>	Въведение

	Бих желала да започна с това, че всичко, което ще кажа по-нататък, е моя интерпретация на някои от символите, които изграждат светогледа на лакота. Бих искала също да припомня, че __не съм лакота__ и като всеки «приобщен» усещанията и разбиранията ми не са така дълбоко подсъзнателни и издържани, колкото са на израсналия от рождението си с тази митология. Освен това съм жена, обучавана да мисли по «индиански» начин от мъже и от прочетени книги. В голямата си част това, което съм научила, се базира на написаното от белите етнолози от края на деветнадесети и началото на двадесети век. Имах щастието обаче да бъда в контакт с някои лакота и да участвам в техни церемонии, както се практикуват и днес, и тази опитност позволи на осъзнаването ми да се развие от кабинетна духовност до начина на живот, който водя ежедневно.
	Намерението ми тук е да дам изява на моя индивидуален символен език — езика на моето подсъзнание. Той преобладаващо (но не изцяло!) се определя от символите на лакота. Аз съм бяла американка от края на двадесети век, възпитавана в римокатолическата вяра, която върви по «Червения Път» по най-добрия начин, който й е известен. Той сигурно не е «най-верният» начин, нито пък единственият. Моля всеки, който чете тези редове, да има предвид, че въобще не се опитвам да кажа, че моето виждане се споделя от всички лакота или даже от който и да е от тях. То просто е израз на ограниченото ми разбиране на този богат духовен и културен възглед за света.
	Обръщам се към всички мои приятели и роднини лакота, които биха могли да прочетат това, с молба да простят моите неточности и нещата, които съм разбрала погрешно. Написаното е мое лично виждане — то не е замислено като представително за духовността на лакота.
	Накрая бих искала да изкажа признателността си към всички хора, които ме научиха да бъда истинско човешко същество, и към всички духове, които са разговаряли с мен, откакто се научих да ги слушам. _Уопила!*_ Животът ми е красив наниз от мъниста благодарение на вас.
	[* _Уопила_ (лакота) — Благодаря. Терминът означава още и благодарствено раздаване на дарове. — Б.р.]
@	Мериан Скербъроу
@	(лятото на 1998 г.)


>	Какво представлява Медицинското колело?

	Медицинското (магическото) колело е метафора на живота и инструкция към хората _(хунунмпа)_ как да живеят в хармония (да вървят по Червения Път), докато учат уроците, които същият този живот трябва да им предаде. То по някакъв начин е много подобно на даоистките символи _Ин_ и _Ян_. Изобразява се като разделен на четири кръг и е почти универсален символ на Земята и Четирите Посоки.
	Бих предпочела термина «свещен кръг» (_чанглешка уакан_), защото употребата на «медицинско колело» се нуждае от цялостно предефиниране, за да бъде този термин приближен до разбирането на лакота.* Общоприетото схващане за «медицина» е като за нещо, което има отношение към теб, когато си болен, и думата не носи алюзия за свещеност или тайнственост. Колелото, взето като предмет, не е съществувало за хората от Северна Америка преди идването на европейците. Лакота обаче правели церемониални обръчи и разбирали кръга като метафора на смяната на сезоните и хода на човешкия живот. Така словосъчетанието «медицинско колело», макар да е картинно описание на тази метафора, не изразява много добре на английски език идеята за тайнствения и изпълнен със сила начин, по който се разгръща животът.
	[* Терминът е Medicine Wheel. В английския език «medicine» обикновено се употребява със значение на лекарство. — Б.пр.]
	Преди около осем години бях в колиба за потене и както гледах към ямата, където лежаха камъните, пред лицето си видях спирала от електриковосиня светлина. Помислих си, че сигурно халюцинирам, затова отместих очи. Когато погледнах отново, тя още беше там. По-късно запитах онзи лакота, който поливаше с вода нажежените камъни по време на церемонията, какво всъщност съм видяла. _«Таку Шкан Шкан»_ — отвърна той. Попитах какво означава това и мъжът ми отговори: «Онова, което се движи». Не можах да разбера от него повече и си тръгнах много разочарована, защото исках по-пълно обяснение.
	Няколко години след това чух една история за шамана Елмър Рънинг. Елмър подготвял място за лагеруване за Танца на Слънцето и копаел яма за една от тоалетните, когато някакъв млад човек се приближил до него и го попитал дали може да поговорят. Елмър казал, че е зает, но младежът може да говори, докато той и приятелят му работят. Младият човек обяснил, че му се струва, че е имал видение, но не знае какво означава то. И разказвал около 45 минути, през което време двамата мъже продължавали да копаят. Когато свършил, попитал Елмър какво мисли. Рънинг оставил лопатата и се вгледал в младежа в продължение на няколко минути, преди да отговори. После казал: «Ти имаш добър ум. Използвай го.» И се захванал отново с копането.
	Аз имам добър ум. Мога да го използвам, за да намеря отговора. Метафората на свещения кръг ми помогна много да разбера цялостната идея, стояща зад първото ми видение.
	Много съм чела за _Таку Шкан Шкан._ То е важен аспект на живота, нещо като «първичен катализатор». Видях го в първото си видение и после често го виждах в колибата за потене. То стана първоначално причина да стъпя на Червения Път и никога да не погледна назад. Не очаквах нищо. Просто исках да живея добър живот и да опознавам нарастващата си Сила във всекидневните неща. Оттогава ми се случиха много странни и чудесни неща. Бях удостоена с честта да нося _Чанунпа_ (Свещената лула) и да участвам в много церемонии на лакота. Оказва ми се неизразимата почит да присъствам и да бъда свидетел на велики видения и чудеса. Свещеният Кръг обхваща всичко това и много повече.
P>
	Светът е кръг без начало
	никой не знае къде е истинският му край
	Всичко зависи от това ти къде си
	в кръга, който се върти наоколо
	Половината време сме с главата надолу
@	(из филма «Изгубени хоризонти»)
P$


