	Проф. д-р Катрин Шенли, официален член на племето асинибоини от резервата Форт Пек в щата Монтана, понастоящем работи в катедра за изследвания на коренните американци в университета в Монтана. Д-р Шенли има многобройни публикации в сферата на коренната американска литература.

#	Метафоричният смисъл на хазартните игри в културните традиции на прерийните индианци
	За преобладаващата част американски граждани, както и въобще за тези, които определят обществената нагласа, комарджийството — или неговият по-достоен терминологичен брат хазартът — е прекрачило с единия си крак отсам, а с другия оттатък неясно очертаната граница между законно и незаконно, морално и неморално, здраво и нездраво. Нищо не предизвиква по-голяма раздвоеност в американското културно съзнание от хазартните игри на коренните американци. Индианците продължават да бъдат потърпевши от двумоделното мислене, според което опростено биват приемани или само като добри, или само като лоши*1. Когато се асоциираме с «природния»*2 свят, с Майката Земя, ние сме добри индианци, но когато сме включени в бизнес за правене на пари от хазарт, тогава сме лоши индианци. Позовавайки се за малко на сатиричната логика от Страната на чудесата на Луис Карол, ще се опитам да илюстрирам как работи логиката на американската култура по отношение на индианците. Луис пише: «Децата са алогични. Никой не е презиран, ако може да дресира крокодил. Алогичните личности биват презирани.» Уорън Уивър обяснява връзките:
	[*1 Не започвам спор за или против индианските хазартни игри; по-скоро твърдя, че самите индианци трябва да направят подобно разграничение, изхождайки от своите закони. — Б.а.]
	[*2 Много от думите в тази статия биха могли да се поставят в кавички, понеже са употребени в нетипичен смисъл. «Природният свят» например означава място, спрямо което хората са някъде «отвън», докато всъщност те категорично съществуват вътре в природния свят, дори и когато обитават в условия на изкуствено регулиран климат. Такива думи при първоначална употреба отбелязвам с кавички, а по-нататък ги давам без кавички. — Б.а.]
C>
	Всъщност, тъй като децата са алогични (Твърдение 1) и тъй като алогичните личности биват презирани (Твърдение 3), следователно децата са презирани. И понеже презираните хора не могат да дресират крокодили (Твърдение 2), то децата не могат да дресират крокодили. (Твърдение 4)
C$
	Подчертавам за моите цели: индианците са алогични. Никой, който може да управлява финансово проспериращо предприятие, не бива презиран. Алогичните хора биват презирани. Следователно индианците не могат да управляват финансово проспериращи предприятия. Бихме могли да подберем много думи, които да заместят «алогичен» — «примитивен», «духовно ориентиран», «интуитивен», «ненаучен», «нецивилизован» или «непригоден за бизнес». Очевидно предпоставките на логиката тук са погрешни, но това, което не е толкова очевидно, е, че обичта и омразата към индианците имат една и съща предпоставка. Ще се спрем на това, когато излагаме дълбинните основания на научното мислене, влизащо в противоречие с духовните вярвания, залегнали в интуитивната връзка с природния свят. Идеята за комарджийството като «нещо индианско» хвърля негативен оттенък върху възприемането на игрите на късмета и помрачава традиционните племенни разбирания за тях, без значение дали ги разглеждаме от научна или от духовна позиция. Един от начините да въплътим индианския възглед по този въпрос е да се позовем на схващанията на коренните американци за самите тях — как и откъде определени хора от племето се сдобиват със сила? Как тези хора отстояват мястото си в света и с каква фразеология се описва тяхното съществуване? Противно на популярното схващане, че индианците реагират на наблюдаваните от тях феномени като група, а не като индивиди, за тези хора именно индивидуалната опитност — и то придобита предимно чрез сънища — е основата, върху която се изгражда авторитетът. Тълкуването на сънищата, както и разчитането на други аспекти на опита и съществуването, изграждат коренната американска наука за вероятностите.
