	Беше изключителен шанс да посетя дома на Реджиналд и Гладис Лойбин на 1 септември 1994 г. Като човек, занимаващ се с изработване на типита и изучаващ културата на прерийните индианци, за мен гостуването ми на семейство Лойбин в Муус, щата Уайоминг, бе равнозначно на поклонение в Светите земи. През годините многократно бях разговарял с госпожа Лойбин по телефона, а няколко пъти и чрез писма. Тя винаги беше в добро настроение и окуражаваше моите усилия да направя и издигна свое типи. Канеше ме, ако посетя Йелоустоун или Националния парк «Гранд Тетън», непременно «да се представя».
	Бях уговорил посещение в дома им, но се затрудних да намеря къщата. Спрях в Пощенската служба на Националния парк «Гранд Тетън» и помолих да ме упътят. Очевидно местните искаха да предпазят възрастната двойка от досадни посетители, защото единственото, което ме посъветваха, бе да се обадя на Лойбин по телефона и да поискам напътствия лично от тях. По-късно, докато траеше следобедната ми визита в дома им, различни съседи периодично звъняха по телефона, да се осведомят за характера на посещението на чужденеца. С облекчение установих, че семейство Лойбин всъщност имаха надеждна защита — оградна мрежа и модерна охранителна система.
	Госпожа Лойбин ме засипа с различни истории, докато седяхме във всекидневната и гледахме два от филмите им на видео. Домът им беше точно такъв, за какъвто получаваш представа от книгите им: конструкция от дървени трупи, с изба и кухня, която определено беше най-оживеното място в къщата. От прозорците на всекидневната и спалнята се откриваше възхитителна гледка към планините на «Гранд Тетън». Лъковете от колекцията на Реджиналд висяха окачени на тавана на спалнята, а на стената беше опъната извезана с мъниста вътрешна стена на шайенско типи. Друга подобна стена служеше за преграда, отделяща в студените дни кухнята от всекидневната. За съжаление в деня на моята визита голяма част от техните ценни предмети беше натоварена на двете им коли (последен модел), заради възможната опасност от разразил се в далечината пожар. За щастие пожарът не достигна дома им.
	Двамата очевидно изпитваха дълбока привързаност един към друг. Гладис неколкократно го нарече «скъпи», а докато той внимателно разписваше на кухненската маса трите донесени от мен книги, тя прекарваше пръсти през косата му. Това посещение остави у мен неизличим спомен. Разбира се, много други хора също са ми разказвали за визитите си в дома на семейство Лойбин в Антилоповите равнини или за грижливо изписаните на машина отговори, които са получили по повод на свои запитвания. Гладис дори се оплака, че им се обаждат хора от такива далечни краища като Япония и — без да се съобразяват с часовата разлика — искат да разговарят по всякакви индиански въпроси в 3 часа през нощта.
	В продължение на много години всяко лято Лойбин танцуваха на празниците в Джаскън Лейк Лодж на територията на Националния парк «Гранд Тетън», а техните типита, опънати в задния им двор, се виждаха още от магистралата.
	Гладис почина внезапно на 88-годишна възраст в дома им на 8 септември 1996 г., а Реджиналд напусна този свят на 5 април 2000 г. на 96-годишна възраст в болницата «Карл» в Шампейн, Илинойс. Техните книги «Индианското типи» (The Indian Tipi), 1957, «Танци на Северноамериканските индианци» (Indian Dances of North America), 1977 и «Стрелбата с лък на американските индианци», (American Indian Archery), 1980 са публикувани от Издателството на Университета в Охлахома, а в чест на семейство Лойбин Университетът на Илинойс в Шампейн ще открие индианска галерия «Лойбин».
	Скръбната вест за кончината на г-н Лойбин в «Джаксън Хол Нюз»*1 изтъква, че Реджиналд и Гладис са посещавали училището по изкуствата в Норуич (Кънектикът) през 20-те години на ХХ век. Предоставена им била възможност да продължат образованието си в Париж, но те предпочели да заминат при лакота и да изучават обичаите на прерийните индианци. Техен пръв и дългогодишен наставник бил Ралф Хюбърт (Уанбли Уакан) Свещеният Орел, изследовател на културата на прерийните индианци, един от първите разпространители на идеята за бойскаутите, учител и шоумен. По-късно Реджиналд и Гладис Лойбин поемат свой самостоятелен път и започват да се учат от различни сиукски старейшини като Един Бик, племенника на Седящия Бик*2. Когато им бях на гости, Гладис намекна, че решението им да заминат на Запад срещнало известно неодобрение от страна на роднините им от Нова Англия.
