	[* По материали на Крейг Кийнър.]
>
	Дълго време обществената, академична и медийна представа за военното дело на коренното население на американския Североизток се формирала главно от описанията на британската и френската армии, чиито войници често се сблъсквали с големи трудности и смъртни опасности в гъстите, негостоприемни гори на американския континент. Така се наложило схващането за «дебнещия индианец», който стреля от прикритие и атакува само когато многочислено превъзхожда врага. Макар да е донякъде вярна, тази представа не отговаря изцяло на истината. Според изследователя Даниел Райхтер «усилията да се намалят жертвите сред своите воини допринесли за утвърждаването на няколко индиански тактики, които европейци и американци считали за продиктувани от страхливост. Това са склонност към засади и изненадващи атаки, неохота за битка в случай на вражеска многочисленост и избягване на фронтални нападения срещу укрепени места.» Въпреки своя успех засадите не били единствената бойна тактика, която народите от горите прилагали, дори напротив — историческите текстове говорят за големи организирани нападения срещу укрепени селища и фортове.
	От коренните народи на Североизтока най-добре познат и запазен в традиционно отношение е този на ирокезите*. Затова ще се спрем на ирокезките нападателни тактики, които са представителни за начина на воюване на североизточните горски индианци въобще. Един от най-оспорваните и същевременно пренебрегвани въпроси относно военното дело на ирокезите е този за причините, поради които те воювали. Като цяло преобладават два обособени възгледа — традиционен и ревизионистки.
	[* Документирано е, че през XVII век ирокезите са воювали с 49 различни местни племена, включително и с евро-американски колонисти, като основните им врагове били _ири, юрони, мохикани, неутрали, сускенхенок, табако,_ различните групи алгонкини от Сейнт Лорънс и французите.]
	Според традиционния възглед ирокезите били общество с по-развита от тази на съседните племена култура, което, наред с родената им войнственост, допринесло за успешното създаване на т.нар. «Ирокезка империя». Формиран през XVIII-XIX век от антрополози и историци като Кадлалдер Колдън, Франсис Паркман и Луис Хенри Морган, този възглед предполага, че развитието на земеделие, уседналия начин на живот и наличието на конфедерация предпоставят по-еволюиралата култура и мироглед на ирокезите*.
	[* Според критерия за културно развитие на популярната през XIX в. теория културните белези, определящи различните еволюционни нива са: напредъкът в мирогледа, социалната структура, препитанието и технологията. Например общество, развило земеделие, е по-напреднало от ловно-събирателните групи или общество, което използва железни сечива, е по-развито от това, което борави с каменни оръдия на труда. Тази концепция за културната еволюция приема, че всички култури преминават през едни и същи, предвидими етапи на развитие. Тя господства до началото на XX в., когато Франц Боаз излиза със становище, че културите се развиват по свой собствен индивидуален път, без да са подвластни на задължителни еволюционни етапи.]
	Ревизионисткият възглед, развит през XX век, отхвърля традиционалистичното схващане за вродените качества като мотив за водене на война и акцентира върху подбуди от икономически и културен характер. Според най-популярната измежду по-новите теории главна причина за войните на ирокезите била търговията с кожи. Джордж Хънт, известен с икономическата си обосновка на туземното военно дело, смята, че изчерпването на запасите от кожи в земите им принуждавало ирокезите да водят войни с други племена, за да си осигурят нови запаси. Съвременните изследователи оспорват това схващане и обръщайки поглед назад с реверанс към традиционния възглед твърдят, че не толкова търговията с кожи, колкото обичаите, мирогледът (разгледан като интегриране, престиж и отмъщение) и технологичният напредък са определящи за подемането на военни действия*.
	[* Брандао 1997; Денийс 1993; Кийнър 1998 и др.]
