черпак от бульона. И опитваш. Ама наистина опитваш. Мълчаливо. Почтително. А после се запитваш какво усещаш. И след това добавяш нов черпак, но този път с резенчета трюфели, достатъчни, за да покрият повърхността. Използването на твърде малко трюфели е разхищение. За да усетиш пълната им сила, имаш нужда от обилно количество от тях. Нека горещината на супата да ги стопли. А после пак опитваш. В пълна тишина.

След това старецът подаде на Бобо една рецепта.

— „Бъркани яйца по бохемски“. Има трюфели и се сервира в бриош. Прекрасно е!

— За мадам ли е?

— Не, за Бобо. Това е нашата „Бохемка“.

— А за мадам? — попита Сабин.

Ескофие прегърна Бобо и попита:

— Знаеш ли да правиш алиго?

— Чувал съм за него, разбира се, макар че никога не съм го правил. Картофи и сирене. Бият се много дълго време. Много е просто.

— Само изглежда просто. Направи го за Сабин. Мадам Ескофие би се зарадвала.

След това Ескофие прегърна и Сабин и задържа така и двамата за известно време. Чуваше се как тънките му кости потракват с всеки негов дъх.

— А блюдото за мадам? — попита Сабин.

Старецът излезе, без да каже и дума повече.

— Очевидно има нужда да поспи — каза тя.

— Или има нужда от помощ. Какво толкова лошо би станало, ако ние измислим рецептата и после кажем, че е негова? Кой ще разбере?

Сабин започна да вади продуктите от кошниците.

— Шампанско. Хайвер. Яйца. Омари. Естрагон. Прясна сметана. Бели трюфели. Грах и гълъби.

— Все съставки на романтичното ястие.

— Ами алигото? Там има сирене и картофи.

— Твърде буржоазно — махна с ръка Бобо. — Все пак става въпрос за съпругата на Ескофие!

Сабин изля телешкия бульон в дълбокия тиган, за да се затопли. Когато беше готов, тя сипа точно по един черпак във всяка от купичките. После двамата седнаха в голата, излъскана кухня, и го опитаха. Мълчаливо. Почтително. Една лъжица и после още една. Бульонът беше тъмен, първичен. Изпичането на кокалите беше добавило изненадваща плътност и дълбочина.

— Беше права — каза той. — Но ти, разбира се, си го знаеш.

После тя извади от кошницата и белия трюфел, но той я спря:

— Хайде да не го хабим, а? Да го запазим за утре. Ако Папа̀ реши да хапне с нас.

— Тогава това — каза тя, извади двата омара и ги постави на масата близо до купата. Те ухаеха на океан. — Сега затвори очи и пак опитай!

Бульонът изведнъж започна да ухае на омари, сякаш те бяха наистина част от него.

— Умно момиче! — отбеляза с усмивка той.

— Омари, прясна сметана, естрагон и дребен лук? — погледна го въпросително тя.

— Омар с естрагонов крем?

— И телешки бульон. Приготвянето? Но не чрез варене, твърде обикновено е. Печенето пък изсушава.

— Fricassée dʼhomard à la creme dʼestragon — „Фрикасе с омари в крем с естрагон“.

— Фрикасе, наистина! И кръстено „А ла мадам Делфин Дафи Ескофие“, нали?

— Ще продаде много книги — отбеляза Бобо, грабна писалка и хартия и започна да пише.

— Много добре — каза тя. — Запиши и това: „Когато става въпрос за готвене на омари, трябва първо да отворите бутилка от най-хубавото шампанско, което можете да намерите. Лично аз предпочитам «Моет»“.

С тези думи Сабин отля от шампанското, което бяха донесли, в една стъклена купа и без никакво колебание хвърли бунтуващите се омари в нея с главата напред.

— „Задръжте омарите в шампанското, докато се замаят напълно, така че да не усетят настъпването на смъртта си.“

— Цяла бутилка?

— Така каза той.

Двамата се загледаха в омарите, които постепенно започнаха да се успокояват. Сабин включи фурната на висока температура и продължи да диктува:

— „Сега трябва да си зададете един ключов въпрос: чувствителен човек ли сте или звяр като мен? Ако сте звяр, можете просто да разрежете омарите през средата, без изобщо да се замисляте.“

— Но това е абсурдно! Как иначе ще направиш фрикасе от тях, ако не ги разрежеш на две?