	[*1 «Джаксън Хол Нюз», _Известният танцьор на индиански танци Редж Лойбин умира на 96._ Джаксън Хол, Уайоминг, 12 апр. 2000. — Б.а.]
	[*2 Уилямс, Джак Р. Флорисант, Колорадо — лична кореспонденция и разговори. — Б.а.]
	{img:da_si_spomnim_semeystvo_laubin.png}
	През 1953 г. семейство Лойбин и група индиански танцьори от племето кроу*1 изнасят представления в Европа, Алжир и Мароко. Във всекидневната им имаше огромен плакат на френски с график на техните представления, сложен в рамка. Гладис сподели, че мениджърът им бил безскрупулен човек и турнето не им донесло финансов успех. През 1972 г. Лойбин получават престижната танцова награда «Капецио» и стават първите етно танцьори, удостоени с такова отличие. В една любопитна рецензия от 1944 г. с автор Джордж Мартин, тогавашен танцов критик за Ню Йорк Таймс, се казва: «Дори теоретично погледнато, малко би могло да се каже в защита на онези танцьори, които се осмеляват да изпълняват «автентични танци на други народности». Трудно е да се обясни защо това не важи за Реджиналд и Гладис Лойбин, но то просто _не важи_.»*2
	[*1 Кроу — племе от сиукското езиково семейство. Първоначално били подгрупа на племето хидатса и водели полууседнал начин на живот край горното течение на река Мисури. През втората половина на ХVІІІ в. се отделили от хидатса и се отправили на запад. Заселили се в територии, влизащи в днешните щати Монтана и Уайоминг. След като се сдобили с коне, кроу се превърнали в типични прерийни номади, чийто живот почти изцяло зависел от мигриращите бизонови стада. Б.р.]
	[*2 Дънинг, Дженифър. _Реджиналд Лойбин, 96, Изпълнител на автентични танци на прерийните индианци._ Ню Йорк Таймс, 11 апр. 2000. — Б.а.]
	Критиците на тяхната работа ги определят като «прекалено театрални».* Попитах Гладис как би описала Реджиналд и себе си, а тя каза:
	[* Пауърс, Уилям К. «Бук Ревю», _Индианско изкуство,_ Скотсдейл, Аризона, пролетта на 1978 г. — Б.а.]
	— Ние бяхме просто изпълнители.
	Ала те определено бяха повече от това. Понеже моят интерес е насочен към типито, мога да подчертая, че едва ли направата, издигането и вътрешното обзавеждане на различните видове типита биха били така добре известни без техния прецизен труд. Колко хора, интересуващи се от индиански лагери, имат своите захабени от четене екземпляри от «Индианското типи»? Един от моите е с отпечатък от стъпало на вътрешната корица, защото го настъпих, докато се борех с брезента, стараейки се да следвам стъпка по стъпка техните указания. Книгите на семейство Лойбин за индианските танци и индианската стрелба с лък са богато илюстрирани и ценни източници на сведения.
	Какъв е заветът на Реджиналд и Гладис Лойбин? Техният дългогодишен приятел Джак Р. Уилямс от Флорисант, Колорадо, казва, че една от заслугите им е «съхраняването на индианския дух по време на дългия мрачен период между двете световни войни», когато «във времената на Голямата депресия пропадането на коренните американци беше масово». Освен това «тяхната работа помогна на индианците да осъзнаят какво те самите всъщност имат», особено в ситуацията, когато «старите хора вече бяха починали, местните езици — изгубени, а индианските деца се завръщаха от правителствените интернати със съзнанието, че са втора ръка хора». Бих искал да добавя само, че Лойбин наложиха усвоените от коренните американци висок стандарт и майсторство по отношение изработката на костюми, типита и вътрешно обзавеждане. Гладис изтъкваше, че техните старейшини не са били като сегашните, защото — когато тя и съпругът й заминали на Запад — техни наставници станали хора, спомнящи си залеза на номадския живот и стадата бизони. Безусловен принос на семейство Лойбин е, че те дават пример на много поколения не-индианци, които благодарение на тях се научават да почитат и да се възхищават от една различна от собствената им култура.
	Подходящ начин да се почете паметта на семейство Лойбин би бил финансово дарение за галерията «Лойбин», стопанисвана от фондация към Илинойския университет на адрес: 1305 West Green Street, Urbana, Illinois 61801, USA. С кончината на Реджиналд и Гладис Лойбин отбелязваме края на една епоха и оставаме с чувство на признателност към забележителната им работа и към благородния им дух, както и към щедростта им да ги споделят с нас.
@	Превод: Десислава Драгиева