>	Изток, _Уиохеянпата_ — Познание

	Началата изпълзяват от шала на нощта и Праотецът Слънце отново осветява света.
	Когато съм в отпуск или по време на Танца на Слънцето, едно от нещата, които обичам, е да гледам изгрева над равнините. Това е чудо, което толкова редовно се повтаря, че понякога пропускам да забележа неговото величие.
	Седнала съм и наблюдавам как _Тункашила Уи_ (Праотецът Слънце) се катери по хоризонта, воден от красивата _Уопе_ (Утринната звезда), която е загърната в последното тъмносиньо на нощта. Понякога виждам сянка на ястреб, ловуващ в розово-оранжевото утринно небе. Когато мисля за източната част на Свещения Кръг, това е образът, който имам в съзнанието си.
	Изтокът е пролетта, детството, зората и началото.
	Казват, че изтокът е място на познанието и интелигентността, но и на глупостта. Казват също, че старецът от изтока живее на остров и че неговото типи е цялото окичено с пера от хищни птици. Твърдят, че той знае всичко, което някога се е случвало, и всичко, което някога ще бъде. Освен това е вечно в лошо настроение и е мързелив. Не обича да бъде безпокоен, но би споделил познанието си с всеки, който достатъчно настойчиво го помоли. Негов специален пратеник е враната. Тя се счита и за птица на войната.
	Жената Паяк му е приятел и тя понякога учи хората на нови неща, за да им помогне се справят в света.
	Изтокът е началото на Синия Път. Това е Пътят на войната, на конфликтите и трудностите в живота. Движи се от изток към запад, от светлина към мрак. За мен цветът на изтока е жълт или златен. Той обаче е по някакъв начин и като цвета на водата и аз често си представям всички багри на зората, когато мисля за това място.
	Неотдавна по радиото чух да говори един университетски преподавател, помолен да произнесе слово по случай дипломирането на студентите. Той каза, че познанието __не е винаги добро само по себе си.__ Това, което имаше предвид, е, че познанието е опасно. То не е гаранция за мъдрост. Всъщност познанието може да бъде най-деструктивната сила на планетата. С негова помощ беше създадено ядреното оръжие и хората без разум биха могли да го използват. Ето защо разбирам изтока като начало на пътя на войната. Познанието е сила, но то не включва задължително мъдрост за използването й.
	Изтокът е място на началата. Времето на младостта и ученето за живота. Мисля за изтока като за място, където човек се учи от другите хора. Видът познание, който се придобива тук, е относително безболезнен. Той идва по-скоро от опита на другите, отколкото от твоя собствен. Когато се учиш от учителите и родителите, ти следваш източния път на мислене. Човек, който прекарва много време на източния път, е такъв, който се учи да прави нещата от четенето на книги.
	Когато мисля за изтока, винаги мисля за небето. Има едно място непосредствено на север от Денвър, наречено Червените скали. В деня на зимното слънцестоене се изкачвахме там, гледахме равнините под нас и посрещнахме изгрева на слънцето. Виждаше се почти на двеста мили наоколо. Небето беше толкова много, че земята изглеждаше незначително малка.
	Говори се, че Бялата Бизонова жена донесла Свещената лула от изток. Някои хора казват, че тя всъщност е _Уопе_, Утринната звезда. __Чанунпа__ произхожда от изтока, макар че аз винаги съм мислила за Свещената лула по-скоро като за център, отколкото като за един от краищата на кръга на живота.
	Когато мисля за _Таку Шкан Шкан_ — това, което се движи, — аз мисля за изтока, защото нещата изглежда започват от тази посока. Един от важните уроци, които съм получила тук, е, че нищо не остава същото. Нещата порастват или умират, но в нашия свят няма такова нещо като застой. Свещеният Кръг се движи. Движила съм се по него и през него много пъти в живота си. Ето защо, церемониите като цяло се свързват с изтока. Те помагат на хората да се справят с големите промени, през които преминава животът им и които малко зависят от човека — раждане, смърт, порастване, зрелост, природни бедствия и други.
	Моят приятел — птицата колибри — идва от изток. Колибрито има известна воинска сила, защото е много бързо и може със завидна ловкост да се вмъква и измъква в и от различни ситуации. Виждам го като мъничко бижу с крила. Веднъж ми казаха, че колибрито едва ли има голяма сила, защото лети близо до земята. Не вярвам в това. Красотата е посвоему сила, при това много могъща. Красотата може да лекува духа.


>	Юг, _Итокагата_ — Лечение

	Когато не се чувствам добре, по пладне излизам и заставам със затворени очи и с лице, обърнато към слънцето. Чувствам как топлината се просмуква в мен и прониква в костите ми. Правя го и когато съм угнетена и объркана. Слънцето лекува и помага, дори когато е ослепително горещо и въздухът е влажен. То действително ми дава сили, когато съм депресирана, и дори ми се струва, че след пет минути под слънчевите лъчи започвам да мисля по-ясно. Когато си представям юга, всъщност мисля за лекуващата сила. Силата, която изгонва всички сенки от живота.
	Югът е честен. Той е лятото, юношеството, пладнето и прогреса. Югът е посоката, към която са обърнати всички хора. Когато се нуждаеш от нещо, обърни се към Праотеца от юг, _Окага_ — той винаги ще помогне. Пратеник на _Окага_ е прерийната чучулига. Смята се, че тази птица може да говори езика на лакота. Тя често се появява в различни истории като помощник на хората. Считана е за птица, която винаги помага и рядко влиза в конфликт с капризните човешки същества.
	В моето видение птицата на юга е лебедът. Чувала съм, че той символизира любовта и женската привлекателност. Ако някоя жена е неомъжена и си търси съпруг, тя носи лебедово перо в косата си. (Една жена лакота, наречена Двата Свята, ми каза това.) Мисля за лебеда като символ на всичко красиво в живота.
	Цветът на юга, на лечението и помощта, в моето видение е червен. Когато се нуждая от нещо, завързвам тютюн във вързопчета от червено сукно. Запалвам моята лула и моля _Тункашила Окага_ да ми помогне. Окага винаги е мил с човешките същества и му доставя голяма радост да помага.
	Мисля за церемонията _Юуипи_ като за част от тази страна на кръга, защото предназначението й е да помага и да лекува хората. Никога не съм била на _Юуипи_, но са ми казвали, че когато шаманът (_уичаша уакан_), който я провежда, използва дрънкалки. Казвали са ми също, че в тях има 405 малки бели камъчета. Събирали ги от мравуняци. Мравките избутват камъчетата навън и те могат да бъдат намерени в основите на мравуняка. Камъчетата представят 405-те Бели каменни мъже. Това са духове, които принадлежат на всички, не само на лакота, и ще помогнат на всеки, който ги помоли по уважителен начин.
	_Хамблечея_ също е церемония, която се свързва с юга, защото видението, което се дава при нея, прави човека по-ценен за себе си и за обществото.
	Много млади хора отиват на хълм и очакват, че духовете веднага ще дойдат и ще им поднесат видение. Очакват също, че веднага ще разберат какво означава то. Обикновено не става така. Има една история, която Арчи Куцият Елен обича да разказва — за младежа, който стоически стоял на хълма много по-дълго отколкото трябвало. Камъните, дърветата и птиците се оплакали, че виковете му през нощта им пречат и ги държат будни. Големият камък над неговата ритуална яма му казал да си върви, но младежът бил решен да остане цели четири денонощия и да получи своето видение. На третия ден камъкът го подгонил надолу по хълма, но младежът се върнал обратно, защото още нямал видение. Накрая скалата заплашила да го премаже, ако не се махне. По-късно младият човек се оплакал на вуйчо си, че не получил видение. А вуйчо му го запитал: «Мислиш ли, че говорещите камъни, които са те преследвали, са нещо, което се среща всеки ден?» Понякога виденията, които имаме, не са онези, които сме искали или очаквали, затова вероятно и недоглеждаме това, което е точно пред очите ни.
	Южната страна е интересна и по друг начин. Това е мястото на съзряването. Въпреки цялата помощ, която може да се получи от тази посока, младият човек обикновено е последният, който се сеща да я поиска. В тази част от кръга се научаваме да приемаме щедростта на другите. Хубаво е да помагаш и да бъдеш щедър, но понякога ти и тревогите ти са възможност за хората в твоя _тийошпайе_ (род, клан) да бъдат на свой ред щедри.
	На юг аз поставям и свободата. Свободата е възможността да правиш избор. Това е силата да действаш свободно и без принуда. Същевременно тя е нещо много рядко. Истинската свобода е като любовта — много е трудно да бъде дефинирана. Когато сме млади, имаме чувството, че сме безсмъртни, че светът ни ще трае вечно. Изборът, с който разполагаме в младостта си, е почти безграничен. С времето той се стеснява. Вярваме, че трябва да се приспособим към изискванията на обществото — да правим нещата както трябва и да бъдем каквито трябва. Разбира се, всичко това е илюзия. Щом сме готови да живеем с отговорностите си, винаги можем да избираме собствения си път.
	Мисля, че истинското щастие също се намира тук. Не зная кой го е казал, но веднъж прочетох следния цитат: «Успехът е да получаваш, каквото искаш. Щастието е да харесваш това, което си получил».
	Казано ми беше, че югът е краят на Червения Път. Винаги, когато се движим по пътищата на Свещения Кръг, те свършват тук. Не зная защо става така, но тази страна е толкова уютна, че се надявам казаното да е истина.
	Тъмната страна на юга е егоизмът, саморазрушението и егоцентризмът. Егоцентризмът е гордост и високомерие, взети в тяхната крайност. Мисля, че това е нещо като заболяване на съзнанието или егото. Важно е — стига да можеш — в тази част да научиш урока си по смирение, защото по-късно този урок ще ти бъде демонстриран по много конкретни начини. Тук можеш да се поучиш от наблюдението върху другите.
	Много енергия има в юга и тя може да бъде насочена позитивно или негативно.