— Можеш да ги сложиш във фурната, докато окончателно не спрат да помръдват.

— Никой няма да си играе с такива неща.

Тя хвърли омарите във фурната и затвори с трясък вратичката.

— Ще се препекат.

— Съвсем добре ще са си.

Бобо наля по малко моет от купата в двата буркана от мармалад.

— За Папа̀!

— Сълзите на омарите — отбеляза Сабин и погледна часовника си. Не беше хапвала нищичко. Освен това й се пушеше, но не тук. Не и в кухнята.

— Останалото би трябвало да е лесно — каза Бобо. — Накълцайте естрагона и лука. Затоплете масло в един тиган. Запържете леко. Добавете почистените от черупките опашки и прясната сметана. Покрийте и оставете на бавен огън 10 минути.

— Та дори и домакиня да може да го направи?

— Даже ти. Може да влезе в менюто още за следващата седмица — „Едно блюдо с много любов от един Ескофие към друг“. Можем да започнем с бъркани яйца, сервирани в черупките им с хайвер от есетра, последвани от порция гълъб с грах. Гълъбът ще бъде интересна добавка. После ще завършим просто с диви ягоди, сервирани със сирене „Бри“, което е било напръскано със захаросана лавандула и мед. Освежаващ финал, а не тежък. По този начин двамата влюбени все още ще имат енергия един за друг.

Сабин извади омарите от фурната. Разцепи ги на две. Накълца подправките. Бобо й наля втора чаша шампанско от купата.

— Той може да отрече, че е писал това тук.

— Ние ще настояваме.

— Ако не е искал да създаде блюдо за съпругата си, може да си е имал лични причини.

Бобо отпи голяма глътка от шампанското си и отбеляза:

— Това е просто романтична история, нали? Че е създал последното си блюдо в чест на съпругата си, за която е бил женен повече от шейсет години?

— Да, но е само история.

— Често историята е единственото, от което има нужда.

Горе в стаята си Ескофие все още работеше. Ръцете му трепереха толкова силно, че дланите му, бюрото му и маншетите на изрядно изгладената му риза бяха станали целите в мастилени петна. Той едва успяваше да си разчете написаното, но въпреки всичко пишеше бясно.

„Това е много трудно ястие. Не позволявайте на привидно простите съставки да ви заблудят! Картофи. Краве масло. Сметана. Всяка съставка трябва да бъда съчетана с другата по конкретен начин така, както препоръчва рецептата. Всеки избор, който направите, всяка стъпка, която промените, ще се отразят на способността ви да промените обикновеното в необикновено. Но трябва да бъдете храбри. Нямате право да се предавате. Това е блюдо на тихите чудеса. Трябва да вярвате в тях!“

Пишеше толкова бързо, че ръката му започна да се схваща. Налагаше му се да бърза. В крайна сметка мадам Ескофие чакаше.

ОГЮСТ ЕСКОФИЕ — ЖИВОТ В РЕЦЕПТИ

ЧЕРЕШОВ ЮБИЛЕЙ

Никога не забравяйте да изберете човека, който ще наследи вашата кухня. Обучете го добре и го задръжте на всяка цена. Пожарът в хотел „Карлтън“ ме накара да осъзная този факт. Макар вече да бях на възраст за пенсиониране, отказвах да го приема.

Пожарът дойде неочаквано, през кухненския асансьор, и за броени минути стигна до четвъртия и петия етаж. Има множество версии за избухването му. В този момент аз не бях в кухнята, а отивах към апартамента си за среща с един издател. Голяма част от гостите на хотела се преобличаха за вечеря и бяха в различни етапи на събличане. Някои бяха дори във ваната.

Когато огънят плъзна нагоре по шахтата и на асансьора, подът под краката ми се подпали и започна да пуши. Когато вратите се отвориха и аз хукнах по коридора, единственото, което вече се виждаше, беше пушек. Чух около себе си писъци и молитви. Пушекът бе навсякъде, а асансьорът, от който току-що бях излязъл, избухна в пламъци.

