	Моето слънце залязва. Денят ми преваля. Тъмнината ме обгръща. Преди да легна, за да не стана повече, аз ще говоря на своя народ. Чуйте ме, приятели мои, защото сега не е време да ви говоря лъжи. Великият Дух сътвори нас — индианците — и ни даде тази земя, в която живеем. Даде ни бизони, антилопи и елени за храна и дрехи. Ние обхождахме нашите ловни полета от Минесота до Плат и от Мисисипи до големите планини. Никой не поставяше граници пред нас. Бяхме свободни като ветровете и като орела и не се подчинявахме на ничия воля. Сражавахме се с враговете си и пирувахме със своите приятели. Нашите храбреци прогонваха надалеч всеки, който искаше да ни отнеме дивеча. Те завладяваха жените и конете на неприятелите ни. Нашите деца бяха много и табуните ни бяха големи. Нашите стари хора разговаряха с духовете и творяха добра магия. Младежите се грижеха за конете и любеха девойките. Когато спирахме някъде, просто разпъвахме типитата си — никакви къщи не ни ограничаваха. Никой не казваше: «До тази линия е моята земя, от нея нататък е твоята».
	Така живееха нашите бащи и бяха щастливи. Тогава в нашите ловни полета дойде един чужденец — белият човек. Ние му дадохме месо и дарове и му казахме да си върви в мир. Той се загледа в нашите жени и остана да живее в типитата ни. Неговите приятели прокараха пътища през ловните ни територии. Със своите украшения и мъниста той купи девойката, която обичах. Донесе ни _маза уакан_, тайнственото желязо, което стреля. Донесе ни _мни уакан_, тайнствената вода, която прави хората глупави. Тогава аз казах: «Белият човек не ни е приятел, нека да го убием». Нашият вожд, Бичата Мечка, ме засрами пред народа ми. По отношение на белия човек той имаше женско сърце.
	Родих се лакота, живях като лакота и ще умра като лакота. Преди белият човек да дойде в страната ни, лакота бяха свободен народ. Те имаха свои собствени закони и се управляваха сами — така, както беше най-добре за тях. Бяха независими и щастливи. Тогава те избираха приятелите си и воюваха с враговете си. Тогава мъжете бяха смели и можеше да им се вярва.
	Белият човек дойде и ни отне земята. Постави ни граници и създаде закони за нас. Никой не ни пита какви закони искаме да следваме. Белият човек направи законите според своето желание и ни задължи да ги спазваме. Това не е добро за индианците.
	Белите хора се опитаха да направят и самия индианец бял човек. Да действаме и мислим като бели хора е толкова възможно, колкото и тъмната индианска кожа да стане бяла! Белият човек взе земята ни и унищожи нашият дивеч, та сега ние трябва да ядем храната на белия човек или да умрем.
	Президентът ни даде обещания. Пълномощниците, които ни прати, ни обещаха да ни обличат и хранят, ако позволим на белите хора да ни вземат земята, въпреки че ние искахме да се храним сами. Ние, старите индианци, казахме на пълномощниците, че ще се борим за конете и жените си и че искаме да ловуваме за нашата храна и облекло, а не да копаем земята, за да растат от нея храни и дрехи. Казахме им, че _Таку Уакан_, свръхестествените сили, са дали на лакота бизона за храна и облекло. Ние им казахме, че нашите земи са там, където броди бизонът. Казахме, че земята на бизона е земя на лакота. Ние им казахме, че бизонът трябва да притежава земята си и лакота трябва да имат бизони.
	Сега там, където бродеха бизоните, са издигнати стълбове с опъната между тях тел. Те маркират територията, в която белият човек работи и се поти, за да изкара прехраната си от земята. На мястото на бизоните има говеда, за които трябва да се грижиш, за да останат живи. Там, където лакота можеха да яздят свободно от изгрев до залез-слънце дни наред все по собствена земя, сега трябва да вървим по пътища, направени от белия човек — а когато прекосяваме границите, които белият човек ни е определил, той ни казва: «Вие не можете да ходите в земите извън определените пътища».
	Казват ни, че ние сме индианци, а те са бели хора и към нас трябва да се отнасят различно спрямо белите. Това е истина. Но белият човек трябва да каже как да се отнасят към него и индианецът трябва да каже как да се отнасят с него. А това не е така. Белият човек казва как да се отнасяме с белите и пак белият човек казва как да се отнасят с лакота, а на самите лакота не се позволява нищо да кажат по този въпрос. Пълномощниците, пратени от президента, ни казват, че белите хора знаят кое е най-добро за нас. Как е възможно това? Никой бял не е роден индианец — тогава как може да разсъждава по индиански? Пълномощниците ни обещаха, че нашите деца ще бъдат образовани, за да станат мъдри и да мислят като бели. Много от децата ни бяха в училищата, но те са родени от индиански родители и мислят като своите родители.
	Нашите деца не могат да забравят собствения си народ, докато старите хора им разказват за времената, когато лакота пътешестваха из земите си свободни като ветровете и никой не можеше да им каже: «Отиди там или стой тук»; за времената, когато човек не се потеше, работейки на едно място; за времената, когато да ловуваш бизони и да защитаваш типито си бяха всичките грижи, които имаш; за времената, когато смелите печелеха уважение и известност на бойната пътека. Тогава децата ни пеят индиански песни и искат да бъдат такива, каквито са били лакота, а не каквито са белите хора.
