#	Структура, функции и военно религиозна символика на братството на Воините Лисици

	В социалната структура на индианците лакота през XIX век традиционно съществували два типа мъжки общества — такива на «сънуващите» (или култови общества) и воински братства. В детайлите на своята организация всички военни и религиозни общества при лакота си приличали. Във всяко от тях имало от четири до шест носители на специално украсени копия (изпълняващи до голяма степен функциите на знамена). Носителите на копия били най-изтъкнатите фигури в обществото. Обикновено се групирали по двойки, както и повечето от останалите служители. Двете най-висши двойки били наричани «Четиримата вождове». Във всички общества имало и по двама носители на ритуални камшици. Избирали се също и конкретни членове, които по време на церемониалните празници на братството разнасяли храна, биели тъпаните и пеели. Вероятно около половината млади мъже от лакотския народ били организирани във военнополицейски общества.
	Да бъдеш избран за член на воинско общество се считало за голяма чест, но право да членуват в такова братство получавали само мъжете, които вече имали свой дух покровител, разкрил им се в свещен сън или видение, и можели да изтъкнат поне един свой военен подвиг.
	В миналото братството на Лисиците било най-изтъкнатото сред воинските общества на лакота. Членовете му били известни със своето грижовно отношение към народа си както в мирно, така и във военно време — също както лисицата бди над малките си. Воините Лисици посрещали смело всяка опасност и били готови да се изправят срещу всякаква трудност. Тяхното отношение е ясно изразено в песента им:
P>
	Аз съм Лисица,
	живея в несигурност.
	Ако съществува някаква трудност,
	ако има някаква опасност,
	аз съм този, който
	трябва да се справи с нея.
P$
	Лакотското име на това братство е _Токала_, което означава буквално «лисица». Обществото е било наречено така, защото членовете му назовавали враговете си «кости с мозък» — те били готови да преследват своите неприятели, също както лисицата преследва плячката си. Воините Лисици били хитри и енергични на бойната пътека, имайки постоянно за пример лисицата. За своя регалия (символ) използвали лисича кожа, на гърба на която се правел разрез, през който минавала главата на воина и така кожата се носела като наметка, с муцуната на лисицата отпред и опашката отзад. Малки торбички с амулети се прикрепяли към носа на животното, а краищата, краката и ушите се бродирали с игли от бодливец и им се окачвали звънчета. Няколко лисичи челюсти, боядисани в синьо и червено, прикрепени върху широка ивица видрова кожа, се носели за украса на главата, с челюстите на челото. Отзад се привързвала украса от пера на врана, а две опашни орлови пера стояли изправени нагоре.
	Обществото притежавало две лули със специална форма. (Според някои информатори лулата била само една.) Пазителят на лулата ръководел събранията на обществото. Известно е, че по време на боен поход, точно преди схватката с неприятеля той натъпквал с тютюн лулата, оставял главата и носел със себе си в битката само мундщука. Ако Лисиците успеели да победят без жертви от своя страна, лулата се сглобявала и церемониално се изпушвала.
	Длъжностите на вождовете и пазителите на лулата били най-високите в обществото. Най-забележителна обаче била ролята на четиримата носители на копия («знаменосци»). Те трябвало да предвождат атаката и, достигайки бойното поле, да забият копията и да не отстъпват от мястото си, освен ако битката се развие благоприятно за Лисиците и те трябва да преследват врага. Дори и тогава «знаменосците» можели да тръгнат, само ако човек от обществото ги докосне с камшика си. Да се приеме такъв пост било истинско предизвикателство към смъртта. Когато носител на копие загинел или напуснел обществото, общо събрание избирало нов воин за поста. Носещите камшици били изпращани да го потърсят и да го доведат пред съвета, ако предложеният не бил член на обществото. Един от пазителите на лулата го запознавал с предложението. Обикновено избраникът приемал. През цялото време глашатаят изброявал на висок глас качествата му, жените надавали викове в негова чест, а членовете на обществото пеели песни, посветени на славата на «знаменосците». Предпочитаната песен била вече цитираната «Аз съм Лисица, живея в несигурност». Ако все пак избраният откажел, това се считало за публичен срам. При съгласие от негова страна пазителят на лулата разяснявал задълженията на _Токала_ и специално тези на носещите копията. Роднините на новоизбрания раздавали дарове на бедните и нуждаещите се, но не и на членове на обществото.