	В тази статия ще се спра върху думата «късмет» — често срещан в автобиографиите на прерийните индианци и други етнографски истории от края на ХІХ и началото на ХХ век термин. Късметът в тези писания често се представя като метафизично понятие; най-общо казано, той е «портал» към обиталището на духовете, където силата — по-добрият термин е «медицина»*1 — може да бъде овладяна. Предметите и езикът (особено някои смислово натоварени [свещени] думи като например имената, поредиците от напеви и т.н.) ритуално осигуряват достъп на търсещия до това обиталище (граничещо и съжителстващо с ежедневната реалност). Ще завърша с кратко проследяване на понятието «късмет» в романа «Подиграващия Враните» на Джеймс Уелч*2, с намерение да покажа как се вписва търсенето и намирането на късмета (медицината) в индианската идентичност от епохата на завладяването и пълната колонизация на континента от белите, както и сходствата и разликите спрямо по-ранни, по-«традиционни» разкази.
	[*1 Тук ще се въздържим от поредното обяснение на понятието «медицина». Едва ли на някого от читателите то е непознато, но ако има такъв — нека погледне вече излизалите книги на индианска тема, или просто първия «Глас на орела». — Б.р.]
	[*2 James Welch, «Fools Crow» (Penguin Books, New York, 1986) — Б.р.]
	За мен е спорно доколко «вероятностното мислене» — термин, въведен от Уивър — се явява аспект единствено на «коренната» мисъл. Колкото и да варират културните дадености при различните народи и раси, те показват една всеобща вяра в сили, които действат «зад кулисите». За да избегна излишното удължаване на настоящия текст, ще предложа нещо по-скоро описателно, отколкото дефиниращо. Ще си позволя да разгледам термина «коренен» като едно по-обобщено понятие и така ще ви насоча към метод, който може да изглежда непълен и хипотетичен, ала вярвам, че е подходящ за разглеждане на въпросните културни дадености. Западните учени са изследвали племенното мислене по начини, доближаващи се до моя подход, но са сгрешили в опитите си да изградят универсални обобщения от културните особености, често изопачавайки или експлоатирайки племенния опит така, че той да оправдае заключенията им. Така например (по думите на Комбс и Холанд) Карл Юнг «вярва в нашата връзка с всеобщата основа на реалността, битуваща на нивото на несъзнаваното… [и] назовава съвпаденията, отразяващи дълбоки психологически процеси, с въведения от него термин «синхронизъм». «Късмет» — в смисъла, в който аз използвам тази дума — се отнася за света отвъд индивидуалната психика, а също и отвъд понятия като «колективно несъзнавано».
	Разгледаните по-долу разкази са наситени с различни типове мислене по отношение на късмета. Първият откъс е от «Двата Гамаша — изграждането на един воин от племето кроу»* — поредица от автобиографични разкази, събрани за Музея на американските индианци през лятото на 1919 г. от Уилям Вилдшут, полеви изследовател от холандски произход. Интервютата, които той провежда, са преведени от езика на кроу (абсарока) от един чистокръвен кроу, Джаспар Лонг, и от един кроу със смесена кръв, Томас Лефорж. Двата Гамаша дава далеч по-обширен митологичен контекст на своята лична история, отколкото мога да предам тук, но това, което ще представя, е същностното твърдение, че «всеки кроу има свой свещен покровител още от самото си раждане, ала някои не го познават, защото никога не успяват да се сдобият с отредената им медицина или защото сънищата им нямат сила». Тук Двата Гамаша обяснява как самият той не е имал добър късмет — защото не е имал и вещи сънища, — а после споделя как все пак се е сдобил с магическа сила. Воинът разказва как работи късмета от Другата страна и защо:
	[* Пасажите, на които се позовавам тук, се срещат и в _Native American Autobiography: An Antology_, ed. Arnold Krupat (Madison: University of Winsconsin Press, 1944); Кръпат цитира откъса от «Two Leggings: The Making of a Crow Warrior», ed. Peter Nabokov (New York: Thomas Crowell, 1967). — Б.а.]
C>
	«Ние обичаме хазарта. Двете момчета [духове, които Създателят избрал за помощници на хората] ни научиха на това. Двата клана на Тези-Които-Нямат-Огън* обикновено залагат един срещу друг, а залозите им включват живота на онези индианци, които те са осиновили чрез магически сънища. Когато член на единия клан загуби, неговото осиновено дете бива «изяждано» от спечелилия клан.»
	[* Табуизирано название на духовете в митологичната терминология на кроу — Б.р.]