	Във всеки случай и двата възгледа в своите обяснения на причините за водене на война пропускат един много съществен въпрос, а именно — как се е воювало в онези времена. Досега при изследването на индианското военно дело е акцентирано предимно върху видовете укрепления и различните оръжия, без да са правени сериозни проучвания на начините за нападение. Именно с тях ще се занимае този кратък анализ на ирокезките военно нападателни тактики. За да бъде проследено развитието на нападението, първо трябва да се разгледа развитието на отбранителните укрепления на Североизтока през късния предисторически и ранния исторически период (XVII век). Обикновено промените в отбранителната тактика предизвикват промени в нападателната и обратно. Двата типа са свързани помежду си и постоянно си взаимодействат, като всяка от тях се стреми към по-голяма ефективност.


>	Усъвършенстване на укрепленията в американския Североизток

	Военното дело е имало важна роля в съставянето на плана на селищата и тяхното устройство. Първоначално селата били малки, разположени покрай значими водни пътища и предполагали наличието на популация с ловно-събирателен начин на препитание. Този селищен план се изменил рязко приблизително около 900 г., когато селищата започнали да се строят върху възвишения или далеч от обширните речни долини*. В сравнение с предходните те били по-големи и по-компактни. Тази промяна към по-сгъстени селища, разположени по-защитени места, отдалечени от основните транспортни маршрути, се тълкува като следствие от прииждаща външна заплаха. Смяната на първия тип поселища с втория е документирана от находки, свидетелстващи за непрестанно воюване.
	[* Първият тип селища са типични за традицията _Пойнт Пенинсула_, чиито находки археолозите датират от 2400 пр.Н.е. до 700 г. н.е. с ареал южната част на Онтарио на изток от реките Гранд и Нотауасага, южен Квебек и северен Върмонт. Вторият тип се причисляват към традицията _Оласко._]
	Между 1100 г. и 1300 г. повечето североизточни селища били опасани с кръгообразни или елипсовидни палисади, а имало и такива с външни ровове. В определени участъци от отбранителната граница някои били подсигурени с двойни палисади. Такъв тип заграждения се строяли от два реда огради, разположени на разстояние няколко сантиметра една от друга. Между отвесните колове на оградите били вплитани клони, а във вътрешността между оградните стени слагали кора, която да подсили палисадата. В основата на вътрешната стена се поставяли широки дървени трупи за допълнителна опора. Двупластовите палисади били снабдени с платформи за обстрел на нападателите. Находките в Оласко, Ню Йорк, показват, че в повечето случаи само по-застрашените зони, например равните подстъпи, са имали двойна палисада. По-лесно отбраняемите склонове или проломи били защитени от единични ограждения.
	Между 1300 и 1500 г. двупластовите ограждения станали правило за ирокезките селища, като няколко села били с тройни ограждения, а край Бурк е разкрита находка с четирипластова палисада. Допълнителните стени били изградени в отговор на мощните нападения, с цел повече здравина и сила на огражденията. В случая с находката от Бурк четирите оградени линии представляват две отделни двупластови палисади. Това е значително усъвършенстване на отбранителни съоръжения, за строежа на които се изисква голямо количество човешка енергия. На територията на Оук Хил и Ченс Фейзес в Ню Йорк селищата постепенно започнали да се обединяват и така да се разрастват. Тази демографска промяна настъпила в резултат от войните, за да се защитят, отделните кланове и семейства се обединявали.
	Малко по малко селищата ставали все по-мащабни и добре укрепени, като това се отнасяло както за ирокезите, така и за техните врагове. Едно от подобренията при строежа на укрепленията се изразявало в увеличаване на диаметъра на отвесните колове на огражденията. Така от 15-16 той станал 60-62 см., а при някои находки подпорните стълбове достигнали диаметър 75 см. По-широките колове внасяли повече здравина в двупластовите огради и ги правели мъчнопреодолими препятствия за всякакъв тип нападение.
