#	История за сътворението
#	(ирокези*)
	[* Ирокези е название на могъща лига от пет племена — мохок, онейда, онондага, каюга и сенека, към която по-късно се присъединяват и тускарора. Населявали главно територията на днешния щат Ню Йорк, както и части от съседните канадски територии по река Сейнт Лоурънс. Днес ирокезите са един от най-запазените в традиционно отношение индиански народи. Населяват няколко резервата в щатите Ню Йорк, Уисконсин и Оклахома, както и в канадската провинция Квебек. Общата им численост възлиза на около 40 000 души. — Бел.ред.]

	Старата жена се приведе и леко побутна поизлязлата от огъня съчка. Ликът й сякаш бе умален образ на Майката Земя — безмерно дълбоки и красиви като Великите езера очи, набръчкана и напукана кожа, която светлината на огъня правеше да прилича на каньон, озарен от оранжево-червените стрели на угасващото слънце, и вързана на опашка коса, буйно падаща върху гърба й като водите на Ниагара.
	Жената взе щипка сладка трева, хвърли я в огъня и за миг се остави на благоуханния дим да проникне в нея и да изчисти мислите й.
	— Деца, — обърна се тя към припкащите наоколо малчугани — време е да ви разкажа историята за сътворението, за това откъде и защо сме дошли на този свят.
	Децата обожаваха историите на своята баба и — без да чакат второ подканяне — насядаха край огъня.
	— Това е историята за Жената-Която-Падна-от-Небето — продължи старата жена. — Запомнете я добре, за да можете и вие да я разкажете на своите деца.
	Това се случило много, много отдавна. Тогава светът не бил такъв, какъвто е днес. Земята изцяло била покрита с вода и била обитавана от съвсем малко животни. Нямало Слънце, нито Луна и звезди. Всичко тънело в непрогледен мрак.
	Високо над водата се намирал Небесният свят. Там живеели хора, птици и животни, имало гори и поляни, в които растели прекрасни цветя и дървета. На Небето, нямало болести и смърт, алчност и омраза. Било място, в което хората правели всичко за благото на ближния си. Там всеки притежавал специална сила или дарба, която напълно се различавала от тази на другите.
	Вождът на Небесните хора бил много стар, а никога не се бил женил. Всяка година, когато провеждали своя Средзимен празник, хората от Небето играели на една игра, в която взимали участие всички неомъжени жени. Вождът разказвал на избран от него помощник свой сън, сънуван през изминалата година. Целта на играта била някоя от жените да отгатне съня, което означавало, че тази жена е достойна да се омъжи за вожда. Много години изминали, но никоя не успявала да се справи със задачата. Все пак един ден сънят бил отгатнат и нашата история започва именно от там.
	Една девойка, която никога дотогава не била участвала в играта, в своя последен опит за отгатване, познала истинския сън на вожда. Силно вълнение обзело всички жители на Небесния свят. Толкова отдавна копнеели да се намери достойна за вожда съпруга и той да има деца, на които да предаде своите познания. Хората били така въодушевени, че дори не попитали девойката дали иска да се омъжи, а направо започнали приготовления за сватбата. Младата жена също била развълнувана и поддавайки се на всеобщото настроение, нетърпеливо зачакала деня на годежа си с прочутия вожд. Церемонията била предвидена за идната пролет. На сватбата дошли най-добрите оратори от всички краища на Небесния свят и се казали много хубави думи за вожда, неговия народ и неговата съпруга.
	Минало известно време и младата съпруга осъзнала, че всъщност не обича истински съпруга си. Разбрала, че се е омъжила за него понесена от общото настроение, без да обмисли добре решението си. В действителност тя била влюбена в млад мъж от същото село и очаквала дете от него. Така че нямала друг избор, освен да отиде при съпруга си и да сподели своите терзания с него.