C$
	Тъй като духовният покровител на човека се грижи за него след смъртта му, свързването с възможно най-подходящия «родител» от света на духовете е от огромно значение. Двата Гамаша разкрива тази логика: «Ние не искаме да получим видение от Слънцето, защото то е лош играч. Този, който го сънува, обикновено става могъщ свещен човек, но почти винаги умира млад. Предпочитаме Луната, която често залага, но рядко губи; тези, които тя осиновява, имат дълъг живот». Така става ясно, че човешката сила зависи от установените роднински връзки (социален фактор с огромна роля в света на хората) с природните сили и други свещени покровители. Двата Гамаша свързва магически придобитите духовни дадености с начина, по който воинът умира; според него качественото съдържание на човешкия живот — от младостта през зрелостта до старостта, — е тясно свързано с източника на магическата му сила. Трябва да се следват «определени напътствия» от свещените покровители. «Ако не ги спазваме — заявява Двата Гамаша, — може да ни сполети лош късмет или болест, или да бъдем ранени в битка. Ако продължаваме да не слушаме нашия свещен покровител, той ще се разгневи и ще заложи живота на своето дете срещу някой могъщ противник, който винаги печели.» Своевременните и подходящи действия водят до желания резултат; те са и пространството, в което се проявява и намира своето изпълнение намерението на индивида.
	За разлика от религиозното мислене на евроамериканците, Двата Гамаша не открива аналог на християнския дявол в разбиранията на народа абсарока. Той казва: «Когато черните дрехи*1 дойдоха при нас, те говореха за дявола, но ние не го открихме сред нещата, които познаваме. Смятаме, че всичко е и добро, и лошо, и няма човек или нещо, което е само добро, или само лошо. Познавам много мъже, които черпят силата си от призраци.» Посредством тълкуването на явления като заболяване или преждевременна смърт, сполетели даден човек или семейство, или пък на индивидуален военен успех, може да се прецени дали нечий сън има сила, или няма.*2
	[*1 Черни дрехи — букв. свещенически раса. Под «черни дрехи» индианците имат предвид мисионерите, дошли при тях да проповядват и налагат християнството. — Б.р.]
	[*2 Двата Гамаша завършва пасажа с думите: «Нашите свещени вързопи, принадлежащите към тях песни и церемониите, в които ги използваме са все неща, които сме научили от сънищата си. Всички те изграждат нашата медицина. Този, който подрежда живота си съобразно тази свещена помощ, е добър и щастлив човек и живее дълго.» В понятията на прерийните индианци отвъдният свят в повечето си аспекти е огледален на този, внушавайки убеждението, че «рай на земята» е нещо възможно. — Б.а.]
	Сред чернокраките се разказва една история за човек, чиято медицина не била силна. Той «живеел нещастен живот, живот без късмет», докато — за разлика от Двата Гамаша — не получил силно видение. Един ден «духът му се запътил» към дома на Стареца Видра под повърхността на езерото. Старецът Видра «научил този човешки дух на церемонията на Видровото типи, която се провежда и до днес.» Когато духът на онзи човек се завърнал, той се «събудил» и се смаял от всичко, което бил получил. С помощта на уважавани старейшини от племето той боядисал типито си така, че да отразява символите на преживяната от него среща, изпял научените песните и изпълнил церемониите. Подчертава се, че след случилото се «късметът [на човека, чийто живот бил злощастен] се променил и той заживял добре. Станал видна личност сред чернокраките, а изображенията върху неговото типи се радвали на голяма почит».*
	[* Adolf and Beverly Hungry Wolf, «Indian Tribes of the Northern Rockies» (Skookumchuck, B. C.: Good Medicine Books, 1989), 35. — Б.а.]
	В контекста на тази история късметът се свързва с намирането на врата към света на духовете посредством вещ сън, а там човекът може да получи ценна помощ за успешен живот, за живот в услуга на общността. Ако няма какво да предложи, той самият е нищо — човек без късмет. Схващан по този начин, късметът изисква строго спазване на определени инструкции за живот и развиване на умения за проницателно наблюдение. Когато са точно пресъздадени под формата на предмети, включени в свещения вързоп, елементите от съня отново и отново дават възможност за активиране на придобитата в отвъдното, но действаща в нашия свят сакрална сила. Подобна символика, изобразявана чрез предмети, песни и имена, обхваща част от инструкциите, чието спазване гарантира сдобиването със силна медицина.