	Първото описание на ирокезка палисада е направено от Жак Картие през 1535 г. във връзка с отбранителната стена на селището Хочелага в Монреал. Картие разказва следното:
C>
	«Селото е кръгло и изцяло оградено с дървена палисада в три реда. Постройката има различни слоеве по подобие на пирамидите. Най-ниският ред (външният) се състои от пръти, които са поставени по дължина; вторият ред (междинният) е по-висок и се състои от отвесно издигнати пръти, а най-високият ред (вътрешният) е от кръстосани дървени колове. Цялото съоръжение се свързва със здрави въжета, като на височина достига размера на две копия. Има само една врата, действаща като вход и изход и тя може да се залоства. Над вратата и на други места от заграждението има платформи със стълби за изкачване, подсигурени с камъни за защита на мястото.»
C$
	През XVII век войните продължавали да бъдат все така интензивни и кръвопролитни, но под влияние на контактите с европейци започнали да се появяват нововъведения в отбраната. Различни описания на французи и холандци разкриват, че в укрепените селища на юроните имало платформи, които функционирали като наблюдателници, наричани «ондакуа». _Ондакуа_ били осигурявани със запаси от камъни, които били хвърляни по нападателите, и с големи количества вода в случай на пожар. Споменава се и за строенето на по-малки укрепления в близост до землищата с насаждения, с цел да бъдат предпазени жените и децата при появата на неголям вражески боен отряд. Според френски описания палисадите на някои юронски селища достигали височина от 4,5 до 10,5 метра. Входовете били добре защитени и по време на атака се блокирали от тежки прегради. Преградите имали зигзагообразна структура, която принуждавала всеки вражески воин, който се опитвал да влезе в селището, да се придвижва настрани, «с рамото напред». Бранителите можели да се движат във вътрешността между двете стени на палисадата, да се изкачват или спускат ниско до земята по външната стена, като през пролуки в нея обстрелвали със стрели нападателите. Всички описания и археологически находки изтъкват факта, че структурата на укрепленията при активна защита е можела да издържи на всеки щурм. Дори европейците със своите аркебузи не съумявали да пробият дебелите палисади.
	Слабо място на укрепленията била тяхната податливост на пожар, тъй като били строени изцяло от дървен материал. Именно това сполетяло ирокезкото селище Стадокона, атакувано от тоудеманите през 1533 г. Те изненадали спящите ирокези от Сейнт Лоурънс и запалили огън покрай палисадата, а когато ирокезите побягнали да се спасят, изклали всички, с изключение на петима, които някак успели да се изплъзнат*. Извън този конкретен случай, селищата обикновено успявали да неутрализират огнената стихия. Успешното потушаване на пожара зависело от адекватното снабдяване с вода, така че описанията на ирокезки и юронски укрепления споменават за удивително количество от водни запаси, разпределени по платформите на външната палисада. Селищата в близост до големи водоеми се възползвали от тях и прокарвали улеи между всяка двойка палисади, с което гасенето на евентуален пожар се улеснявало значително.
	[* Кук, 1993.]
	Освен главните селищни укрепления се правели и по-малки, временни укрепления за лагеруващи на чужда територия военни отряди. Те служели за убежища на воините при вражеско нападение или преследване. Самюел Шамплейн описва две такива временни укрепления от времето на походите си срещу ирокезите през 1609 и 1610 г. Укрепените им основи били кръгообразни или овални и обикновено имали само една палисадна стена.
	До 1640 г. няколко от ирокезките племена започнали да заимстват елементи от европейски тип укрепления и да ги прилагат в своите селища. През 1636 г. французите посъветвали юроните да «направят своите укрепления квадратни и да подредят коловете в права линия; така, с помощта на четири малки кули в краищата, четирима души с аркебузи или мускети да могат с лекота да защитават цялото село». Юроните възприели квадратния или ромбоиден строеж на палисадата наред с ъгловите кули, наричани още бастиони, от които стрелците можели да стрелят в точно определена посока.
	Ирокезките селища също започнали да заимстват от европейските фортове. През 1660 г. селището Гандаоагуе на мохок имало двустенна палисада с трапецовидна форма. Едната порта била с вътрешна преграда. През 1685 г. при Соулт ирокези защитили селището си чрез петоъгълна палисада с пет бастиона, единият от който е бил снабден с осемфунтово оръдие*. А през 1693 г. селището на онондага било укрепено с три отделни палисадни стени с осем бастиона. Очевидно е, че контактът с евро-американските колонизатори е повлиял на туземните методи на конструиране, също както новите бойни тактики и оръжия разширили пределите на традиционната отбрана.