	И тъй като на Небето хората наистина притежавали специални дарби, вождът имал силата да вижда и да знае всичко, що става в селото му, той бил наясно за връзката на съпругата му с нейния възлюбен. Искал обаче да чуе за случилото се от самата нея. Най-накрая жената намерила сили да признае и двамата взели решение да разкажат историята пред целия народ. Вождът свикал всеобщ съвет, на който горчивата истина излязла наяве. Хората тъжно припомнили на вожда закона, който се прилагал в такива случаи: девойката и нейния любим трябвало да бъдат прогонени не само от селото, но и въобще от Небесния свят.
	Преди да напусне Небето окончателно, жената поискала за последен път да се разходи из гората. Тя бродела сред дърветата и тук-там похапвала плодове. Без дори да подозира за това, много от семената се закачили по дрехата й. После тя се върнала в селото. Всички хора тъгували, но нямало какво да се направи — трябвало да се сбогуват с жената и мъжа. За нея ушили нови дрехи, поднесли й сушено месо и плодове и я дарили с различни семена на растения и тамошни музикални инструменти.
	В центъра на селото се извисявало величествено дърво. Небесните хора го изкоренили и там зейнала страховита дупка. В своето любопитство жената се навела над дупката, за да погледне, и в този момент се катурнала надолу.
	В това време новият й съпруг също бил спуснат в Долния свят, но не като човек от плът и кръв. Той бил преобразен в дух, притежаващ способността да лети и да се рее над водите, както и силата да мята огнени пръчки и камъни. Негоя дълг в новия свят бил да защитава птиците и водните създания от чудовищата и змиите, живеещи в дълбините на водите.
	Реейки се във въздуха, той съзрял своята любима, падаща с все сила към океана. Ето защо тази жена се нарича Небесната Жена или Тази-Която-Падна-от-Небето — но затова ще стане дума по-късно.
	Тя падала ли падала, а той не можел да направи нищо, за да спаси нея и детето, което носела в себе си. В този миг съзрял ято гъски. Побързал да им разкаже всичко и настойчиво ги помолил за помощ. Птиците се съгласили и полетели към висините. Като достигнали нужната височина, водачът на ятото им наредил да се подредят плътно една до друга, образувайки буквата V, така че жената да може да се приземи върху крилете им. Така и станало. Гъските поели благополучно Небесната Жена върху телата си и я отнесли до повърхността на водата. И до днес този вид гъски летят по същия начин — горди, че са помогнали за спасяването на първия човек на Земята.
	Птиците отнесли Небесната Жена до повърхността на водата, но нямало къде да я оставят, а вече изнемогвали от умора. В търсене на подходящо място, където тя да бъде настанена, гъските се допитали до водните животни. И тъй като нямало суша, се налагало някой да вземе Небесната Жена на гръб и да я носи над водата. Животните свикали съвет, за да бъдат намерени доброволци. Пръв изявил желание бобърът. Той се мислел за достатъчно голям и силен, с могъща опашка, и смятал, че няма по-подходящ от него за тази работа. Гъските внимателно спуснали жената върху гърба на бобъра и всички животни спокойно се върнали към ежедневните си занимания.
	Не минало много време и бобърът започнал да се уморява. Всъщност едва се държал над водата, но понеже бил голям инат, не искал да си признае. Все пак умората му не останала незабелязана и отново бил свикан съвет. На него единодушно било прието да помолят костенурката да се заеме с тежката задача. Тя силно се поласкала от предложението и се понесла с цялата бързина, на която е способна една костенурка, за да смени бобъра, защото той крепял жената с последни сили.
	Не след дълго на животните им хрумнало да проверят как са костенурката и Небесната Жена. Костенурката изглеждала съвсем добре, но жената се чувствала доста неудобно върху твърдата и студена коруба. Затова всички се събрали за пореден път. Дълго умували какво да сторят, за да облекчат бедната жена. Тогава си спомнили как преди време старейшините им казали, че дъното на океана е покрито от меко кафяво вещество. На животните не им оставало нищо друго, освен да донесат от непознатото вещество и да го постелят под жената.
	И отново бобърът изявил желание да се спусне до дъното. Той бил толкова уверен в успеха си, че животните не могли да му откажат. Пожелали му късмет и той се гмурнал под водата.