	Вероятно една от най-впечатляващите истории за късмета е тази на Ниския Рог от чернокраките. Този човек имал две прераждания. Когато бил убит от група воини от племето крии, но се преродил сред тях в облика на слабоумен младеж. Вторият път се преродил сред собствения си народ като млад мъж, дарен с име, което да му носи късмет. Нека започнем отначало: в младостта си Ниският Рог спечелил уважението на другите, защото щедро раздавал на другите конете, които бил откраднал в набези срещу вражески племена, а и защото бил безумно смел. Като че ли силата му го пазела от всякаква опасност. Отново и отново се промъквал в лагерите на крии и асинибоини, за да отмъкне жребци за лов на бизони и коне за надбягвания. С пера от ястреб врабчар в косите и тихо напявайки свещените си песни, той сякаш се движел като сянка през лагерите, и оставял своите побеснели от гняв врагове без коне. Макар че бил още юноша, по-старите воини «го молели да предвожда бойните отряди. Знаели, че е смел и късметлия, а и че притежава могъщи покровители от света на духовете». Той загубил живота си в битка с воини крии, предвождана от Рогатата Гръмотевица, известен с това, че «всявал такъв страх у чернокраките, какъвто Ниският Рог у криите». Събраните от Хю Демпси индиански сведения за смъртта на Ниския Рог в центъра на лагер на криите разказват, че тялото му «било насечено на малки парченца» и хвърлено в огромен огън. Когато воините крии сторили това, един слабоумен младеж от техния лагер започнал да танцува наоколо и да пее песента на ястреба врабчар, която бил чул от устата на чернокракския воин няколко часа по-рано. Щом песента на силата на Ниския Рог прозвучала от устата на младежа, един въглен в огъня изтрещял и се пръснал, превръщайки се в огромна мечка, която «се втурнала срещу ужасените индианци и убила петима от тях». Докато криите бягали от злощастното място, момчето изпяло други три песни на силата на Ниския Рог: песента на заека довела свирепи прерийни вълци, които нападали и убивали всеки, който им се изпречи на пътя; песента на гръмотевицата извикала «ужасна лятна буря». Докато бурята беснеела, «мълниите падали, поразявайки крии и асинибоини»; с мишата песен в лагера се появили седем бизонови бика, които намушкали и стъпкали няколко злощастни жертви.»
	Историята на Ниския Рог обаче не свършва дотук. Той се завърнал отново в човешкия свят под името Единственият-Човек-Който-Има-Различна-Пушка. Онзи, който му дал това име, «искал да осигури добър късмет на детето [за да отнеме в битка пушка, различаваща се от всички други оръжия]». Подобно на Далай Лама, спомнящ си своите минали животи чрез предметите, притежавани от предишния Далай Лама, Ниският Рог в личността на Различната Пушка познал жена си и показал мястото, където преди смъртта си бил оставил своите бич и нож. Първоначално недоверчив към думите на едно шестгодишно момче, съветът на старейшините в крайна сметка изпратил воини да проверят мястото, където според Различната Пушка той бил умрял като Ниския Рог. Момчето встъпило в зрелост под името Ниския Рог и неговите хора очаквали, че ще стане свещен човек. Той придобил силата на белоглавия орел, както и тази на четирите животни покровители на своя предшественик и — според свидетелства и на индианци, и на не-индианци — изцерил Огнивото, който бил смъртоносно прострелян в гърдите от Канадската кралска конна полиция.*
	[* Хю Демпси представя различни гледни точки в разказа си за живота на Ниския Рог, включително тези на крии, не-индианци и чернокраки. — Б.а.]
	Историята на Ниския Рог не само отразява вярванията на чернокраки, крии и асинибоини (накода) в прераждането, но илюстрира и убеждението, че ако има достатъчно свещена сила, човек може да получи напътствие как изобщо да избегне смъртта. Разказва се, че Ниският Рог умрял през 1899 г., защото — противно на инструкциите, дадени му от духа — спал в легло, направено от бял човек. При дадените обстоятелства смъртта му нямало как да бъде осуетена, защото единствено съпругата му знаела какво трябва да направи, за да го върне обратно към живот, но тя не била наблизо в критичния момент. В този аспект краткият разказ за живота на Ниския Рог от Хю Демпси може да бъде съпоставен с историята на Бизоновата Шатра (от Народа на Бялата глина, гро вантр) в «Седемте видения на шамана Бизоновата Шатра»*, разказани от неговата дъщеря Жената Змия на Фред П. Гоун и по-късно редактирани от Джордж Залавящия Коне; и четиримата изброени са членове на същото племе, гро вантр.