	[* 1 фунт = 0,5 кг.]


>	Съпоставка между военното дело от предисторическия и историческия период

	Като се вземат предвид промените в укрепленията, обединението на племената в съюзи и конфедерации, находките, говорещи за ритуален канибализъм*, и пълните със стрели погребални изкопи, може да се заяви, че през предисторическия период войната е била широко разпространена в североизточната област. Тя играела важна роля, не само защото осигурявала слава, чест и възмездие, но и защото се приемала като вид ритуално свещенодействие. Битките дарявали воина с ценни качества. Воюването ускорявало съзряването на младежа и го учело да бъде безстрашен, уверен, търпелив и непреклонен. Затова коренните жители имали естествена нужда да се съревновават помежду си, участвайки в битки, и така да изпитват своите и противниковите умения и сили.
	[* Характерен за Североизточното индианско военно дело, потвърден от различни находки, е и ритуалният канибализъм — свързан с консумирането на човешка плът и органи, обусловено от вярването, че ако изяде плътта му, човек придобива силата и смелостта на вражеския воин.]
	Обичайно ирокезките бойни отряди за атака наброявали от 5 до 20 мъже. В по-мащабни нападения можели да участват от 100 до 500 воини, като макар и рядко се случвало броят им да надвиши 1000 души. Внезапните нападения и засадите били важна стратегия както за малките, така и за големите отряди. Често били атакувани по-малобройни вражески групи, като се разчитало на численото преимущество. Воините били въоръжени преди всичко с лъкове, бойни тояги и ножове и често носели дървена броня отпред на тялото. В началото на атаката ирокезите използвали своето оръжие за далечно нападение — лъковете, а после се приближавали, за да влязат в ръкопашен бой. Убивали или пленявали колкото е възможно повече врагове, докато не обърнели останалите в бягство или не ги принудели да се предадат.
	Изследователят Тригър смята, че при нападения над селища, когато бойните отряди и на двете страни били големи (над 100 души), сражението придобивало повече ритуален характер. В тези сблъсъци противниците се нареждали в линия, на известно разстояние един от друг, изстрелвали стрели или влизали в ръкопашен бой. След няколко смъртни случая и наранявания обаче съперниците се оттегляли и всяка страна взимала със себе си пленниците, които е успяла да залови.
	Все пак наличните сведения не са достатъчни, за да потвърдят, че този тип ритуални битки е бил характерен за традиционното военно дело на ирокезите. Напротив, основна цел и грижа на ирокезката война били пълната победа над врага и придобиването и опазването на територията. Това се потвърждава и от думите на ирокезки воини от XVII и XVIII век, които определяли войната като борба за «всичко или нищо»; воювало се до пълно поражение на противника или до собствена гибел.
	С настъпването на историческия период войните продължили, но с нови технологии, които коренните народи усвоили най-вече посредством търговията с кожи. През XVII век ирокезите, за разлика от другите племена, получили лесен достъп до стоки от холандските търговски пунктове и до 1640 г. били изцяло снабдени с железни оръжия и пушки. Видът на използваните от тях нападателни тактики зависел изцяло от конкретната ситуация и характера на отбраната, но най-общо могат да се отличат два типа специфични тактики за периода 1640-1700 г. Те са класифицирани като пряко (директно) нападение и непряко (индиректно) нападение.