	Минало доста време преди да се появи отново. Когато това станало, всички го приветствали с радостни възгласи, ала бобърът се оправдал, че колкото по-надълбоко плувал, толкова по-страшно ставало и понеже не виждал края, решил да се върне.
	Следващият доброволец била бързата и плуваща като риба видра. Тя се забавила двойно по-дълго от бобъра; уви — това, което накрая изплувало на повърхността, било мъртвото й тяло. Надзърнали между лапичките й, но там нямало от мекото кафяво вещество.
	{img:nebesnata_zhena.png}
	Животните свикали нов съвет и на него преценили, че е прекалено опасно да пращат повече доброволци. Тогава най-неочаквано се разнесло нечие тънко гласче, което молело да му бъде позволено да се гмурне. Можело пък то да успее! Учудени, животните наредили на гласчето да се покаже, за да видят кой е големият смелчага. Всички се отдръпнали, за да направят път във водата. И… избухнал дружен смях. Даже водачът на животните не сдържал смеха си. Пред тях стояла малка пухена топка с извити мустаци и тънка като молив опашка. Това бил водният плъх. Те с неохота приели предложението му, но все пак му пожелали успех. И така водният плъх се устремил надолу към страховитото дъно.
	Минало много време и животните започнали да губят надежда. Все повече от тях се разотивали, мислейки, че малкият воден плъх вече е станал плячка на някоя змия или друг хищник. По едно време обаче водата се раздвижила и на повърхността изплувало безжизненото тяло на животинчето. Между лапичките му животните открили от онова кафяво меко вещество. Намерили още от него в устата на водния плъх. Той доказал смелостта си.
	Жената взела мекото вещество, което днес наричаме «пръст» и го посипала в кръг върху гърба на костенурката. После извадила от вързопчето с дарове специален музикален инструмент, който и до днес използваме на церемонии. Това бил водният тъпан. Започнала да пее и да танцува около кръга от пръст в посока, обратна на часовниковата стрелка, с рамото напред, като през цялото време краката й били в допир с черупката на костенурката. Песента, която изпяла, била първата, чута на Майката Земя. Същата песен се пее и днес, когато някой иска да вникне в смисъла на своя сън.
	Жената не спирала да танцува и пее. Малко по малко корубата на костенурката започнала да расте, а пръстта върху нея едновременно да се сгъстява и да се разстила във всички посоки. Черупката се уголемявала, а жената продължавала да танцува. Тутакси закачилите се по дрехата на жената семена от Небесния свят изпопадали.
	Казват, че танцувала дни, месеци, дори години и почивала само когато огладнеела. Казват също, че песента и танцът й приключили, когато създала достатъчно земя за всички бъдещи поколения. Така се появила Северна Америка, която коренните жители наричат Острова на Костенурката. Понякога се случва земята да се разтресе и да започне да пропада. Белите хора наричат това «земетресение». Ирокезите обаче знаят, че Костенурката просто се протяга.
	Скоро след като била създадена земята, жената родила детето, което носела от своя възлюбен. Било момиченце. То растяло много по-бързо в сравнение с днешните деца. Никога не оставало само и винаги намирало с кого да си играе, защото водните създания умеели да се превръщат в хора на нейната възраст. Един ден, когато момичето вече не било момиченце, а млада девойка, нейната майка се обърнала към нея с думите:
	— Получих сън, дъще, че млад мъж, идващ от Запад, ще те поиска за своя съпруга. Видях, че ще си народите дечица. Ако някой от твоите приятели, водните създания, ти предложи брак, недей да приемаш. За твое добро е.
	Девойката послушно обещала.
	След време странен сън навестил и младата жена. Видяла как към нея се приближава красив момък. Това бил Духът на Западния Вятър, Повелителят на водите. Той бил чул за нейната красота от баща й, с когото заедно пътували по света. Баща й непрестанно я хвалел пред Западния вятър, затова накрая той поискал да се увери с очите си. Минал покрай земите на двете жени, а с него придошла водата. Още щом зърнал девойката, Западният Вятър се влюбил в нея. Той дълго стоял да й се любува, а езерата и реките прелели от вода. Накрая решил да си тръгне, но преди да замине се появил в съня на девойката, за да й се представи. Тя също се влюбила в него и така продължили да се виждат още няколко поредни вечери.