	{img:cherveniya_oblak.png}
	Свещениците и проповедниците ни говорят, че сме живели грешно преди появата на белия човек между нас. За какъв грях става въпрос? Ние живяхме праведно — така, както мислехме, че е правилно да се живее. Трябва ли да бъдем наказвани за това? Не съм убеден, че това, което ми казват тези хора, е истината. Като дете вярвах, че Висшите Сили (_Таку Уакан_) са могъщи и вършат странни неща; тогава аз можех да ги умилостивявам и да печеля тяхната благосклонност. Тогава те можеха да ме пазят или да ме накажат; тогава те можеха да бъдат добри приятели или опасни врагове.
	Бях научен, че _Уи_ (Слънцето) е Великата Тайна (_Уакан Танка_), че то е Висшето Тайнство (_Йотан Уаканту_) и че е нашият Праотец (_Тункашила_), и народът ми се обръща към него като към баща (_Ате_). Това ми бе казано от мъдрите хора (_Уичаша Ксапа_) и шаманите (_Уичаша Уакан_). Те ме научиха, че мога да спечеля милостта на Силите, като бъда благ с народа си и смел пред неприятелите; като говоря истината и живея храбро; като се боря за хората си и техните ловни полета. Те ме научиха, че _Таку Шканшкан_ (Покровителят на движещите се неща) е _Уакан Танка_; че _Инян_ (Покровителят на неподвижните неща) е _Уакан Танка_; че _Уакинян_ е _Уакан Танка_; че _Татанка_ е _Уакан_; че _Анук Ите_ е _Уакан_ на злото; че _Хейока_ е _Уакан_ на злото; че _Иктоми_ е _Уакан_ на злото. Тези неща се казваха преди Танца на Слънцето. Лакота вярваха в тях и живееха така, че да спечелят закрилата на Висшите Сили (_Таку Уакан_). Шаманите можеха да лекуват болестите с помощта на Добрите Тайни (_Уакан Уаще_) и да прогонват Лошите Тайни (_Уакан Шича_). Двукракият (_Легендарната Мечка_) учеше лакота кои билки и лекове са добри. Когато лакота вярваха в тези неща, те живееха щастливо и умираха удовлетворени. Какво повече от това може да ни даде белият човек? _Таку Шканшкан_ е близък с духа ми (_Наги_) и когато умра, ще отида при него. Тогава ще бъда с предците си. Ако това не е в рая на белия човек, аз ще бъда доволен. _Уи_ е мой баща. Великата Тайна на белия човек надделя над него, но аз ще му остана верен.
	Сенките пред мен са дълги и мрачни. Скоро ще легна, за да не се изправя повече. Но докато душата ми е с моето тяло, димът от дъха ми ще бъде отправен към Слънцето, защото то знае всички неща и знае, че аз все още съм му верен.
@	_Махпия Лута_ (Червеният Облак), 4 юли, 1903 г.
@	Из:_James R. Walker, «Lakota Belief and Ritual»._
@	Превод: Теодор Кошев


	__Силвестър Лонг__ (1891-1932) е писател и публицист, автор на добилата навремето широка известност книга _«Дългото Копие — автобиография на един чернокракски вожд»_ (1928), както и на множество статии за индианската история, култура и борбата на коренните американци за граждански права.
	{img:sylvester_long.png}
	Животът на Лонг дълго време остава обвит в тайнственост, и едва през последните години някои изследователи, след детайлни проучвания на архивни документи, успяха да хвърлят повече светлина върху биографията му. Силвестър Лонг, който подписва произведенията си с името Вождът Бизоново Дете Дългото Копие и се представя за индианец чероки, а по-късно — за чернокрак, е от смесен етнически произход. В жилите му тече кръвта на хървати, афроамериканци и индианци.
	В своята книга «Дългото Копие…», написана под формата на автобиография, Лонг разказва за детството си в канадските равнини сред племето чернокраки. Всъщност това е литературно произведение, което не може да бъде оценено еднозначно. Личните впечатления на автора, чутите от други хора истории и напълно измислените епизоди по причудлив начин се преплитат в едно противоречиво повествование, в което истината и фантазията могат да бъдат доловени само от познавач. Самият Лонг отбелязва в писмо до свой приятел следното: «Моите издатели ми поръчаха миналата година «юношеска книга» за индианци… с много приключения и добро описание на индианските обичаи. Аз обединих собствените си преживелици с тези на мнозина други индианци, които познавах, и направих от всички тях една увлекателна история. […] Но когато получиха ръкописа, те сметнаха, че това е «прекалено хубаво за юношеска книга» и веднага решиха да я пуснат като книга за действителни събития.»
	Несъмнено е обаче, че някои от описаните събития са достоверни факти, станали достояние на широката публика (като например епизода със смъртта на Силния Глас, който предизвикал значителен обществен отклик в Канада)*. От литературна гледна точка е важен фактът, че писателят се стреми да еманципира индианските културни традиции в един труден за коренната американска култура момент, когато тя е подложена на тотален натиск от страна на индустриалната цивилизация и въпросът за съхраняване на индианските духовни традиции стои особено остро. В този аспект въпросът за автентичността на поднесения материал остава на заден план. Редица видни индиански интелектуалци и обществени дейци отбелязват по-късно, че в младостта си са били силно повлияни от книгата на Силвестър Лонг.
	[* Всъщност Силният глас е бил млад индианец от племето крии, а не от чернокраките. — Б.р.]
	Въпреки литературната известност и успешното начало на филмова кариера (главна роля в «Тихият враг», 1930), Силвестър Лонг се чувства самотен и пренебрегнат, откъснат от корените си. В пресата се появяват все по-прозрачни намеци, че историята на живота му е фалшива. Назряващият скандал, съчетан с някои проблеми в личния му живот, довеждат до психически срив у писателя и той се самоубива през 1932 г. в Лос Анджелис.