— Идвайте с мен! — започнах да крещя аз. — Хайде, излизайте! — Много по-лесно от гостите можех да намеря пожарния изход, защото го знаех къде е. — Хванете ме за ръка! Хванете се!

И те го направиха. Аз хванах ръката на жената до мен, тя хвана ръката на следващия човек и така, един по един, оформихме верига — някои от нас облечени, други голи, но всички държащи се един за друг. Втурнахме се в надпревара с пламъците. Докато вървяхме, аз отварях всяка врата, покрай която минавахме, и крещях:

— Следвайте ме! Следвайте гласа ми!

И после внезапно си помислих: „Къде е Фини?“.

Актьорът от Бродуей Джеймсън Лий Фини беше много приятен човек. Бе дошъл в Европа на почивка и планираше да си тръгне след седмица, за да се събере с бъдещата си съпруга в Америка. Много често се появяваше в ресторанта ни и никога не пропускаше да ми направи комплимент за рибата, особено за морския език. Обожаваше го.

Американците могат да проявяват ентусиазъм за много неща, в това число и рибата.

— Мосю Фини?

Той не отговаряше, въпреки че го бях видял да се насочва към стаята си, за да се преоблече за вечеря, точно преди да вляза в асансьора.

Когато най-сетне успях да бутна вратата към пожарния изход, студеният нощен въздух избута дима назад. Не виждах никъде Джеймсън. Коридорът беше почернял от пушек, но аз много добре знаех къде е стаята му — през три врати от моята. Поех си дълбоко дъх и се втурнах за него. Вратата му не беше заключена. Влетях в стаята му.

— Фини?

Нищо. Внезапно огънят се уви около касата на вратата.

— Мосю Фини?

Никакъв отговор. Дробовете ми започнаха да се пълнят с пушек. Издърпах си едно одеяло от леглото. Видях вратата на банята.

Спомням си как си казах, че трябва да я отворя. Но огънят внезапно нахлу в стаята. Увих се с одеялото и хукнах към коридора. Одеялото гореше. Огънят се стичаше по стените като вода.

— Фини?

Бягах. Бягах колкото сили имах, а в края на коридора хвърлих одеялото и се втурнах през отворената врата на пожарния изход.

Гостите все още стояха на покрива. В капан. Огънят вече бе успял да изгори два етажа под нас. Погледнах над ръба — от един балкон беше увиснала гола жена. Един етаж по-надолу мъж, увит в хавлиена кърпа, се канеше да скочи на улицата.

Единственото спасение за нас бе да скочим на покрива на съседната сграда — Кралският театър, а после да минем през неговия пожарен изход и да излезем на улицата.

— Скачайте! — извиках. — Всички да скачат отсреща!

Никой не помръдна.

— Последвайте ме!

Събух си обувките и скочих към съседния покрив. После се обърнах, разтворих ръце и извиках:

— Хайде, елате! Ще ви хвана!

Един по един гостите започнаха да скачат в нощта, в обятията ми и към безопасността. Някои от тях едва не ме поваляха назад, но това нямаше значение. Важното е, че всички бяхме спасени.

Под зловещия блясък на пламъците всички започнахме да ръкопляскаме. Радостни. Изпълнени с облекчение.

Опитах се да мисля за Фини. Той е в безопасност. Спасен е.

Моментът беше толкова трогателен и толкова драматичен, че никога няма да го забравя.

— Последвайте ме!

Скоро на мястото на пожара се появиха двеста и петдесет пожарникари и двайсет и пет инженера. Кухнята ми беше наводнена, въпреки че ресторантът бе останал незасегнат. Докато пожарникарите работеха над нас, потушавайки пламъците, моят екип се отправи към кухнята. В един часа през нощта пресата ни завари на работа, да спасяваме каквото може да се спаси. Щетите бяха големи, възлизаха най-малко на два милиона франка.

Доколкото разбирам, съм бил запитан какво мисля за пожара. Обаче аз изобщо не си спомням някой да ме е питал.

„Какво очаквате? — бях цитиран да казвам. — През дванайсетте години, откакто работя в този хотел, съм изпекъл толкова много пилета, че може би те най-накрая са решили да ми отмъстят и да ме изпекат жив. Но успяха единствено да опърлят крилата ми.“

Спомням си, че всички стояхме насред кухнята и се смеехме. Но се старая да не мисля за това.