>	Запад, _Уиопеята_ — Мъдрост

	Преди много години бях застанала на висока отвесна скала в Южна Дакота и гледах на запад. Виждах _Паха Сапа_ (Черните хълмове), очертани на хоризонта. Беше по залез и небето бе обагрено в розово, синьо-жълто, виолетово и украсено с огромно оранжево Слънце. В миг съгледах сърдити облаци в индигово и сив дъжд се спусна над хълмовете. Светлината на светкавица проблесна и се сля с тази на слънчевите лъчи, промъкнали се през пукнатините в облаците. Беше възхитително. Стоях, прикована от гледката на бурята, вилнееща под залязващото слънце. Стоях там толкова дълго, че едва успях да избегна дъжда, който се изля близо час след първата поява на буреносните облаци. Тази изпълваща с благоговение сила виждам, когато мисля за западната част от Свещения Кръг.
	Западът е есента, зрелостта, залезът и стабилността.
	Праотецът от запада се казва _Ея_. Неговата мъдрост не е от света, а от духовете. _Ея_ живее с _Уакинян_, Гръмотевичните същества. Бурята идва от запад във Великите равнини. _Ея_ може да бъде призован, ако приближава буря.
	Пратеник на запада е лястовицата. Тя лети пред буреносните облаци, гмурка се сред светкавиците и пак се явява. Описва кръгове, когато предстои свирепа буря, и предупреждава хората, че Гръмотевичните същества са близо.
	Цветовете на _Ея_ са черно и тъмносиньо. В моето видение цветът на запада е син. В сънищата си съм виждала прилепи и винаги са ме привличали, но не зная какво всъщност означават.
	Сънувала съм също Двойната жена (_Анунките_). Тя е могъща метафорична фигура, представяща конфронтиращите се страни на творческия гений. Талантливият творец често изпада в различни настроения и е трудно да си покрай него. _Анунките_ представя също положителните и отрицателните страни на женската същност, както _Иктоми_ — тези на мъжката. Моето усещане е, че _Анунките_ също принадлежи към запада.
	Двойната жена някога била най-красивото същество в целия свят. Името й било _Ите_, което означава «Лице». Била дъщеря на Стареца и Старицата — толкова красива и умна, че майка й мислела да я направи жена на Слънцето.
	Слънцето, _Уи_, бил женен за Луната, _Хануи_. Старицата обаче била убедена, че дъщеря й трябва да е негова съпруга. Уговорила се с _Иктоми_ да й помогне, а тя от своя страна щяла да му съдейства да направи хората за посмешище.
	Слънцето имало празненство и Старицата облякла _Ите_ в най-хубавата й рокля, а косата й четкала, докато не станала гладка като крило на врана. Така приготвени, те отишли на големия празник. Когато стигнали там, почетното място до _Уи_ било празно. Старицата казала на дъщеря си да седне на него и да храни Слънцето с най-отбраната храна.
	Междувременно _Иктоми_ пресрещнал _Хануи_, която също отивала на празника, и й казал, че нейният съпруг погледнал с нови очи красивата _Ите_. Заръчал й да си отиде вкъщи и да се украси така, че мъжът й да вижда само нея. Тя се прибрала, за да се украси, и така закъсняла. Когато накрая се появила на празника, _Хануи_ видяла мястото си заето от друга жена. Застанала зад съпруга си, покрила лицето си с дългата си коса и заплакала. _Уакан Танка_ я чул и решил да разбере какво става.
	За да накаже _Ите_, _Уакан Танка_ й оставил красивото лице, но й дал и друго, ужасяващо. Двойната жена е дух, който притежава голяма власт над жените. Тя е покровител на изкуството и на песента, а понякога може и да лекува. Притежава обаче и злобна, отмъстителна страна, сблъсъкът с която е ужасяващ. Мисля, че тя олицетворява творческия характер на жените, който има две страни — светла, красива и съзидателна и тъмна, грозна и разрушителна. Когато за пръв път прочетох за _Анунките_, бях поразена от приликата й с индийската богиня _Кали_.
	Понякога _Анунките_ броди по земята в образа на черноопашат елен, който внезапно се превръща в красива безмълвна жена. Жената подмамва младите ловци далеч в равнината, след което се превръща в елен и изчезва. Ако мъж преспи с нея, умира. Затова мъжете лакота никога не приближават самотна жена в прерията. Вероятно затова и първият скаут, който приближил Бялата Бизонова жена, загинал.
	Жените, на които Двойната жена изпраща сън, обикновено виждат и двете й страни. Това са жени с някакъв артистичен талант или сила и тя им показва какво би могло да се случи, ако не контролират природата си.
	Бодливецът представя красивата страна на _Анунките_ — преди хората да имат мъниста, те украсявали предметите си с неговите оцветени игли. Виждала съм бодливеца във виденията си. Има само няколко хищника, които го преследват, и той не е плашлив. Можеш да го приближиш в дивите места открито и да го нахраниш. Тези животни обаче се хранят през нощта, затова не ги срещаме често денем. Те са наистина дружелюбни същества и когато ги видиш насън, ти показват нови символи и фигури за мънистени или иглени бродерии.

