	[* Елинор Брас е от тази част на племето крии**, която обитава резервата Пипикисис в канадската провинция Саскатчеуан. Въпреки че е известна като разказвач на приказки и писател, тя също е и кукловод. Подобно на много други индианци, Елинор споделя това, което знае за езика, културата и историята на криите, както с хора от собствения си народ, така и с не-индианци.]
	[** крии — голямо племе от алгонкинското езиково семейство. Били предимно горски индианци, макар че едно от разклоненията им — така наречените прерийни крии — в края на XVIII в. се заселват във Великите равнини, където стават типичен конен народ. Б.р.]
#	Разказано от Елинор Брас
#	Записано от Тери Лусти

	Преди много години живял един индиански вожд, който имал шестима синове. Всички те, с изключение на един, били силни млади мъже, известни надлъж и нашир като добри ловци и съгледвачи. Обаче най-малкият, чието име било Мечтателят, бил слаб, хилав и въобще не приличал на своите силни братя.
	Мечтателят предпочитал да остава в лагера, докато другите ходели на лов. Понякога той седял с дни и само мечтаел. Така получил и името си. Дори членовете на собственото му семейство си правели шеги с него и го подигравали.
	Един ден братята му се събрали и решили да го отпратят да живее при баба им, без да подозират какви последствия ще има това за цялото племе.
	Когато пристигнал в къщата на баба си, Мечтателят се обърнал към нея:
	— _Нокуум_, бабо, моето семейство ме изпрати да живея тук и да се грижа за теб.
	Той й разказал как баща му и братята му непрекъснато го тормозели — натяквали му, че бил безполезен, че не можел да прави нещата като тях и, още по-лошо, изобщо не се интересувал от това, което вършели.
	— _Носесим_, внуче — казала бабата, — аз съм много радостна, че дойде да живееш при мен! Знам, че нещата, които твоето семейство казва за теб, не са верни и че скоро ще дойде денят, в който ти ще направиш нещо наистина добро, а това ще накара хората да седят до късно вечер и да говорят за теб.
	Мечтателят се замислил:
	— Знаеш ли какво, бабо? Вярвам, че има специална причина да не съм голям и силен като братята си. Може би моето призвание е да седя и да мисля, докато измисля как мога да помогна на хората да живеят по-леко. Една мисъл се върти в главата ми и тя е, че някъде далеч живеят едни странни големи животни. Може би те могат да бъдат използвани за лов и пътуване. Едно е сигурно — те са по-големи от кучетата, които сега използваме.
	— Браво, _носесим_! — казала възрастната жена. — Аз вярвам в теб и ще направя всичко, което е по силите ми, за да ти помогна. Ти имаш нужда от някои неща, преди да предприемеш това пътуване. Ще ти ушия мокасини и ще ти приготвя храна. Вероятно те чака много дълъг път, преди да намериш тези големи животни. Но ти ще ги намериш! Имам много причини да вярвам в това! Тази трудна задача изисква много издръжливост Сега спи, _носесим_, спи! Ще се нуждаеш от много сили, когато новата светлина изгрее на хоризонта.
	И когато Мечтателят си легнал, старата жена запяла и помолила Създателя да се грижи и напътства младия човек.
	— Сърцето му е чисто и той мисли само за хората — обяснила тя.
	Когато младежът станал с изгрева на слънцето, бабата му подарила красиви щавени мокасини. Дала му също храна за из път и добавила:
	— Преди да свърши денят, ще стигнеш до едно типи, където живее друга възрастна жена. Както направи тук, така и там ще останеш да пренощуваш, и тя също ще ти даде храна и мокасини.
	На следващата сутрин Мечтателят се сбогувал с бабата и поел по пътя си.
	Вървял цял ден, докато тъмното одеяло на мрака не се спуснало върху земята. Ярката светлина на почти пълната луна му помогнала да забележи далеч в края на гората типи. Когато пристигнал, той усетил, че е много уморен.