	Една сутрин девойката се събудила и върху корема си открила две кръстосани стрели. Едната била изключително красива, заострена и безспорно много полезна. Другата обаче имала тъп връх и не ставала почти за нищо. Веднага щом видяла стрелите, майката на девойката осъзнала смисъла на съня си от предната нощ. Тези две стрели означавали, че дъщеря й ще роди близнаци — две момчета. В съня й било казано също, че единият ще се нарича Техаронхиауако — Господарят на Небесата, а другият Сауискера — Пакостливият.
	След време младата жена наистина забременяла с близнаци. Било й много трудно, защото още неизлезли от майчината утроба, двете момчета били в постоянна разпра. Първи трябвало да се появи Пазителят на Небесата, но неговият брат в изблик на завист и гняв, задето бил втори, се родил по неестествен начин, разкъсвайки тялото на собствената си майка. Многото рани убили жената.
	Небесната Жена, вече баба, не знаела какво да прави с тялото на починалата си щерка. Мислила, мислила и се сетила за видрата и водния плъх, които някога жертвали живота си за нея. В знак на почит тя била покрила телцата им с пръстта, заради която били загубили своя живот. Решила да постъпи и с на дъщеря си по същия начин. И тъй като младата жена умряла, дарявайки живот, нейното тяло излъчвало всепроникваща, животворна сила. Щом почвата докоснала плътта й, чудотворната майчина сила проникнала в земята и всичко мигом разцъфтяло. Майката я погребала, поставила върху нея подарените от небесния народ семена и ги покрила с пръст.
	Дошъл и съпругът на младата жена, Вятърът. С него дошли водите, които напоили земята. После дошъл Гръмовержеца — бащата на момичето. Той пречистил въздуха, като мятал огнени пръчки. Тогава се появило Слънцето и през този ден то било особено горещо. Всички те — почвата, семената, водата и топлината — дали началото на нов живот. Така се родила нашата Майка Земя, която до днес продължава да храни своите деца.
	Първите растения, чиито стебла наболи от гроба на жената били царевицата, бобът и тиквата. Те поникнали от главата й. Небесната Жена учела своите внучетата да се държат с тези растения като със свои сестри, защото те, също като тях, били родени от майка им. Затова и до днес наричаме царевицата, боба и тиквата «Трите Сестри». А към Слънцето момчетата трябвало да се отнасят като към по-голям брат, защото той ги наглеждал и закрилял от тъмнината и студа.
	От сърцето на жената израсъл традиционния индиански тютюн, а също и пелинът, сладката трева и кедърът. Това били четири свещени растения, които и днес ползваме за пречистване на духа, тялото и ума. И най-накрая от краката й поникнали ягодата, боровинката, малината и къпината. Те са добри за лекуване.
	Докато растели заедно и възмъжавали, двамата братя открили, че са надарени с много специален дар — способността да творят. Те можели да сътворят, каквото пожелаят. И понеже били близнаци, споделяли силата по равно. Характерите им обаче били напълно различни.
	Техаронхиауахо направил цвете за баба си — то било с права дръжка, светло на цвят и, както обичал да казва, «благоуханно и непреклонно като баба ми». Ала неговият брат, Пакостливият, му завидял, защото бабата останала очарована от подаръка и обичала да го мирише. Затова се промъкнал незабелязано и направил бодли по дръжката. Небесната Жена вече не можела да взема и да мирише цветето. Ето как розата получила своите бодли.
	Двамата братя живеели в непрекъснато съревнование. Пазителят на Небесата създавал някоя добра билка, без странични ефекти, а пакостливия му брат се опитвал да повтори сътвореното. Само че не бил толкова сръчен и макар да изглеждали по подобен начин, неговите творения били различни. Така се появили много от отровните растения.