	Западът е място на загадките и тайните. В него е домът на Гръмотевичните същества. Той е мястото на _хейока_. Измамниците — Койотът и _Иктоми_ — също идват оттук. Западът е краят на Синия Път.
	Предполагам, че трябва да кажа няколко думи за _хейока_, Свещените клоуни. Те са хора, сънували (или имали видение за) Гръмотевичните същества или _Ея_. Вършат нещата на обратно, за да разсмиват другите. Много _хейока_ биват инструктирани насън за всевъзможни странни начини, по които да живеят. Някои от тях през цялото време трябва да правят всичко отзад напред, в някакъв откачен порядък. Повечето съвременни _хейока_ работят като клоуни на родео, а познавам и един, който участва във филми като фокусник. Казват, че някога трябвало да се мият с прах и кал и да носят косите си сплетени в лагера, а по време на война разпуснати, обратно на обичайното. Да си _хейока_ е много трудно нещо. Всички Свещени клоуни са считани за лечители. Ако някой има сън да направи нещо глупаво и противно на общоприетото, трябва да се посъветва с _хейока_, за да може да изиграе образите от съня под формата на представление и да бъде освободен от духа на _хейока_. Ролята, която сънуващият изпълнява, му носи смирение и учи тези, които го наблюдават, че ако се вземат прекалено на сериозно, често това, което правят, ще излиза глупаво и лишено от достойнство.
	Ако човек види в съня или видението си Гръмотевично същество, това е ясен знак, че му е отредено да стане _хейока_. Тогава трябва да се обърне към обществото на Сънуващите гръмотевици. След специална церемония той ще бъде приет за член на това общество. Ако не иска да бъде _хейока_, отива при шамана и прави друга специална церемония, която да го освободи от задълженията на видението му. В противен случай ще му се случат лоши неща. Може да бъде ударен от гръм.
	Ако жена има подобен сън, тя би трябвало да се освободи от него колкото е възможно по-скоро. Много е трудно да си добра съпруга и майка, докато си _хейока_. Никой млад мъж не би пожелал да си вземе такава жена. Чувала съм, че имало няколко жени _хейока_, но като цяло са голяма рядкост.
	Не всички сънища, в които присъства светкавица, са _хейока_-сънища. Само тези, в които сънуващият вижда Гръмотевичните същества, са ясно послание, че от него се иска да стане _хейока_.
	_Уинкте_ е вид _хейока_ — мъж, който живее и се облича като жена. Думата _уинкте_ е много интересна като превод. _Уин_ означава «жена», _кте_ — «ще бъде». Някой би казал, че _Уинкте_ е просто хомосексуалист със социална функция. В действителност не е така. _Уинкте_ живеят и работят като жени; те често се омъжват (за мъже) и отглеждат осиротели деца от двата пола. Всички _Уинкте_ са имали видение или сън за Двойната жена, често след като са преминали първата си _хамблечея_ (търсене на видение или постене за видение). Считало се за голяма чест, ако в лагера ти живее _Уинкте_. Към тях се отнасяли също като към останалите жени и те били допускани до женските общества. Тъй като били докоснати от Двойната жена, често били големи творци, майстори на бродерията с мъниста или с игли от бодливец, художници. Друго нещо, което ги правело търсени и известни, било правото им да дават специални имена. Ако дете получи име на възрастен вследствие сън на _Уинкте_, това се счита за знак за бъдеща известност и талант. Допреди около сто години на всяка церемония трябвало да присъства _Уинкте_, иначе нещо й липсвало. _Хейока_ са велики лечители и по тази причина често ги взимали на бойни походи. Ето защо и _Уинкте_ нерядко се изявявали като воини и били високо ценени заради лечителски си способности. Днес с думата _уинкте_ се обозначава хомосексуален мъж.


>	_Иктоми_ се страхува от _хейока_ и не им погажда номера.

	Ако обидиш _хейока_, те ще ти докарат обрив по кожата и болка в очите. Веднъж, когато бях в _Инипи_ (колиба за потене), излях малко вода върху един _хейока_. Когато излязох от колибата, очите ми бяха подути, зачервени и ме боляха. Мина ми чак след няколко дни. Тогава не знаех, че това е свързано с онзи _хейока_, когото намокрих!
	_Хейока_, който се хвали, изтъква и поставя себе си в центъра, или огласява връзката си с _Уакинян_, бива строго наказан.
	По време на Танца на Слънцето _хейока_ си правят всевъзможни шеги. Пародират начина, по който танцуват вождовете, или изпълняват танца отзад напред. Ядат и пушат насред церемониалната арена и разливат вода на земята пред погледа на танцуващите. Те разсмиват всички ни и ни карат да не се вземаме твърде на сериозно. _Хейока_ ни напомнят, че имаме нужда да се смеем на себе си и ни показват по пародиен начин онези същностни неща, които са свещени и към които трябва да се отнасяме с уважение. Понякога осмиват овластените, за да им напомнят, че са наблюдавани и хората ще узнаят, ако те вършат лоши неща. Чрез действията си _хейока_ учат останалите кои начини на поведение са правилни и кои — погрешни.
	Западът е място на дълбоките емоции и чувства. Тук всички се отправяме навътре в себе си, за да потърсим отговорите. Свързвам запада със самооценката и мъдростта, с творчеството и тишината. Тук поставям и _хамблечея_. Мисля, че сънищата и виденията идват от запада. Много съм научила от пътуванията си из тази част от кръга за това какво да не казвам и кога да не говоря.
	Мечката, която се счита за най-близкия роднина на хората, също е от запада. Смятана е за единственото друго двукрако (_хунунмпа_) освен човека, защото понякога се изправя на задните си лапи. Когато е болна, за да се излекува, тя копае земята за корени. Хората я наблюдават и се учат кои растения трябва да използват, за да изцелят някоя болест. Мечката притежава медицината на растенията и е специален вид лечител. Много жени лечителки (_пежута уинян_) имат видения с мечка, които им разкриват какви растения да съберат и къде да ги намерят. Скелетът на мечката има забележителна прилика с този на човека.
	Най-удивителното при мечките е, че те спят непробуден зимен сън. Мечката се оттегля от света за три или четири месеца. Може би отива в света на духовете и живее там през това време. Тя е раздразнителна и не обича компания. Индианците считат непробудния й сън за нещо много свещено и тайнствено.
	Може би зная за тази част от кръга най-много, защото трябваше много да науча от нея. Освен това, тук аз се чувствам най-комфортно. Понякога обаче имам нужда да изляза и да поема малко енергия от някоя друга част, за да свърша нещо. Артистичното ми вдъхновение идва предимно оттук, но енергията за реализацията му трябва да взема от други части на кръга. Имам склонност да отлагам някои неща.
	_Иктоми_, паякът, е едно от най-могъщите създания на земята. Някога _Иктоми_ бил човек. От видение той научил, че ако излезе сред равнините и танцува продължително, ще му бъде дадена сила да помага на хората. Затова _Иктоми_ се отдалечил от лагера и затанцувал. Танцувал цели четири дни. Когато се върнал, светел от сила. Всички забелязали, че изглежда различен и навсякъде го следвал лек ветрец.
	Известно време всичко било наред. _Иктоми_ излизал да ловува и винаги се връщал с месо. Хранел старците и сираците и бил известен като мил и щедър човек. Но той отишъл отново в равнините и отново танцувал. Този път го нямало осем дни. Когато се върнал, имал толкова много сила, че хората усещали горещината на тялото му, докато се движел покрай тях, а вятърът, който го следвал, духал силно. Все пак, той продължавал да ловува за хората, а и скоро имал редица млади последователи, защото през следващите месеци завоювал много победи над враговете.
	Още веднъж _Иктоми_ излязъл сред равнините и този път не се завърнал много дълго. Младите му последователи тръгнали да го търсят, но не го открили. Един ден се появил и седнал в свещеното типи сред старите вождове. Силата му била толкова голяма, че когато вървял, земята се тресяла, а силният вятър, който го следвал, се превърнал във вихър и разпръснал типитата из равнините като туфи трева.
	_Иктоми_ също се бил променил. Милият и щедър човек, когото хората познавали, си бил отишъл. Новият _Иктоми_ бил претенциозен и егоистичен. Имал повече сила от всеки, затова карал всички да му слугуват. Бил станал твърде могъщ. Младите му следовници се перчели наоколо и нареждали на всички какво да вършат, а те самите повече не излизали да ловуват. Водачът им бил толкова могъщ, че можел да накара другите да го правят заради тях — повече нямало нужда те дори да си мърдат пръста за каквото и да било.
	Много скоро хората започнали да молят Праотците да ги освободят от _Иктоми_ и последователите му. Не след дълго силата на танцуването повикала _Иктоми_ обратно в равнините, далеч от хората. Те плачели и се молели той да не се върне. Този път го нямало четири луни. Когато се задал, хората отдалече видели как силата му сияе като жарава. Тя превръщала прерийното небе в бушуващи вълни, а тревата обгаряла навсякъде, където стъпел. _Иктоми_ се движел в центъра на вихрушка и разрушавал всичко по пътя си. Ала когато наближил селото, небето неочаквано потъмняло от облаци и изревало с гласа на бурята. Гръмотевичните същества отворили ужасните си очи и сред бушуващото небе се извила светкавица, която поразила _Иктоми_. Начаса той се превърнал в паяк и изпълзял по мрежата си до черните облаци. Тогава, също така внезапно, както се появили, облаците изчезнали. Показало се Слънцето и огряло засрамените младежи, които следвали _Иктоми_.
	Праотците чули молитвите на хората и изпратили Гръмотевичните същества да накажат _Иктоми_. Оттогава той станал паяк и трябвало да носи новини за хората от света на духовете. Често правел за смях човеците, погаждайки им разни номера. Яздел облаците със своята паяжина и донасял вести отдалеч, но обикновено тези вести били лоши. След като получил способността да пътува с вятъра, станал много осведомен и се научил да открива загубени неща. Много свещени мъже имат магията на _Иктоми_.
	В края на Синия Път — на конфликта и войната, на предизвикателството и приключението — лежат опитът и мъдростта. Мъдростта се добива чрез внимателно размишление върху наученото и преживяното. Но най-голямото личностно израстване се ражда от тишината.