	[* Издадена на български от «Изток-Запад», С. 2004 г.]
	Чудесно е, че до нас е достигнала историята на Ниския Рог, реконструирана на базата на множество разкази, но още по-голямо щастие е, че разполагаме с пълното описание на живота на един воин, обрисуван с най-големи подробности от неговите съплеменници в «Седемте видения на шамана Бизоновата Шатра». Както коментира Хю Демпси, действията на свещени хора като Ниския Рог «бяха отричани и охулвани от индианските агенти, които виждаха в тях препятствие по пътя на прогреса. Още по-яростни в атаките си бяха лекарите от Индианския отдел, които водеха непрестанна борба за поставянето на традиционните лечители извън закона.» С нескрита ирония Демпси цитира доклада на д-р Ф. К. Джерард от 1899 г., в който се казва, че една четвърт от смъртните случаи през последните четири месеца са отбелязани в собствената му болница, и «ако това състояние на нещата не се промени, няма да мине много време и цялото племенно подразделение ще бъде напълно унищожено».
	В своя роман «Подиграващия Враните» съвременният автор от народа блекфийт* Джеймс Уелч, изобразява живота на чернокраките — по-специално на пийганите [едно от племената на този народ] — в края на 60-те години на XIX в., пред прага на затварянето им в резерватите. Писателят представя разбирането на своите предци за късмета. В началото на своя разказ той ни запознава с герой, който «нямал късмет» или по-скоро имал «лош късмет». Уелч пише:
	[* Южните пийгани определят себе си като «Blackfeet», докато другите членове на чернокракската конфедерация — сиксика, северните пийгани и кайнауа — се наричат «Blackfoot». — Б.а.]
C>
	«Чийф Маунтийн… Тя се възправя малко встрани от другите планини, не толкова висока, колкото някои от тях, но могъща, изпълнена със сила. Квадратното й гранитно лице е особеност на пейзажа за всеки, който преминава оттам. Но Чийф Маунтин е много повече от това за трите чернокракски племена — пийганите, кайна и сиксика, — защото на върха й още лежат черепи на чернороги*, използвани като възглавници от великите воини. Върху тези черепи в отдавнашни времена Орловата Глава и Желязната Гръд бяха сънували своите видения и техните животни покровители ги бяха дарили със силен дух и късмет във война…
	[* Чернороги — традиционното чернокракско название на бизоните. — Б.р.]
	Кучето-на-Белия-Човек не беше такъв късметлия. За своите осемнадесет зими той почти нямаше с какво да се похвали. Баща му, Яздещия-при-Входа, имаше много коне и три съпруги. Самият Кучето-на-Белия-Човек притежаваше само три коня и нито една жена. Животните му бяха немощни и сред тях нямаше жребец за лов на чернороги. Кучето-на-Белия-Човек имаше мускет, но нямаше барут, а неговото животно покровител беше слабо.»