Въпреки щетите отворихме наново само след седмица. Първото ни меню включваше „Морски език «Коклен»“, любимото блюдо на Джеймсън Пий Фини. Той обожаваше риба. Откриха го във ваната му, гол. Тялото му е било изгорено до неузнаваемост.

Често си го представям парализиран от страх, очаквайки да бъде спасен.

Беше време да предам поста си.

И така, аз обучих Ба. Истинското му име беше Нгуен Синх Кунг — „Завършеният“, както казваше самият той, че означава на виетнамски, въпреки че всички го наричаха Ба. Той беше крехък млад човек, с добро сърце, интелигентен и много учтив. Грижеше се за бедните, точно като мен. Когато го забелязах за първи път, той беше още мияч на чинии. Често изпращаше обратно в кухнята големи недокоснати парчета месо, за да бъдат обработени наново и спасени.

Когато го запитах защо го прави, той каза: „Такива неща не трябва да бъдат хвърляни. Могат да бъдат давани на бедните“.

Той все още не знаеше за нашата десетилетна съвместна работа с добрите сестри, за „Пилаф с пъдпъдък а ла Малките сестри на бедните“ и за техните галавечери.

Ба имаше сърце на майстор готвач, въпреки че повечето готвачи просто биха пренаредили месото, за да го върнат обратно в чинията и да го сервират на друг.

— Скъпи ми млади приятелю — казах му аз, — моля те да ме чуеш. Остави засега настрани своите революционни идеи, а аз ще те науча на изкуството на готвенето, което ще ти донесе много пари. Съгласен ли си?

Той остана при мен четири години. Мислех, че ще остане завинаги.

Френският му беше много добър. Беше толкова лоялен на езика ни, че той и годеницата му, дизайнерката Мари Бриер, пишеха страстни статии, в които критикуваха използването на английски думи от френските спортни журналисти. Изискваха от премиера Реймон Поанкаре да обяви извън закона всички думи, заимствани от английския език. Не можех да не се съглася с тях.

Прекарвахме множество приятни следобеди в усъвършенстването на сладкарското изкуство. Сладкишите бяха негова страст. Повече краве масло, по-малко краве масло, един вид брашно или друг — той имаше ума на химик и с радост прекарваше часове наред в работа по създаването на перфектната коричка. Беше изключително прецизен човек.

Сега съм убеден, че пожарът нямаше да избухне, ако Ба беше там. А дори и да беше избухнал, той щеше да отвори вратата на онази баня. Въпреки крехкия си вид Ба беше много безстрашен.

За жалост една вечер, след като работата в кухнята приключи, Ба се появи в моята канцелария, за да си подаде оставката. Французите били свалили от трона императора на Виетнам — Дюй Тан. Почувствах се така, сякаш самият аз бях предал Ба.

— Време е, приятелю — каза той. — Сбогом! — Целуна ме и по двете бузи. — Надявам се някой ден моят народ да започне да ме нарича Хо Ши Мин — Носителят на светлината.

Не знаех какво да кажа.

През онази нощ, когато Ба излезе завинаги от кухнята ми, аз имах същото чувство, което ме бе изпълнило и в нощта на пожара — чувство на безпомощност.

— Последвай ме — казах, но той вече бе излязъл през вратата и не ме чу.

По-късно ми казаха, че Ба сменил името си на Нгуен Ай Куок, т.е. „Нгуен Патриота“, и го тикнали в затвора, докато накрая не починал от туберкулоза.

И макар че тази информация бе дошла от френски правителствен източник на ниско ниво, което автоматично я прави подозрителна, пак ми причини много болка. Ако това е вярно, значи този мил и добър човек е починал, без да успее да стане „Носител на светлината“ за своя народ, без да остави своето наследство на света.

„Последвай ме.“

Де да ме беше чул! Не всеки човек би могъл да остави следа на този свят, но Ба щеше да го направи. Той имаше тези качества. Беше роден водач. Но сега ще бъде забравен, което е много тъжно.