>	Преки (директни) нападения

	През 40-те години на XVII век вече се знаело, че ирокезите използват голям брой воини (от 200 до 1000 души) в съгласувани, масови нападения над юронски селища и френски пунктове. Това били непосредствени, преки атаки, които целели проникването през външната отбранителна стена на селището или укреплението чрез флангово щурмуване на един или няколко подстъпа. Логично се предполага, че нападателите са атакували най-слабите части от отбраната на врага. Целта на тези нападения била да се достигне възможно най-бързо външната стена на укреплението, за да се намали обсега на вражеските стрелци — откритата част пред укреплението, която позволява на бранителите да стрелят безпрепятствено. Този тип нападение е много труден и меко казано рискован, защото нападателите са изложени на постоянен обстрел, докато изминат разстоянието до селището. Едно добре защитено селище е способно да нанесе големи поражения на противника, още преди той да е достигнал основите на укрепения периметър.
	Един от начините да се намали броят на жертвите от страна на нападащите бил максимално бързо да се достигне, прехвърли или пробие палисадната стена. Веднага щом достигнели до нея, част от воините започвали да стрелят през пролуките, докато други се опитвали да сцепят външната стена в основата. В това начинание железният томахок бил многократно по-ефективен от томахока с кремъчно острие и играел ключова роля за по-бързото събаряне на палисадите. Веднъж пробили, воините се втурвали да убиват или залавят врага. По подобен начин през пролетта на 1649 г. армия от 1000-1200 ирокези предприела изненадващо нападение срещу две селища на юроните — Сейнт Игнейс и Сейнт Луис. Ирокезите се промъкнали през нощта и нападнали най-слабата част на палисадата. Напълно необезпокоявани поради липсата на стража, нападателите бързо пробили стената и селището било превзето почти без съпротива. При тези атаки били избити и пленени 380 юрони, а много от тях минали в лоното на ирокезите.
	Друг фактор, допринесъл за успехите на ирокезите, е голямото количество огнестрелни оръжия, с които успявали да се снабдят. Мускетът имал предимство пред традиционния лък в два аспекта — психологическия шок и поразяващата сила.
	Психологически погледнато, огнестрелното оръжие излъчвало мощ поради тътена, дима и щетите, които нанасяло, и това съответно засилвало увереността у този, който го използвал. При племена, незапознати със съществуването на огнестрелно оръжие, шокът и паниката били съкрушителни.
	Друго преимущество на пушката по време на битка била силата на поразяване. Дървена броня, с която воините се предпазвали от стрели, била неефективна срещу куршумите на мускета. Традиционната техника «отбягване на стрелата» също не работела. В една типична битка бойците се опитвали да избегнат стрелите, като преценявали времето на пускане на стрелата или следели нейния полет. Куршумите обаче не можели да бъдат проследени. Не на последно място мускетите били ценни и с това, че можели да пробият външните стени на палисадата и най-вече горната част, която подкрепяла платформата и била изградена само един ред колове.
	Съществен недостатък на директния щурм бил голямото количество жертви, което се давало при защита от страна на един концентриран и бдителен враг. В нападенията, които ирокезите провели през 40-те години на XVII век, те не взели предварителни предпазни мерки, например щитове. В резултат на това претърпели големи загуби, които така силно повлияли върху числеността на населението им, че през 1658 г. йезуитите отбелязали, че то «се състои повече от чужденци, отколкото от местни». За щастие, ирокезите имали либерална и сполучлива политика на «осиновяване» на чужди народи, която им позволявала да компенсират човешките загуби и им давала предимство пред враговете, които не можели да се възстановят така бързо.
	За да се предпазят от повторни тежки загуби, ирокезите създали нова тактика. Започнали да строят подвижни прегради и предпазни щитове, наричани _мантела_, които да бранят воините при придвижването им напред. Използването на щитове не е ирокезко откритие, но до края на 1640 г. малко племена все още си служели с тях, заради неефективността им срещу куршумите на мускета. Ирокезите възстановили употребата им, като ги изработвали от по-масивен дървен материал. За първи път мантелите са описани от йезуити през 1654 и 1656 г. по време на войната между ирокезите и племето ири. Те съобщават, че в началните фази на битката ири успешно отблъсквали атаките, в които не се използвали мантели или защитни бариери. Въпреки че загубите на ирокезите били големи, била предприета поредна атака, този път със защитни приспособления. Ирокезите съградили «подвижна отбранителна палисада» (широка, преносима дървена стена), която можела да предпазва няколко воини наведнъж и да се използва за изкачване на външната палисада, като се положи върху стената. В битката като импровизирани щитове или стълби били употребявани и канута. Така защитата на ири се пречупила и укреплението било разрушено.