C$
	Този откъс извежда на сцената нашия герой, Кучето-на-Белия-Човек, за да се разкрие мястото, което е източник на сила за неговия народ, и да бъде подчертана неговата собствена липса на шанс. В началото самото име на героя — Кучето-на-Белия-Човек (значението му ще развия по-нататък) — внушава идеята за лош късмет, но внимателното четене на романа разкрива тук едно важно загатване. Когато по-късно Кучето-на-Белия-Човек се присъединява към отряда, потеглящ на набег за отвличане на коне от племето кроу, Жълтият Бъбрек го оглежда, за да реши ще им бъде ли от полза, и отбелязва за себе си: «Той е като росомах*1… нисък и силен. Ако има храброст в сърцето, за да им излезе насреща, ще накара тези кроу да си платят». Подобно на Чийф Маунтийн — «не толкова висока, колкото някои от тях, но могъща, изпълнена със сила» — нерешителният главен герой на романа е предопределен да стане «монумент» за своя народ. Като място за търсене на видения, Чийф Маунтийн напомня на пийганите за могъщите мъже, които са намерили «животни покровители, дарили ги със силен дух и късмет във война» — нещата, които Кучето-на-Белия-Човек търси. Той също ще получи сила от определен животински дух — този на росомаха — ала истинското му навлизане в другия свят ще се осъществи чрез пътуването му до мястото, където ще срещне Соатсаки, Жената Перо — съпругата на Утринната Звезда. Името Кучето-на-Белия-Човек вероятно първоначално отблъсква читателя, но впоследствие научаваме, че то произхожда от детските години на героя, когато като малко момче той е следвал навсякъде из лагера свещения мъж на пийганите Белия Човек. Името Синопа, дадено му като дете, също навежда към подобна връзка, защото означава «червена лисица», а червената лисица е свързана с Напи (наричан още Стареца или Белия Старец), който играе ролята на първия човек — създател или помощник на създателя — и трикстер*2 в митологията на чернокраките. Без да познава първоосновата на възможните митологични съотнасяния, читателят асоциира името с лош късмет, особено имайки предвид положението на индианците спрямо белите хора. Когато Кучето-на-Белия-Човек се превръща в Подиграващия Враните, това става като по някаква шега на съдбата, защото случайността му помага да убие вожда на кроу и другарите му въздигат тази постъпка в акт на геройство, а всъщност всичко се случва в момент на объркване и несигурност. Бащата трябва да го инструктира как да се държи, затова, след като му казва да скалпира Бичия Щит, той продължава да го поучава:
	[*1 Росомах (_Gulo gulo_) — най-големият представител на семейство _Порове_; тежи между 14 и 20 кг, достига на височина при холката до 45 см и дължина на тялото до 110 см. Разпространен е в северните части на Европа, Азия и Северна Америка. Росомахът е много силен, агресивен и издръжлив хищник, който може да измине 60-80 км дневно. Непрекъснато е в движение, катери се добре и по дървета. Храни се предимно с дребни животни и мърша, но убива дори елени и лосове, особено в дълбокия сняг през зимата, когато движенията на тези едри тревопасни са затруднени. Ранен, бранещ малките си или поставен в някакво друго затруднено положение, росомахът не се колебае да нападне и хора. От двете си прианални жлези при опасност изхвърля течност с остра, задушлива, изключително неприятна миризма, от която бягат дори мечки, вълци и рисове. Козината на този хищник е единствената в животинския свят, която не замръзва при никакви обстоятелства. — Б.р.]
	[*2 Англ. _trickster_ — хитрец, мошеник. Типичен герой от митологиите на северноамериканските племена, който непрекъснато върти някакви номера на хората и попада в комични ситуации. Надарен е със свещени свръхестествени сили. Трикстери са също Койотът, Гарванът и Иктоми (Паякът). — Б.пр.]
C>
	« — Изправи се, стани, храбрецо! — викаше Яздещия-при-Входа. — Вземи този чудесен кон, този жребец на кроу, който ти спечели!
	Яздещия-при-Входа беше отвързал черния кон и сега подаде ласото на Кучето-на-Белия-Човек.
	— Мой чудесни сине, днес ти си толкова смел!»
C$
	Уелч изобразява промяната в отношението към Кучето-на-Белия-Човек от страна на клана на Хранещите-се-в-Самота на племето пийгани — първоначално хората го съжаляват заради неговия лош късмет, но после започват да го смятат за многообещаващ (притежаващ добър късмет). Читателят обаче вижда колко «смел» е всъщност воинът и чува подигравателния смях на Гарвана, който разговаря с него. Независимо от погрешната представа на хората от клана за Подиграващия Враните като за човек, дарен с добър късмет, героят действително усеща, че тя все пак му помага и на него действително започва повече да му върви. Той не само се сдобива с коне, но също и със съпруга, и — което е най-важното — със собствен път на силата и дух покровител. С развитието на романното действие обаче късметът вече не се проявява като щастлива случайност в живота на героя, а започва да произтича от формиращите се у него достойнство и качества на водач. Подиграващият Враните проявява честност, когато преодолява похотливите си мисли по отношение на своята «почти-майка»*, Убиващата-до-Езерото; щедрост, когато поема отговорност за семейството на жена си; самоотверженост и издръжливост, когато участва в Танца на Слънцето; мъдрост, когато търси начини да помогне на своите хора и да ги спаси.
	[* Обръщение на сина към другите съпруги на баща му при чернокраките. — Б.р.]