>	Север, _Уазията_ — Мъдрост

	Представяла съм си как са изглеждали равнините преди сто и петдесет години. В онези дни е имало буквално милиони бизони, движещи се из морето от трева. Чела съм, че се случвало огромни стада да се появят на хоризонта, да го покрият от край до край и само след около час да изчезнат.
	Чудя се как хората са успявали да държат тези грамадни животни далече от своите лагери? Ако върху стадото падне светкавица и то се разбяга панически, не изпотъпква ли лагерите и хората? Бизоните осигурявали всичко за индианците — храна, дрехи и подслон. Но те не са с благ нрав, а и дори един по-малък бизон тежи поне 1000 паунда*. Как някогашните хора са се справяли с тези огромни същества?
	[* 2,204 паунда са равни на 1 кг. (Б.пр.)]
	Северът е зимата, старостта, смъртта и края.
	Чувала съм историята за една жена лакота, която се омъжила за бизон и този брак сродил двата народа. Имало споразумение между тях тогава, че лакота ще уважават бизоните повече от другите четирикраки създания. И въпреки че ги ловуват и използват, за да направят живата си по-добър, лакота ги почитат като източник на своето оцеляване.
	Народът на бизоните идва от севера. Те осигуряват на хората всичко необходимо и са щедри и скромни. Зимата е време на угощенията за всички стари хора. Това е времето да бъдеш щедър и да правиш _уопила_ (раздаване). Щедростта и благодарността живеят на север.
	От друга страна, Уазия, Северният вятър, е много злонравен и изпраща снежни бури от север да убие хората и да изтощи земята. Северът е парадоксален: място, където живее народът на бизоните, който поддържат живота на хората, и място на зимните бури, които убиват хората.
	Праотецът от севера е враг на Праотеца от юга, защото Уопе, Утринната звезда избрала Окага за съпруг пред Уази. Много злини идват от север — алчност, завист и отмъстителност. Но и много добри неща идват оттам. Основните са благодарността и щедростта. Все пак северът е най-опасната посока за хората. Великата Бяла мечка, която покрива равнините със сняг, идва от север. Вярвам, че и призраците идват от тази посока — понякога да ни помогнат, понякога да ни навредят, а понякога просто защото са се загубили.
	Веднъж четох една история за малко момиченце, което отишло с дядо си на гости у негов приятел*1. (Случило се през 30-те години на ХХ век.) Вечеряли там и двамата старци се разговорили. Момиченцето било много отегчено (както става с децата, когато възрастните говорят дълго) и решило, че трябва да се прибере вкъщи. Било през ноември. То тръгнало покрай влаковите релси. Знаело, че ако ги следва, те ще го отведат вкъщи. Обаче разстоянието било около шестнадесет мили*2.
	[*1 Същата история — с тази разлика, че героинята е млада жена — може да бъде прочетена в книгата на Марк Сейнт Пиер и Тилда Дългия Войник «Да вървиш по свещен начин» (_Walking in the Sacred Manner_, Simon & Schuster — New York, 1995). — Б.р.]
	[*2 1 сухопътна миля е равна на 1,609 км. — Б.пр.]
	Стъмнило се и завалял сняг. На момиченцето му станало ужасно студено. Ала то било сърдито на дядо си, че говорел толкова много, когато внучката му искала да си тръгват. Докато следвало релсите, на детето му ставало все по-студено и по-студено; накрая почувствало, че неудържимо му се спи. Стигнало до един железопътен мост и — понеже било много уморено — пропълзяло под него, за да се скрие от снега, и задрямало. Странно — щом легнало и се потопило в съня, повече не му било студено.
	Снеговалежът се засилил и вятърът зашибал като камшик. През сън момичето чуло звук и като се огледало, видяло възрастен индианец със старовремски дрехи да стои пред него. Бил увит в червено вълнено одеяло с красиво избродирана мънистена ивица.
	Той се обърнал към детето, като го нарекъл «внучка». Казал: «Стани, _чункши_! Събуди се, трябва да вървим». Помогнал му да се изправи и те закрачили по обратния път. Старецът увил одеялото около главата си така, че момичето можело да вижда само едната страна на сбръчканото му лице и старомодните му плитки. Дълго вървели; накрая детето просто повече не можело да продължи. Решило да седне, независимо какво му говорел старецът. Точно тогава от тъмнината и завихрящия се сняг изскочил дядото на момичето, яхнал един впрегатен кон. Той прибрал внучката си и я отвел при приятеля си. Момичето липсвало от около шест часа и дядото бил обезумял от тревога.
	Детето било в полусъзнание, когато дядото го внесъл в къщата. Бурята идвала от север и за по-малко от два часа се превърнала във виелица. Палците на краката на момичето били поизмръзнали, но то успяло да се възстанови, без да ги загуби. Когато попитало дядо си какво се е случило със стареца, той и приятелят му се учудили: «Какъв старец?» Детето обяснило какво се е случило и им описало възрастния индианец. Тогава домакинът на дома придобил странно изражение и казал, че описанието много подхожда на един старец, живял наблизо, но не можело да е той, защото една нощ, докато прекосявал моста пиян, бил блъснат от влак и убит. Това било преди 30 години.
	Призракът спасил живота на момичето. Тогава то обещало, че никога през живота си няма да докосне алкохол и спазило обещанието си.
	Разказвам тази история, защото тя илюстрира двете страни на севера.
	В моето видение цветът на тази част от кръга е бял. В равнините северът управлява бурите, които преобразяват пейзажа в гладка белота. Моя приятелка Алис живее във ферма в Пайн Ридж. Оборът е почти на 400 м от къщата. През зимата те завързват въже от предната веранда до вратата на обора, за да не се загубят в снежната виелица, когато сутрин трябва да хранят животните. Дори когато не вали сняг, може да се извие внезапен силен вятър и да издуха към небето вече натрупаната снежна покривка. Наричаме това «земна виелица». Тези земни виелици често са по-лоши и по-опасни от истинските бури.
	В моето видение понякога призраците се прилепват към живи хора. Те обикновено нямат намерение да напакостят на някого, а използват енергията на живите, за да се задържат на земята. Особено лесно е да ти се прилепи призрак, когато си уязвим или болен. Можех да виждам призраци, още когато бях малко момиче и мислех, че всеки може да го прави. Вярвам, че това е дар от Праотеца _Уазията_. Забелязала съм, че хората, които участват в _Инипи кага_ (церемония в колиба за потене), нямат прикрепени към себе си призраци. Предполагам, че тъй като това е церемония за живот, призраците не могат да влязат и останат вътре с хората.
	Както югът е посока на живота, към която всички хора са обърнати, така северът е място на старите и мъртвите. Това е времето, в което старейшините трябва да предадат наученото на младите. Зная, че много старейшини сядат и говорят с по-младите за това, какво означава да умреш и за други важни неща от живота. Същите тези хора може да не са имали какво да кажат в продължение на тридесет години и изведнъж накрая внезапно започват да говорят и го правят с часове.
	Мисля за севера като за място, където се научавам на щедрост. Зная, че тук се обучаваш на смирение, ако още не си го научил. Всичко старее и всичко умира. Няма изход от това, животът изисква тази цена от нас. Мисля, че човек трябва да прекара много време в размисъл върху тези неща, за да могат прозренията на ума му да станат активно начало в неговите всекидневни дела.