	{img:napadenie_nad_ukreplenieto.png|Нападението над укреплението}
	В друг случай от 1661 г. група ирокези били нападнати от французи в лодка край Квебек. Ирокезите «взели по две или три парчета дърво, които свързали заедно и носели пред себе си подобно на мантели, като така се предпазвали от яростната стрелба». Защитени, воините отвърнали на огъня и убили всички французи от лодката, с изключение на един, когото взели за заложник.
	Причината, поради която предпазните щитове носели успех на ирокезите, се крие в овалната или кръгла структура на укрепленията на съперниците им. Нещата стоят по съвсем различен начин при укрепления с бастиони и флангови стени, проектирани под определен ъгъл спрямо основната стена, защото по този начин отбраната получава пряка стрелкова линия по фланга и нападателите са уязвими на стрелба отстрани и в тила, което изключва всякакво предимство на щита. Юроните били първите, които започнали да строят бастиони в селищата си, а до 1660 г. много от враговете на ирокезите възприели фланговия модел. В резултат на това ирокезите били принудени да разчитат главно на непреки нападения.
	{img:neflangirani_ukreplenia.png|Нефлангирани укрепления}
	{img:flangirano_ukreplenie.png|Флангирано укрепление}


>	Непреки нападения

	Алтернатива на директните атаки били непреките нападения, които носели по-малко риск и съответно по-малко жертви, защото опасността от излагане на вражески огън била по-ограничена. Непрякото нападение може най-добре да се опише като сражение с врага, без проникване в неговия укрепен периметър. Този начин на воюване може да включва следните тактики: обсада; внезапни щурмове на приливи и отливи; унищожаване на незащитени външни постройки като навеси и плевни, на посеви и добитък; отрязване на всякакви пътища за снабдяване с боеприпаси; устройване на засада над пристигащи подкрепления или на всякакви воини или жители, оказали се извън обсаденото укрепление.
	Непрякото нападение може да прерасне в пряка атака, ако се окаже, че защитата е слаба или в случай че нападателите съумеят да излъжат противника да излезе от укреплението си и му направят засада. Няколко примера за успешни индиректни нападения са записани в края на 80-те години на XVII век, при които ирокези нападнали френски селища и фортове край езерото Онтарио и в Монреалската част на Сейнт Лоурънс. Форт Ниагара, построен от Деньонвил през 1687 г. по време на похода срещу сенеките, бил мигновено обсаден след оттеглянето на неговите войски. Деньонвил се надявал, че този форт ще насърчи западните племена да нападат ирокезите, като се снабдяват с припаси от него или го ползват за убежище. Разположен в западния край на езеро Онтарио в устието на река Ниагара, той бил дълбоко изолиран в територията на ирокезите и далеч от подкрепленията край Сейнт Лоурънс — факт, който вероятно би възпрял много от военните стратези да построят форт на подобно място. Англичаните и французите докладвали, че ирокезите обсадили форта, откъсвайки го от възможността да си набавя припаси от Монреал и напълно го изолирали от заобикалящата го среда. По записки на англичаните обсадата «уморила от глад френския гарнизон, като само един свещеник оцелял».
	Форт Фронтенак имал подобна съдба. През август 1687 г., приблизително 280 ирокези «изгорили къщите и плевните пред форта и взели четирима мъже и една жена за заложници». Ирокезите също така изпратили отряд от 12 воини по течението на реката, покрай Сейнт Лоурънс, който да пресече пътя на провизиите, очаквани от Монреал. Две френски лодки и няколко канута, пълни с доставки, били нападнати от засада, докато разтоварвали припасите. Убити били 20 френски войници, 9 мъже били взети в плен, а цялата доставка от Монреал — конфискувана.