	Братята създали също и животните на Земята. Всяка година двамата се редували да ходят на лов. Една зима било ред на Пакостливия да ловува. Той обаче ненавиждал лова. Затова през есента отишъл до една дълбока пещера в планината и повикал животните при себе си. Те се отзовали, защото знаели, че още не е дошъл ловният сезон. Когато ги създали, братята им обяснили, че ще има определени периоди, в които хора и животни ще се съревновават помежду си. Човешките същества се нуждаели от животните, за да оцеляват, и през ловния сезон животното можело да разчита само на личните си качества, за да се спаси. Понякога се случвало хората отчаяно да се нуждаят от храна и тогава използвали тютюн, за да поискат помощ от животните, а те им предоставяли собствената си плът.
	Та събрал Пакостливият животните и ги повел към пещерата. Вкарал всички вътре, запушил входа с огромна скала и си отишъл. Зимата дошла. Саускера отивал сутрин на лов и привечер се връщал с убит елен, мечка или бизон. Вместо да отсъства с месеци, той се прибирал след няколко часа. Брат му и баба му сметнали това за странно, но решили, че просто е станал много изкусен ловец.
	През пролетта Техаронхиауахо излязъл на разходка. Сторило му се необичайно, че наоколо нямало и помен от птици и животни. Повикал ги, ала никой не дошъл. Тогава се натъкнал на планина с дълбока пещера, чийто вход сякаш умишлено бил затиснат. Той преместил скалата, надникнал вътре и се провикнал. В отговор се разнесли чудати звуци. Викнал втори и трети път и изневиделица от дъното на пещерата се втурнали хиляди животни. Уплашени, те се скрили зад дървета и храсти и не искали и да чуват повиците на човека.
	Оттогава животните станали диви и повече не слушали хората. Пазителят на Небесата веднага се досетил, че това може да е работа само на брат му. Прибрал се в къщи и двамата се скарали. Сипели обиди един върху друг, крещели, докато свадата не прераснала в истински бой. Удряли се, замеряли се с камъни. Битката била люта и се местела в различни краища на света. Небесната Жена следвала братята, за да ги спре, но изоставала, понеже вече била много стара. Накрая когато ги настигнала, видяла как внукът й, Пазителят на Небесата, е тръшнал брат си на земята и се кани да го убие с еленов рог. Тя се устремила да го възпре и да накара младежите да я изслушат.
	От този ден настъпили големи промени. Бабата им разказала за Небесния свят и за дупката, през която тя била паднала. Разказала им също за Небесния път, който води обратно през дупката към Небесния свят. И тримата взели решение, че всяко човешко същество, което поиска да се върне в Небесния свят, ще трябва първо да се превърне в дух, за да мине по Пътя.
	Пазителят на Небесата построил за брат си къща, намираща се малко над Небесния път, между Земята и Небесния свят. За назидание, че разделил хора и животни, Сауискера трябвало да седи по цял ден там и да гледа как хората преминават покрай къщата му, изкачвайки се по Пътя за Небесния свят, без той самият да може да слезе на Земята или да се качи на Небето. Било му позволено единствено да поговори с някоя от преминаващите край него човешки души, ако успее да я привика.
	Тогава именно денят бил разделен на две. Половината време щяло да е светло и Пазителят на Небесата щял да върши своята работа, а другата половина — нощта — щяла да принадлежи на победения му брат. Решили го така, защото през нощта Пакостливият не виждал добре и щял да прави по-малко бели. Така и станало. Пакостливият заживял в своята къща край Пътя.
	Една сутрин Техаронхиауахо отишъл в дома на своята баба и открил, че е починала. Дотогава братята не били виждали човешка смърт и не знаели как да постъпят с тялото на баба си. С разрешението на Техаронхиауако Сауискера слязъл от дома си, за да обмислят какво да сторят. Пакостливият предложил да изхвърлят тялото в океана, защото го смятал за безполезно. Техаронхиауако обаче категорично отказал. Той искал да отдаде почит на своята баба. Освен това знаел, че брат му някак си бил успял да я убеди, че не той е този, който вършел бели и злини. Искал да направи така, че тя да види кой е истинският злосторник. Техаронхиауако дълго мислил и накрая го осенила идея — да сложат бабата в нощното небе, точно срещу къщата на Сауискера. По този начин тя щяла да дарява със светлина и нощните часове и Пакостливият щял да има по-малко възможности да причинява вреди.