По света цари голяма забрава. Моят „Черешов юбилей“ е един ярък пример за това.

И макар че всеки, който яде от това блюдо, винаги ще си спомня за великата кралица Виктория, нейния юбилей и че най-много е обичала череши, истината е, че рецептата не съдържа никакъв сладолед. Никога не е съдържала. Ако имаше сладолед, блюдото нямаше да бъде възприето толкова бързо от самата кралица като символ на нейния дух като монарх. Защото тя се наслаждаваше на пищността на черешите, на тяхната тъмна сладост. По природа черешите са еротични плодове — черешата не ви ли напомня за тъмния плод на жената? Този факт обаче не успя да убегне на кралицата. И затова тя започна да го лапа лакомо. Беше сложна жена.

Затова е много важно рецептата да бъде разбрана правилно. А тя гласи следното:

Сварете на тих огън черешите с костилките в захарен сироп. Прецедете. Поставете ги в златна купа, която трябва да бъде най-малко четиринайсет карата, и редуцирайте сиропа, като го сгъстите с житно нишесте, разредено със студена вода. Добавете към сиропа топъл кирш и залейте с него черешите. Отдръпнете се. Запалете.

Както сами разбирате, сладоледът би бил обида за подобно блюдо. За нещастие някои издатели публикуват сладоледената версия като „истинската“ рецепта, а в някои крайни случаи дори забравят да споменат името ми.

Ето затова е много трудно да оставиш след себе си наследство на света. Дори сега, докато пиша тези редове, си мисля, че ако тази книга не влезе при издателя, преди да умра, много лесно може да попадне в ръцете на хора, на които може да им се прииска да си присвоят мислите ми или да ги променят. Може би точно тази глава да не съдържа Ба. Или пък може да включва Ба, но не и „Черешовия юбилей“, защото издателят ще се притесни, че е надникнал в тайния живот на една кралица. Или може просто да забрави да включи цялата глава.

Забрава. Напоследък всички забравят.

И отново германците.

Единственият начин да се противопоставиш на забравата е като готвиш. Едно добре приготвено блюдо внася красота, дълбочина и многообразие в живота. Храната е едно прекрасно вълшебство, а да повярваш във вълшебствата и да ги създаваш, е ключов и изключително необходим акт.

И така. Мълчаливо. Гответе.

ТРИДЕСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

По-малко от две седмици след смъртта на съпругата му Делфин Дафи, именита френска поетеса и член на Академията, сърцето на Огюст Ескофие се предаде.

Сабин го откри в два през нощта. Устата му беше леко отворена, сякаш бе гладен. Тя стоя до него до пристигането на властите.

— Не можех да го оставя сам — каза.

— Странно момиче си ти — отбеляза човекът.

След като отнесоха тялото, Сабин тръгна по улиците на Монте Карло, докато не стигна до високата тясна къща с изглед към хотел „Гранд“.

Бобо я държа в обятията си дълго време, докато не спря да плаче. Докато и той не спря да плаче.

„За него това беше освобождение — каза лекарят му пред вестниците и после разказа за продължителното боледуване на мадам и за спокойната й смърт. — Между двамата имаше голяма любов“ — допълни, макар че едва ги познаваше.

На 14 февруари 1935 година новината бе подета от всички вестници по света. И в този ден, празника на блажения свети Валентин, в ресторанта на хотел „Гранд“ бе предвидена да направи своя дебют „Една вечеря с много любов от един Ескофие към друг“, чието основно блюдо беше „Фрикасе с омари в крем с естрагон а ла мадам Делфин Дафи Ескофие“.

Но не го направи.

В деня на празника Огюст Ескофие, Офицер на Ордена на Почетния легион, беше откаран от Вила Фернан в неговото родно село Вилньов-Лубер, в едно старо гробище, където се нижеха редица след редица Ескофие, както и онези, които бяха влезли в семейството чрез брак — семействата Бланк и Берноден. Цялата тази потомствена линия достигаше назад чак от осемнайсети век, плоча след мраморна плоча, обърнати към малкото селце и към къщите с червени покриви, които опасваха хълма. В южния край на старото гробище имаше костница с изящно изработени врати от ковано желязо и малка ниша с три плочи, една до друга: „Даниел“, „Делфин“, а сега и „Огюст“.