	— _Астум_ (влез), _носесим_ — казала другата баба. — _Апи_ (седни)! Вероятно си уморен.
	Уморен? Това било сигурно! Тогава старата жена му предложила да яде и пие. Младежът бил толкова гладен, че погълнал набързо всичко. След това, доволен легнал да спи. Щом заспал, възрастната жена пяла и се молила на Създателя, точно както баба му. И точно като нея, също го дарила с нови мокасини и храна за пътуването. Преди да тръгне, тя го посъветвала да следва пътя на слънцето.
	{img:mechtateliyat.png}
	Всяка вечер, в края на своето пътуване, той срещал друга възрастна жена, която му давала нови мокасини и храна. Дните минавали и накрая той стигнал до последната от стариците, която му казала, че е на път да изпълни първия етап от задачата си — да намери типито в гората.
	— Остава ти само един ден — успокоила го тя.
	Казала му също, че ще приближи големите животни още същата нощ и ще се срещне с велик беловлас вожд. Предупредила го да се отнесе към вожда с уважение и внимание, защото бил известен със строгостта си.
	— Също така — добавила тя — той е човекът, който може да даде големите животни на индианците, но само ако реши, че те заслужават такъв ценен дар.
	Мечтателят се въодушевил. Най-накрая неговата мечта да помогне на хората си щяла да се сбъдне. Но се притеснявал как ще го приеме великият вожд — още повече че бил нисък на ръст.
	Когато се спуснала нощта, той най-накрая стигнал до типито. То било огромно и красиво изрисувано с фигури на животни. Богато украсени юзди и седла били закачени на коневръза до него. Когато вождът отметнал покривалото на входа и излязъл навън, Мечтателят се вцепенил от вида на величествения мъж с дълга бяла коса.
	— Защо си дошъл? — попитал вождът.
	Младежът му разказал, че идва от името на своя народ, защото хората се нуждаели от големите животни за пътуване и за лов. Вождът поискал да узнае откъде Мечтателят знае за животните и той му обяснил, че неговата баба му е казала и разправил за многото чифтове мокасини, за стариците, които пели и се молили за неговия успех и за това, че е пропътувал много дълъг път, за да дойде дотук.
	Когато младежът разказал всичко, вождът му дал знак да го последва до едно езеро, което се намирало зад типито. Когато стигнали там, той посочил езерото и казал:
	— Гледай във водата!
	Мечтателят видял как първо водата леко се раздвижила, после се появили по-големи вълни. Продължил да гледа и вълните добили формата на конски глави. Постепенно, приближавайки брега, вълните оформяли и телата на конете. Те били наистина великолепни! Мечтателят не можел да повярва на очите си! Конете били всякакви — бели, черни, дорести, сиви, светлокафяви, петнисти, червеникавокафяви.
	Мечтателят не можел да си намери място от радост. Той бил станал свидетел на нещо наистина вълнуващо и горещо благодарил на вожда. Беловласият мъж му казал:
	— Конете са скъп дар от Създателя. Трябва да се отнасяте към тях добре и никога да не ги удряте по главите. Върви сега и заведи тези животни при твоя народ, а когато стигнеш лагера си, предай на всички моите думи.
	И така, щастливият младеж взел едно от украсените седла, които вождът му подарил, оседлал един кон и подкарал стадото.
	На връщане пътуването му било кратко. Скоро той бил в лагера на своето племе. Влязъл със стадото великолепни коне, а хората го гледали с безкрайно изумление и не вярвали на очите си. После започнало голямо празненство и Мечтателят бил единодушно признат за велик предводител.
	Сред цялата тази суматоха баба му седяла тихо настрана и само наблюдавала и слушала. Накрая тя излязла напред и заявила, че нейният внук, Мечтателят, когото всички смятали за безполезен фантазьор, успял да превърне мечтите си в действителност за доброто на всички.
@	Превод: Борислав Ангьозов