	През есента на 1688 г. трима френски войници и една жена били заловени пред стените на форт Фронтенак от отряд от 40 души, «който дебнел около форта». Била нападната още една «лодка, пренасяща провизии за форт Катарак (Фронтенак)». През 1689 г. отец Ламбервил официално докладвал, че фортът е под обсада: «Ирокезите така ни бяха завардили, че не можехме да си набавим нито дърва, нито вода и прясна храна». Никакви запаси не успявали да се преминат през блокадата на ирокезите. Гарнизонът на два пъти се опитал да разбие обсадата, но ирокезите отблъснали ударите, като убили няколко французи. Вследствие от липсата на храна «в гарнизона избухнал скорбут и отнел живота на над 100 души».
	Най-опустошителното ирокезко нападение станало на 5 август 1689 г. срещу френски селища на остров Монреал. То завършило с цялостното разрушение на селото Ла Шайн. Въпреки разнообразието от сведения относно това събитие, се смята, че около 1000 до 1500 воини «изпепелили всички селища от носа на остров Монреал до към левга навътре във Вил Мари (Монреал)». При тази изненадваща атака ирокезите подпалили селскостопанските полета, всички изолирани постройки и «обградили два форта (Роланд и Реми)». Френските войници от укреплението в Монреал сформирали отряд от 80 мъже, който да помогне за освобождаването на форт Роланд. Не е ясно в този случай дали ирокезите са подмамили французите да си мислят, че имат насреща си само малък боен отряд, или френския командир, Сюр дьо Ларабейр, бил прекалено самоуверен. В крайна сметка част от бранителите на укреплението били подмамени на открито и покосени от ирокезите. Загубите на французите се равнявали на около 150-200 убити и от 130 до 400 пленени. Учудващо е, че според френския доклад ирокезите не дали нито една жертва при тази мащабна битка.
	Както свидетелстват описанията, отрязването на достъпа до хранителните запаси може бързо да доведе до капитулация на укреплението. Ирокезите са първият засвидетелстван северноамерикански народ, който използвал военната стратегия на атакуване на вражеските хранителни припаси.


>	Заключение

	При хронологическото изследване на ирокезкото военно дело ясно се вижда развитието на тактиките, използвани през периода 1640-1700 г. От всички 237 докладвани нападения на ирокези по време на този период, 100 или 42% са осъществени чрез нанасяне на удар на врага покрай водоеми, търговски пътища или неупоменати места и последващо бързо отстъпване. Останалите 137 или 58% са атаки, проведени в близост до вражеските селища. От всички нападения 86% са непреки атаки, извършени спрямо хора, постройки, добитък и т.н. извън укреплението, а останалите 14% представляват директни нападения върху фортове или укрепления. Анализът на отделните директни атаки установява, че броят на покушенията срещу индиански укрепени селища (16 на брой) е значително по-голям от този срещу евро-американски селища и фортове (3 на брой). По-голямата част (75%) от атаките срещу коренни народи били предприети между 1640 и 1660 г., като всички били насочени срещу съседни на ирокезите селища и сродни по език племена. След 1660 г. директните атаки драстично излезли от употреба (описани са само 3 такива случая от 1660 до 1700 г.), за разлика от непреките нападения — 52.
	През този период ирокезите използвали своята нова технология и бойна тактика със страховита продуктивност. Те безспорно имали тактическо и техническо надмощие, а традиционните селищни укрепления на съседните племена не били пригодени да устояват на новите нападателни стратегии и методи на «народа на нарастващия дом*». Всяко превземане и унищожаване на вражески селища, заедно с изключително успешната тактика на «удар и оттегляне», обезсърчавали ирокезките врагове. От своя страна ирокезите трупали увереност, която все повече се проявявала в битките и причинявала разпръсваното или пълното унищожение на цели народи.
	[* Традиционно самоназвание на ирокезите Б.а.]
@	Подбор и превод: Николай Янков