На погребението присъстваха само хора с покани. Сабин бе оставена във Вила Фернан, за да събере останалата част от багажа. Банката влизаше във владение на къщата — документите за това бяха донесени на Пол лично от управителя, който нямаше представа, че финансовите проблеми на баща му са били чак толкова големи, но все пак не бе особено изненадан. На Сабин й беше поръчано да инвентаризира и организира останалите вещи на Ескофие, за да може семейството да прегледа нещата и да избере кои ще запази за себе си и кои ще продаде на музеи и библиотеки след войната. Те знаеха, че ще има търсене на тези неща. Все пак баща им беше Ескофие.

Бобо също не беше поканен на погребението. По-късно вечерта той пристигна във Вила Фернан, понесъл голяма кошница храна. Вътре имаше само две неща — салата от моркови, малки тиквички и спанак, подправена с лимон и зехтин, и малка печена тиква, издълбана и напълнена с останали парчета агнешко, сметана, бяло сирене и зелени маслини. Беше много красива. Кората й блестеше, а малкото капаче беше килнато на една страна.

— Домашно готвене, както пожелахте! — отбеляза и отвори бутилката червено вино, която беше донесъл. — Остана ли нещо в килера?

— Само едно моет. Открих го на най-задната лавица. Мисля, че просто е било забравено.

Бобо сложи още една цепеница в камината в трапезарията. Тиквата беше все още топла. Сабин я разряза от единия край и си взе малко с пръсти. Беше мека, сочна и само съвсем леко сладка. Стаята се изпълни с аромата на чесън и печено агнешко. Двамата седнаха един до друг на масата. Коленете им се докосваха. Бобо й подаде чаша вино и отбеляза:

— Много е странно без него.

Гласът му отекна.

Тя вдигна чашата си към небето, а след нея и той.

— Тази тиква е много добра — каза тя.

— От Прованс. Главният ми сладкар ми даде рецептата.

— Не е честно! — изфъфли тя и пак бодна вилицата си в тиквата. — „Кажи ми какво ядеш и ще ти кажа кой си.“ А теб как ще те опозная?

— Мистерията е хубаво нещо.

Бобо й поднесе копие от менюто, което двамата бяха създали заедно. „Любовната вечеря от един Ескофие за друг“ бе отпечатана върху тъмночервен пергамент, като всяко блюдо бе отбелязано с изящен лист от старо злато.

Тя прокара пръсти върху буквите.

— Елегантни, но и дивашки. Точно като сърцето на един майстор готвач.

— Хората щяха в крайна сметка да разберат, че това са само нашите фантазии за чувствата на Папа̀, а не истината.

— Бихме могли просто да им съобщим, че идеята е наша и е в тяхна чест.

— Знаеш ли колко странни стават хората за великите мъртви? Кои сме ние, че да почитаме един майстор?

— Прекалено хубаво е, за да бъде пропилявано.

— Така е. Съдържа всичко, което би трябвало да съдържа едно меню. Разказва история. Накара дори мен да си представя какво ли би изпитвало сърцето ми след толкова години брак. Неуловимостта и деликатността на яйцата и хайвера, богатството на омара — всичко това ме накара силно да се замисля. Поисках да го отпечатат така, че да бъде царствено и леко архаично, но въпреки това красиво. Както смятам, че ще бъде сърцето ми след толкова години брак.

Подът над тях проскърца. За момент и двамата си помислиха, че Ескофие се движи в стаята си. Пише. После Бобо каза:

— Стари къщи, какво искаш.

Сабин му подаде листа, който бе открила на пода до леглото на Ескофие. Той се зачете внимателно.

— Картофено пюре с бели трюфели?

— По-скоро е като алиго, защото се бие много дълго, но въпреки това ми изглежда уникално, не мислиш ли?

— Говори за магия, но е просто мачкани картофи.

— Но е за мадам.

— Но никой никога няма да разбере. Великият Ескофие не би определил едни най-обикновени мачкани картофи, пък били те и с трюфели, за единственото блюдо, което е посветил на съпругата си — отбеляза Бобо, доля чашите и попита: — Сега къде ще ходиш?