	Баба Луна и до днес ни казва кога е правилното време за засаждане или за провеждане на церемонии. Тя знае точно кога някой ще се роди, знае за ловните сезони и месечните цикли на жените и грижовно ни наставлява. Тя е тази, която наблюдава своя пакостлив внук и му напомня да не върши злини.
	Един ден Пазителят на Небесата направил две кукли, като използвал пръст и езерна вода. Това били червени глинени кукли. Неговият брат ги видял и помолил за разрешение да слезе от дома си, за да си направи и той такива. Напоследък Техаронхиауако се чувствал самотен, затова се съгласил и казал на брат си, че може да използва за своите кукли какъвто материал пожелае. Сауискера се заловил за работа и първото, с което започнал, бил голям пожар. В същото време Техаронхиауако направил още две кукли, мъжка и женска, но този път от пръст и морска пяна. Тези кукли станали жълти. Сауискера, от своя страна, се снабдил с бял и много горещ материал — пепелта. Двамата братя се захванали да творят заедно. Техаронхиауако създал мъж и жена от пръст и въздух, а Сауискера от пръст и пепел. Първите били черни на цвят, вторите — бели.
	След това Техаронхиауако казал, че е редно да им вдъхнат живот. Взел първите две кукли и дъхнал три пъти в тях. Те се раздвижили. Тогава той ги поставил на земята и те се отдръпнали, за да играят настрани. Това били червените кукли. Същото направил и с жълтите кукли, които се присъединили към червените.
	Сауискера опитал да повтори стореното от брат му, но не се получавало. Започнал да си мисли, че способностите му са намалели и това го вбесило все повече. А Техаронхиауако взел черните кукли и с лекота ги съживил. Забелязал, че Сауискера не може да се справи, затова взел и неговите бели кукли и вдъхнал и в тях живот. Пакостливият не можел да сдържи гнева си и се върнал в своя дом. А осемте живи същества съставили четирите човешки раси.
	Техаронхиауако, Пазителят на Небесата, днес наричаме наш Създател, защото сътворил всичко на Земята, показал на четирите раси какви задължения имат в естествената им среда, всяка в условията, в които е поставена. Те всички трябвало да се грижат за Майката Земя, защото Техаронхиауахо, Създателят, възнамерявал да се върне в Небесния свят. Той бил единственият роден на земята човек, който можел да се върне като такъв по Пътя за Небесния свят.
	Казват, че когато се обърнал към хората от четирите раси, стоял върху една скала и оттам им разяснявал техните отговорности. Това станало в земите на ирокезите, в областта наричана Ониота или Стоящият Камък. Там червенокожите, най-старият брат от човешките раси, поели отговорност да се грижат за Земята, нашата Майка. На жълтата раса било възложено да отговаря за здравето и чистотата на водите. Черната раса трябвало да пази въздуха. Най-младият брат била бялата раса. Тя приела една от най-важните отговорности — да се грижи за огъня, около който се събирали всички раси.
	Следвайки тези наставления, хората от четирите раси заживели заедно на Земята. Уви, всяка от тях била чула и разбрала различно напътствията на Създателя. Скоро те започнали да воюват помежду си заради начина, по който трябвало да се извършват церемониите и да се почита Създателя, който вече се бил върнал в Небесния свят. Оттам той забелязал конфликта между своите деца и решил да ги раздели. Настанил всяка от расите в нейна собствена среда, като разпределил по равно помежду им всичко необходимо за тяхното оцеляване. Всички раси получили еднакъв дял. Тогава Създателят им казал, че когато станат достатъчно зрели хора, ще могат да заживеят отново заедно в мир и благоденствие.
	Ето така бил сътворен нашият свят. А едни от последните думи на Създателя били да не забравяме, че неговият пакостлив брат Сауискера ни гледа отгоре и може да се случи така, че да се яви на различните раси и да се опита да ги събере, без те да са дорасли за това. Така вероятно е станало през 1492 година, когато Колумб открил Америка.
@	Съставил: Николай Янков