>	В Центъра — _Чанунпа_ и _Чан Уакан_

	Поставям _Чанунпа_ в центъра, където Синият и Червеният Път се срещат.
	_Чанунпа_ е свещената лула. С нея се молим. Тя е най-важното нещо, което лакота имат, а церемонията с нея е най-важното нещо, което правят. Смятам, че церемониите без _Чанунпа_ нямат сърце.
	Думата _«Чанунпа»_ идва от _«чан»_ (дърво или клон) и _«нунмпа»_ (две). Вероятно името е произлязло от двете прилепени една към друга дървени части, от които се прави мундщукът на лулата.
	Огнището на _Чанунпа_ най-често е издълбано от камък, наречен катлинит или червен камък за лула. Чувала съм, че към този камък се отнасят като към «кръвта на Майката Земя». Най-разпространен е в южна Минесота, но се среща и на други места. Това всъщност е вкаменена глина. Наречен е «катлинит» на художника Катлин, който пътувал из Запада през ранния XIX в.; манданите много го обикнали. Той успял да осъзнае силата и значението на _Чанунпа_ за тях и за много други племена от Равнините. На някои индианци не им харесва камъкът за лула да се нарича катлинит, но Катлин бил уважаван от много техни предци, които го наричали свой приятел.
	В моето видение цветът на центъра е виолетов. Той е срещата на червената Земя и синьото Небе. Когато се моля, молитвата ми е за хармония във Вселената. Лулата в центъра е символ на хармония и здраве.
	За мен _Чанунпа_ е много повече от сбор от съставни части. Тя не е просто инструмент, с който се моля. Тя е духовно същество, което ме удостоява с помощта си. Когато свържа огнището и мундщука, _Чанунпа_ се събужда и чува всичко, което казвам. Когато я изпуша и всичките ми молитви са се издигнали към _Уакан Танка_, аз пак отделям частите й, а духовете отново заспиват.
	Молитвите ми се носят с дима и се издигат на крилата на петнистия орел. Той е птицата-дух на центъра. Когато стоиш в центъра, ти се намираш най-близо до Праотците. Когато си в центъра, ти си обект на най-внимателно разглеждане. Да застанеш там, когато не си духовно чист, или когато си извършил нещо лошо, е като да поканиш съда на духовете да те съди. Ето защо някои хора оставят лулите си настрана, докато пият алкохол или правят неща, които биха привлекли вниманието на Праотците върху тях. Мисля, че това е мъдро, въпреки че има и такива, които не са съгласни с мен.
	Чувала съм и съм виждала как се стига и до някои крайности. Зная за хора, на които е казано, че трябва да погребат, изгорят или счупят лулите си, защото сериозно са сгрешили в нещо. Те твърдят, че този, който ги е посъветвал да го направят, е уважаван човек. Мисля, че това е ужасно. Лулата не е любима детска играчка, която можеш да сложиш настрана или да ти бъде отнета за наказание. _Чанунпа_ е отговорност, която всеки зрял човек трябва да защитава. И не смятам, че лулата трябва да се погребва в земята, да се чупи или по някакъв начин да се разрушава, независимо какво е направил нейният притежател. Хората, които се грижат за лулата, наричаме __пазители__, а не __собственици__. Не можеш да притежаваш друго същество — можеш само да се грижиш за него и да го пазиш за известно време.
	Казано е: «Никога не поставяй себе си преди лулата». Това означава, че човек никога не бива да мисли, че е над Праотците. Означава също, че не трябва да се смятаме за по-добри от другите двукраки, без значение колко объркани или лоши ни изглеждат понякога.
	Когато някой бъде призован да поеме лулата, той се нагърбва с много голяма отговорност. Такъв човек става слуга на хората. По тази причина много жени не приемат да бъдат пазители на _Чанунпа_, преди децата им да са пораснали и да е спрял лунният им цикъл. Едва след това те са свободни да станат слуги на хората. Дотогава първо са отговорни към семейството си.
	Когато се запознавам с нови хора, винаги докато се здрависваме, си казвам: «Аз съм пазител на лула. Как мога да ти помогна». Не го изричам високо, но с тези думи си напомням, че _Чанунпа_ е дар за хората, за да им помага. Този, който има честта да се грижи за това красиво същество, е задължен да помага на всеки, когото е срещнал. Това е, което се има предвид, когато произнасяш _«Митакуйе оясин»_*.
	[* _Митакуйе оясин_ — ритуална фраза, с която завършват всички церемониални изказвания и действия на лакота; превежда се като «Всички са мои роднини» или «Всички ние сме едно». — Б.р.]
	Всеки, който е застанал в центъра, е призван да живее живота си като добър човек. Това не означава, че от него се очаква да е перфектен, но се изисква да е цялостна личност и да е човек на честта. Всеки, който се моли с _Чанунпа_, ще открива, че ако в живота му има нещо, което не е както трябва, постоянно ще възникват ситуации, заставящи го да израсне до необходимата цялостност и нужната честност. Тези уроци могат да бъдат много тежки. Понякога могат да изглеждат разрушителни, могат да изглеждат дори «нечестни».
	Мнозина лакота вярват, че ако човек на силата се възгордее твърде много или започне да върши злини, духовете ще го накажат, наранявайки близките му хора. Виждала съм такива неща да се случват и зная, че понякога този начин работи. Мисля, че това става, защото е един от най-ефикасните способи човек да се стресне и да промени поведението си. Ако ти си единственият потърпевш от постъпките си, тогава можеш просто да изпаднеш в самосъжаление. Ала когато лошото ти поведение наранява другите, натискът те оголва отвън, не ти позволява да се скриеш или измъкнеш. Така се създават ситуации, в които човек се учи да бъде отговорен.
	Не всички вярват в такъв тип възмездие, но не мисля, че това има значение. То е като електричеството — ще те нарани, независимо дали го вярваш, или не. Ако човек е пазител на лула, това е едно от нещата, които могат да му случат, ако не е цялостна личност.
	Винаги, когато съм имала нужда от напътствие, съм отивала да се помоля с моята _Чанунпа_. Молитвите ми никога не са оставали без отговор. И понеже съществува разбираема враждебност от страна на някои лакотски жени към белите жени, аз трябваше да се уповавам на моята _Чанунпа_ да ме учи на това, което не можех да получа от другаде. Нямах късмета да срещна жена лакота, която да пожелае да ме научи на традиционните начини. Изглежда такъв тип връзка за индианските жени не се вписва в нормалния ход на нещата. Но аз имах _Чанунпа_. _Чанунпа_ може да те учи толкова добре, колкото и всеки двукрак, дори по-добре.
	Напоследък се научих да почитам като център и огнището. _Очети_ (огнището) е място от огромна важност за хората, които живеят в типи. По пладне слънцето е точно над огнището на типито. Като че ли Дядо Слънце дава малко от себе си, за да запазим топлина и за нощта, да сготвим нашата храна и да пушим лулите си.
	Огънят е живо същество, което се ражда, храни, отглежда и накрая умира. Докато гори, огънят ти говори и ти пее. Огньовете са древни и нови, мъдри и необуздани, а могат да бъдат и опасни. Във всички случаи огънят е живот, затова към всеки огън би следвало да се отнасяш като към почетен гост в типито.
	Мястото на _очети_ е и място на ямата, в която се поставят камъните в _Инипи_. Тук живеят нашите дълбоко уважавани Праотци, които ни дават от своя дъх, за да можем да се пречистим. Те също ни говорят и понякога в Инипи гласовете им се чуват като звуци от дрънкалка.
	Сега ще говоря за _Чан Уакан_ или за дървото от Танца на Слънцето. То е център на кръга на Танца на Слънцето. Дървото е наша майка, както Земята е наша майка. _Чан Уакан_ ни води в света на духовете и поема всички наши молитви и нужди в себе си.
	_Чан Уакан_ представя Дървото на Живота. То е другият универсален символ на всичко, което е живо. Когато мисля за _Чан Уакан_, виждам топола, издигаща се над мен с красивите си молитвени флагове, със ствол, покрит с молитвени вързопчета. Виждам слънцето, промушващо се през клоните й, и петнистия орел, който кръжи отгоре като ангел пазител.
	Силите на _Чан Уакан_ са могъщи като самия живот. Когато танцуваме под дървото, водачите ни казват да гледаме нагоре, да се взираме в него, за да видим там различни неща. То се извисява над теб и дърпа очите ти нагоре, точно както архитектурата на средновековните църкви. _Чан Уакан_ ме изтегля до духовния център на живота. Измъква ме от обичайното съществуване и ме води към _Очети Наги_, огнището на духовете, или може би огнището на звездите. Тук мога да питам всичко, да се моля за всичко по свещен начин. Ето защо винаги, когато се моля, гледам нагоре.
	Още се уча от тази част на колелото повече, отколкото от всяка друга. Никога няма да знам достатъчно за нея. Ще слушам и ще уча цял живот и пак няма да узная всичко, на което центърът би могъл да ме научи.