— Баща ми иска да се върна в Париж. Утре.

— А тази вечер?

— Имам да събирам много багаж.

— Бих могъл да оставя лампата в кухнята ми да свети за теб.

Каза го толкова свенливо, че първоначално Сабин не беше много сигурна какво иска да каже, но после само сви рамене. Лицето му наистина бе красиво, сините му очи — уморени. Косата му бе започнала да се прошарва тук-там, въпреки че иначе излъчваше спокойствие, което тя досега не бе забелязвала. Раят е самотно място.

— Хората ще говорят.

— Ако заговорят, то тогава бихме могли да направим нещо по този въпрос. После. Ако искаш.

— Или бихме могли да не направим нищо и да вбесим баща ми.

— Както искаш.

Бобо я целуна. Само веднъж. Не посмя повече.

— Имам чувството, че ни гледа — промърмори.

— Така си е.

И едновременно с това самите греди на къщата, подовете, таваните, всички те изглеждаха безжизнени — като кокали, оставени да съхнат, със сърцевина, изпита от самия живот.

Бобо събра остатъците от вечерята им. Сабин го проследи как минава през градината и излиза на улицата.

Тя взе чиниите от масата и ги остави в мивката. Нека банкерът си ги мие сам. След това си върза последната чиста престилка и претегли фунт и половина дребни жълти картофи. Сложи ги в дълбокия тиган и ги покри с точно толкова вода, колкото да заврат бързо. Докато картофите вряха, тя тръгна да оглежда за последен път къщата, за да провери дали не е пропуснала нещо.

Мебелите бяха покрити с бели чаршафи и бутнати настрани в изчакване на камиона. Всичко, което бе квалифицирано като боклук, беше изгорено в градината. В стаята на Делфин старото викторианско палто лежеше на леглото, където го бе оставила Сабин. То все още се скубеше, все още миришеше на мухъл. Пол й бе поръчал да го опакова. „Ще кажем на аукционната къща, че е принадлежало на кралицата.“

Обаче на Сабин сърце не й даваше да го опакова. Палтото беше красиво. Дълго до пода, с широки ръкави и висока яка, изработена от някаква боядисана норка. А Папа̀ всъщност беше създал рецептата, така че то си беше по право нейно.

Облече го и се насочи към кухнята.

„Една чаша топла гъста сметана, десет супени лъжици безсолно краве масло — разтопете ги на възможно най-ниска температура. Всяко действие, което предприемете, ще има отражение върху крайния продукт. Трябва да варите картофите с обелките и с минимално количество вода, иначе те няма да могат да я поемат. Трябва да бъркате непрекъснато, докато кравето масло и сметаната се стопяват в тигана, иначе няма да могат да се съчетаят.“

„Вниманието, което отделяте на нещо толкова просто и толкова основно като любовта, е от ключово значение.“

Последната бутилка шампанско бе охладена. Сабин я отвори и си наля една чаша. Свали си престилката. Но не съблече старото кожено палто. Затова пък вдигна косата си на кок, както й бе заръчал да прави баща й, когато я изпрати тук.

Движеше се като призрак.

С дървена лъжица тя разби картофите на ниска температура, за да ги подсуши, а после малко по малко добави сместа от краве масло и сметана. Направи точно онова, което казваше рецептата, но то като че ли не се получаваше. Картофите станаха твърди и се залепиха на топка около лъжицата. Тя намали котлона, изля малко шампанско в тигана и пак опита да завърти лъжицата. Нищо не стана.

Свари още картофи, взе последното останало краве масло и отново започна. След известно време картофите бавно и постепенно се превърнаха в пюре. Рецептата изискваше по-нататък половината от сместа да бъде сложена в намазана с мазнина тавичка, покрита с дебел пласт тънко нарязани бели трюфели, пласт сирене „Пармиджано-Реджано“ и тук-там краве масло. „Повторете процедурата, докато не използвате всичките разбити картофи. После поставете тавичката в много гореща фурна от 10 до 15 минути до образуването на кафеникава коричка.“

Тавичките вече бяха опаковани, затова тя използва железния плосък тиган. Не беше идеално, но ставаше. Коричката стана златистокафява и изпълни къщата с богатия аромат на бели трюфели и топло сирене.