	Науката за вероятностите на пийганите се откроява особено ярко в сюжета на романа, когато различни персонажи се опитват да разтълкуват своите сънища. Сънят на Бързия Кон — и предупрежденията, заложени в него — остава в известна степен неразтълкуван, но извиква много въпроси относно липсата на късмет. Набегът срещу кроу, който довежда до пленяването на Жълтия Бъбрек и до неговото физическо и психическо нараняване, е можел и да не се състои, а всички негови лоши последици — избегнати. Достатъчно би било да се изпълнят настояванията на Твореца на Студа или воините просто да се върнат назад, но никой не се доверява напълно на сънувалия предупредителния сън и походът въпреки всичко продължава. Почти до самия край на романното действие читателят не е сигурен имал ли е всъщност Бързият Кон такъв сън или не. Все пак разсъжденията на героя позволяват да се разбере, че той действително е сънувал и че се чувства предаден от космическите сили заради изхода от този злощастен набег, довел до неговото прогонване и заточение. Подиграващият Враните също има сън за това какво ще се случи по време на набега и каква фатална грешка ще допусне Жълтият Бъбрек, но няма достатъчно увереност в себе си, за да сподели съня. В крайна сметка се оказва, че личните качества дават смисъл на ритуална цел, а честността на индивида и обществената санкция гарантират пълната реализация на сънищата. Следователно късметът позволява преминаването от «другата страна» през портала на силата, когато «най-субективните» изживявания на отделния човек са подчинени на най-обективните нужди на общността.
	Към края на романа, когато Подиграващият Враните се завръща от своето пътуване до другия свят, след като е осъществил там срещата си с Ницокан*, той заварва лагера на Тромавия Бегач покосен от едра шарка, а един съседен лагер — изклан от кавалерийския взвод. Всичко, което е видял и разбрал от живота и сънищата си, от търсенията си и от служенето на своя народ и на Висшите сили, го довежда до заключението, че най-важното е това, което се прави заради децата. След като изслушва разказа на Черния Прериен Бегач за клането, Подиграващият Враните отговаря:
	[* Название на духа покровител на езика на чернокраките. — Б.р.]
C>
	«— Слушам те внимателно и чувам истината в гласа ти. Много от нашите хора се чувстват по същия начин. От мястото, където сме се изправили, аз виждам тази трагедия, която Вождът Слънце позволи да се случи. Бих искал всички пийгани да можеха да отидат в онзи друг свят, където няма напикуани*. Там ловът е добър и хората живеят според старите традиции. Ала тук е земята на пийганите. Тук от незапомнени времена са се раждали, живели са и са умирали нашите хора. Те ще се разгневят, ако просто изоставим земята си. Ще кажат, че пийганите са станали слаби, че вече не можем да се борим за земята, която предците са ни завещали.»
	[* Така чернокраките наричат белите. — Б.р.]
C$
	Тук, на този свят, късметът вече има много по-малко значение за Подиграващия Враните от надеждата за бъдещето и от това да служи на своя народ.
	Макар че като понятие късметът ярко присъства в традиционното индианско мислене — включително и когато става дума за хазарт — той всъщност добива ритуален смисъл и конкретно значение, когато е разбиран като сила, осигуряваща просперитет на общността, а не само на индивида. Гледните точки на науката и бизнеса по отношение на късмета отдавна се стремят да се съвместят една с друга. Това, което в миналото е стояло като задача пред хората на мисълта и хората на действието от различните племена на прерийните индианци, е същото, което стои пред тях и днес — как късметът на отделния човек може да подобри живота на неговия народ?
@	Превод: Десислава Драгиева


#	_Литература:_
	_Combs, Allan, and Mark Holland. Synchronicity: Science, Myth, and the Trickster. New York: Paragon House, 1990._
	_Dempsey, Hugh. The Amazing Death of Calf Shirt and other Blackfoot Stories. Norman: University of Oklahoma Press, 1994._
	_Horse Capture, George, ed. Seven Visions of Bull Lodge. Lincoln: University of Nebraska Press, 1980._
	_Krupat, Arnold, ed. Native American Autobiography: An Anthology. Madison: University of Wisconsin Press, 1944._
	_Weaver, Warren. Lady Luck: The Theory of Probability. 1963; reprint, New York: Dover Publications, 1982._
	_Welch, James. Fools Crow. New York: Penguin, 1986._