>	Слънцето, Небето и Вятърът

	Когато наблюдавам небето, то малко ми прилича на огромно синьо брезентово покривало. Слънцето, облаците, вятърът — всички изобразяват небето. Когато се моля, гледам небето. Понякога виждам в него неща, които ме изпълват с учудване.
	Небето (_Шкан_) е един от най-старите Праотци и всичко, което се движи, се отразява в него по един или друг начин. В прерията то е най-характерната отличителна черта на пейзажа. _Уи_, Слънцето, и _Хануи_, Луната, се гонят по него през месеците и затова то се счита за друг свят, в който живеят звездните хора. За тези звездни хора се смята, че са по-близо до Великата Тайна от двукраките, но също така и че са странни. Небето е типи на Праотеца Вятър, то обхваща Вселената — не само въздухът е този, който опасва планетата.
	Небето ме кара да се чувствам малка и смирена и ми напомня, че СЪМ малка и смирена. Често забравям, че въпреки всичката достъпна ми в света технология, съм само едно малко двукрако (_хунунмпа_), което е точно толкова беззащитно, колкото всяко друго създание на тази планета. Няма нищо лошо в това да се гордеем с доброто, което правим през земния си живот, но твърде многото гордост е ужасно нещо. Никой не харесва този, който може да говори единствено за себе си.
	Дядо Слънце ти дава светлина, за да виждаш, но ще те ослепи, ако гледаш продължително в него. Дядо Слънце отваря сърцето ти да видиш дали си честен човек. По време на Танца на Слънцето ние се взираме право в него и не ослепяваме. Мисля, че това е защото идваме за този танц толкова чисти, колкото изобщо би могло да бъде човешкото същество, и молим за помощ за нас и за хората. Дядо Слънце ми разкри моя път. Той отвори очите ми за някои ужасни неща в мен, но ми показа също как да ги излекувам. Научих се да ценя истински водата в резултат на молитвите под палещите лъчи на слънцето. Това не може да се случи, докато в жаждата си не осъзнаеш колко наистина ценна е тя. Водата е живот. Докато Дядо Слънце работи върху теб по време на Танца на Слънцето и не можеш да пиеш вода, после, когато я погледнеш, първоначално я виждаш като ведро, пълно с диаманти.


>	Луната

	Луната е много специална за мен. Тя е една независима жена. Преди хората да се появят на този свят, Луната била съпруга на Слънцето. Но Слънцето я предало заради друга жена и Великата Тайна решила да го накаже, като ги раздели. След това за вечни времена жените имат право да се разведат, просто като оставят мокасините на мъжа извън типито. Обаче, за да се разведе мъж с жена си, трябва да отиде при племенните вождове и да се опита да докаже, че тя е лоша жена. Тогава те решават дали той може да се разведе с нея, или не. Колкото до Луната, тя отишла да живее сама и веднъж месечно, когато Слънцето я приближи твърде, тя крие лицето си.
	Луната говори, когато жената има най-много сила. Тя е свързана с тайната на създаването на живота и е много могъща и тайнствена, _лила уакан_. По време на менструалния си цикъл жената е така изпълнена със сила, че може да нарани мъжете наоколо и да открадне силата им, дори без да го иска и осъзнава. Всяка жена, която има менструация и е пазител на лула, трябва да прибира лулата настрани, преди да е започнал месечният й цикъл. Също така не бива да докосва нищо от церемониално естество през времето, докато той трае. Не бива да готви за никого в този период. Нейните сестри трябва да идват да я хранят и да помагат за храненето на семейството й, когато тя е «в своята луна». Това се прави за защита на семейство й и на нейния народ.
	Луната учи жените по време на месечния им цикъл. Затова те трябва да се опитат да тръгнат към себе, да се молят и да пеят през това време. Много жени имат видения или им се разкриват неща от бъдещето и миналото, стига да могат да се оттеглят от всякаква работа и да останат насаме със себе си. Това е периодът на отделяне от мъжете и на фокусиране върху собствената им сила.
	Много мъже се страхуват от силата, която ние жените имаме, и се опитват да ни накарат да се срамуваме, за да могат още веднъж да убедят самите себе си колко по-добре е да си мъж. Струва ми се, че дори днес, когато знаем как се появят децата, мъжете се боят, че в действителност жените не се нуждаят от тях. Ние сме майки на хората и трябва да сме милостиви към тях, когато силата ни е голяма. Напоследък жените нямат толкова сила, колкото са имали някога, защото не я уважават достатъчно. Когато вземаме сила от мъжете, децата, които раждаме, са по-слаби от своите родители.
	Опитвам се да уважавам моята сила по време на «лунния ми период» и дори да се наложи да работя тогава, поне се опитвам да не бързам. Вървя по-бавно и съм внимателна към нещата. Не готвя и когато почивам, се усамотявам в стаята си или се разхождам. Много от мотивите, които съм сънувала и после избродирала с мъниста, са дошли при мен през моето «лунно време». Мисля за него като за някакъв вид месечно търсене на видение.
	Очаквам всеки месец «моята луна» — времето, когато мога да бъда със себе си и да си почина от другите си задължения на жена.