Сабин си взе чашата с шампанско и тигана с картофи, отнесе ги в трапезарията и седна на масата. Последното дърво в огнището се бе превърнало на въглени. Тя извади рецептата и я хвърли върху него. Листът пламна за миг, после пламъкът намаля и накрая се стабилизира. Величествен и висок.

Бобо беше прав — в крайна сметка това бяха само мачкани картофи. Отнемащи много време. Трудни за приготвяне. Никакво наследство.

Зазоряваше се. Подобно на останал без въздух плувец, слънцето си проправяше път през ослепителния шум на синевата, която беше море. Небето, обгръщащо Вила Фернан, кървеше в цвят и светлина.

Тази кожа, тази коса, това божествено лице. Призрак след призрак. Този живот. Или онзи.

И после тя си взе една лъжичка картофи.

— Прелест!

БЕЛЕЖКА НА АВТОРА

Този роман се базира на исторически факти. Огюст Ескофие е създателят на съвременното преживяване, наречено хранене. Той е и човекът, който измисля думата „прелест“, превеждаща се като „умами“. Живял е далече от съпругата си десетилетия наред, но в крайна сметка се връща при нея. Умира малко след нея. И наистина я печели на игра на билярд. Хотел „Савой“ наистина го уволнява заради злоупотреби и кражби. И наистина е изпращал пратки на някой си Мистър Буутс от Саутсий, Англия, който изчезва безследно, след като Ескофие напуска „Савой“. Освен това е ревностен католик и филантроп, който е бил свързан и със Сара Бернар, и с Роза Люис. Наистина е имало пожар. И той наистина е станал герой на Франция. Под въпрос се поставя единствено познанството му с Хо Ши Мин, но тъй като то не е опровергано официално, бившият президент на Демократична република Виетнам също се появява на страниците на тази книга.

След като прекарах близо две години в проучвания по темата, само това са нещата, които знам със сигурност.

Използвала съм и множество други източници, в това число биографията на Ескофие от Кенет Джеймс, мемоарите на Сара Бернар, „Пътеводител на гастронома в Лондон“ (1914) от Натаниел Нюнъм-Дейвис, както и различни статии от вестници и Уикипедия. Макар и забавни, голяма част от тези текстове са силно противоречиви и понякога напълно неверни.

За щастие романът е художествена измислица.

Списъкът с факти или твърдения, които се приемат за факти, може да продължава до безкрай, но в крайна сметка най-интересната част от всеки живот е онова, което е останало неразказано. Именно оттам започва и моята книга.

Готварските книги, мемоарите, писмата и статиите на Огюст Ескофие дават глас на този герой, но всички добре знаем, че аз не съм описала истинския човек. Елегантният дивак, който откриваме на тези страници, е същият, който сме и всички ние, когато пред нас се появи чиния. Магьосникът, свещеникът, мечтателят, художникът — това са все нашите най-гладни страни. А това е единственият факт, който има значение.

Издание:

Автор: Никол М. Келби

Заглавие: Бели трюфели през зимата

Преводач: Антоанета Дончева-Стаматова

Година на превод: 2012

Език, от който е преведено: английски (не е указано)

Издание: първо

Издател: Издателска къща Кръгозор

Град на издателя: София

Година на издаване: 2012

Тип: роман (не е указано)

Националност: американска

Печатница: Експертпринт ЕООД

Технически редактор: Ангел Йорданов

Коректор: Мария Тодорова

ISBN: 978-954-771-297-3

Адрес в Библиоман: https://biblioman.chitanka.info/books/13926

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Анотация

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единадесета глава

Дванадесета глава

Тринадесета глава

Четиринадесета глава

Петнадесета глава

Шестнадесета глава

Седемнадесета глава

Осемнадесета глава

Деветнадесета глава

Двадесета глава

Двадесет и първа глава

Двадесет и втора глава

Двадесет и трета глава

Двадесет и четвърта глава

Двадесет и пета глава

Двадесет и шеста глава

Двадесет и седма глава

Двадесет и осма глава

Двадесет и девета глава

Тридесета глава

Тридесет и първа глава

Бележка на автора

Допълнителна информация

Заслуги