>	Жената Паяк

	Получих «истинското» си име _Иктомиуин_ (Жена Паяк) при второто «отваряне»*1 на _Инипи кага_ през 1989 г. То ми беше дадено от Майкъл Стюарт — мъжа, който разливаше водата*2 в тази церемония. Майкъл е наполовина лакота и беше първият танцьор на Танца на Слънцето, когото срещнах. Когато името ми беше казано, аз се разсмях, защото мислех, че то означава, че съм като _Иктоми_. Смятах, че ме описва като твърде много говореща, егоистична и горделива също като него. По онова време не разбирах, че животинските духове имат различни качества в зависимост от това дали са мъжки или женски.
	[*1 Първо, второ и т.н. «отваряния» — парната церемония се провежда на четири етапа (кръга), като след всеки от тях платнищата на ритуалната колиба се вдигат за известно време, та участниците да могат да поемат свеж въздух и да си починат от горещината. Тези почивки се наричат «отваряния». — Б.р.]
	[*2 Този, който разлива водата (върху нажежените камъни), е водещият парната церемония. — Б.р.]
	Отне ми години да разбера, че жената паяк има много различни сили от мъжа паяк. Тя е също толкова могъща, но по друг начин. Трябваше доста да уча, за да осъзная какво в действителност означава името ми и какво се очаква от мен. Преди десет години бях всички неща, които си мислех, че то означава. Ала името може да те подтикне да станеш по-добър и мисля, че моето направи точно това.
	Много племена имат истории за Жената Паяк, за Баба Паяк. Тя е творец на реалността в традицията на народа хопи. Известно време търсих лакотска история за женския паяк, но намерих една друга. Ще я разкажа тук за вас.
	Някога много отдавна, преди да изпълзят на земята, човеците решили да изпратят скаут да се изкачи по един дълъг тунел до надземния свят, да види как изглежда той и се върне, за да докладва. Избрали млад мъж, чието име сега е забравено, но аз ще го наричам Връх на Стрела. Той бил млад и силен, а също слаб и жилав. Преценили, че е подходящ за това пътуване, защото щял да успее да се промъкне през теснините в тунела. Дали му провизии и го изпратили _мака мани_, т.е. да върви пеша.
	За четири дни Връх на Стрела се изкачил по тунела. На места трябвало да се промъква, защото било много тясно. Когато стигнал входа на нашия сегашен свят, било жарко пладне и слънцето заслепило очите му, затова се върнал обратно в тунела на тъмно.
	Седнал да помисли какво да прави и след малко полегнал, защото бил много уморен. Погледнал нагоре и над главата си видял грамаден женски паяк заедно с неговите малки. Младежът обаче не ги обезпокоил, а се свил на кълбо и заспал.
	Когато нощта приближила лицето на земята, паякът зашепнал, за да го събуди. Мъжът се разбудил и осъзнал, че някой му говори. Трябвало да напряга слуха си, защото гласът бил много тих.
	Женският паяк му казал, че се е проявил като добър млад човек, защото не ги нападнал и вместо да ги изгони, за да е сам, ги оставил на спокойствие. Казал му, че ярката светлина на повърхността ще изчезне след малко и той ще може да погледне навън. Освен това му прошепнал, че иска да го възнагради заради добротата му.
	Женският паяк обяснил, че ако върви в продължение на четири дни в посоката, от която слънцето изгрява, ще види хълм. Когато го изкачи, ще намери нещо изключително ценно, което да занесе на хората си. Затова още същата нощ мъжът се отправил в търсене на хълма, а паякът повикал вятъра да му помага и дните станали облачни, макар че не валял дъжд. Така слънцето нямало да изгори очите на човека със силната си светлина.
	Когато Връх на Стрела достигнал хълма, той го изкачил веднага и на върха намерил голямо количество кремъчни върхове на стрели и остриета на брадви. Били толкова много, че щели да стигнат на хората за години напред. Връх на Стрела се върнал с тях в тунела и паякът отново разговарял с него. Научил го как да прави свои върхове на стрели, така че да може да се движи свободно по света, без да е принуден да живее само на едно място.
	Ето така хората се научили да правят върхове на стрели и остриета на брадви, както и много други неща от кремък. Мъжът се върнал при своите и им докладвал всичко, което видял и научил.
	Разказах историята по памет, затова може да не съм я предала съвсем вярно.
	Жената Паяк е трудолюбива и съзидателна. Тя е също и изобретателна и подсказва нови идеи за правенето на нещата. Лоялна е и е милостива, помага на хората да направят живота си по-добър. Тя знае много неща и живее на изток. Жената Паяк е щедра — тя винаги дава на хората всичко, което може.
	Реших да напиша за това накрая, защото то касае моето персонално видение. Прекарала съм много време в размишление и молитви, за да разбера какво означава за мен името ми.


>	Заключителни думи

	Този текст беше написан по молба на Николинка Тодорова от Обществото на Орловия Кръг в България. Тя ме помоли да й разкажа за «Магическото колело» на лакота — ето резултатът. Сигурна съм, че Николинка не е изисквала от мен да пиша книга по въпроса, но почти това се получи.
	Бих искала да й благодаря, че ме подтикна да напиша тези редове. Научих много за себе си, за това, в какво вярвам и какво си спомням. Трябваше да събера познанието, което имам, и да го организирам по логичен начин.
	Бих окуражила всеки да опише в какво вярва по отношение на Свещения кръг. Това не означава, че идеите няма да се променят, но написаното може да помогне да видиш на какво ниво е личното ти разбиране.
	Зная, че моите идеи и вярвания с времето ще претърпят промени. Ще науча повече и ще натрупам по-голям житейски опит, а това в голяма степен ще повлияе на вярата и на разбирането ми за истината.
	Нека всеки, който чете това, не забравя, че съм само на тридесет и шест и че преди дванадесет години нямах никаква представа за тези неща. Трябваше да започна от изписванията на точици, чертички и ченгелчета, като малко дете. Ползвам езика на лакота, но доста ограничено. Подчертавам, че познавам само част от Пътя и неговите церемонии и че уча нови неща непрекъснато. __Думите ми не бива да се приемат като единствения начин да се следва този Път или като единствения начин да се вярва.__ Това, което съм написала, изразява само личното ми разбиране и вяра. Всичко, което мога да кажа, е, че това е истината, както аз я разбирам. Моето разбиране е като на дете.
@	Мериан Скербъроу
@@	септември 1998 г., САЩ
@	Превод: Десислава Драгиева