	{img:voin_lisitsa.png|-right}
	Копията-лъкове били най-характерните сакрални оръжия на _Токала_. Те не приличали на обикновени копия, а били огънати във формата на лък. Прътът бил украсен на интервали с мъниста, а ръкохватката — с оцветени сухожилия и басма. В единия край се поставяло дълго острие. Пак там висяла видрова или лисича кожа с множество прикрепени към нея пера. Да бъдеш удостоен с копие-лък било голяма чест, но и предизвикателство, затова четиримата носители били задължени да отстояват местата си безстрашно, като се сражават винаги в предната линия и търсят възможност да нанесат удар на противник със сакралното оръжие.
	Друга свещена регалия на Лисиците били два камшика с плоски, широки ръкохватки с назъбени краища, боядисани на ивици и с видрова кожа, провесена от ръкохватката. Носителите на камшиците били нещо като разпоредители в обществото. Те представяли кандидатите за членство в дадено общество, събирали хората, наказвали отсъстващите, следели за това дали всички танцуват и дали някой не отстъпва по време на битка. Ако конят на някой от тях загинел в сражение, носителят на камшик се боядисвал с кръвта му. Когато убиел неприятел, отбелязвал по една черта на бута на коня. По време на събиранията на _Токала_ носещите камшици често седели в центъра и разказвали за своите дела и победи, а щом разказът им приключел, останалите членове надавали боен вик и ставали да танцуват. Камшикът дарявал с магическа сила своите носители, затова те извършвали невероятни неща по време на битка. Всъщност, тяхно основно задължение било да убиват неприятелите.
	В церемониалното посвещение при Лисиците се включвало и правенето на т.нар. «лисича прическа». При нея главата се обръсвала, като по средата се оставял «гребен» от коса. Воините с такива прически правели всичко възможно да проявят извънредна храброст и да извършат големи подвизи на бойното поле. Боядисвали телата и лицата си жълти. Тези специални членове на обществото — винаги доброволци — били наричани «лисичите прически». След време те оставяли косата си да порасне отново, тогава други доброволци си обръсвали главите.
	Разнасящите храната били млади момчета, които отговаряли за приготвянето и сервирането на ястията при церемониалните събирания на _Токала_. Когато танцували, те се боядисвали в жълто, с червена ивица над устата.
	Редовите членове на обществото не се боядисвали и се обличали според собствените си предпочитания. Когато отивал на боен поход, редовият член можел да носи копие, но само като оръжие, а не като символ.
	Веднъж годишно, на специални церемониални събирания, водачите на _Токала_ избирали кандидати за длъжностите на обществото измежду хората, убили неприятел и доказали себе си през изминалата година. Те били поставяни в центъра, за да бъдат почетени. Първи ставал един от настоящите «знаменосци» и разказвал за своите успехи, — за това как е побеждавал неприятелите си — а след това предавал копието на новия избраник. Носителите на камшици, пазителите на лули и останалите служители един след друг правели същото. Хората разказвали само за победите си, без да споменават несполуките — смятало се, че така си осигуряват и бъдещи успехи. Новоизбраните дарявали коне и други вещи на присъстващите. Преди това никой не можел да напусне събирането. Изпявали се няколко военни песни. Всички танцували, а в почивките между танците се гощавали. Накрая един от воините, убили неприятел през изминалата година, събирал всички регалии и ги раздавал на новите им притежатели. С това церемониалното събиране завършвало.
	Редовните церемонии на _Токала_ можели да се правят по всяко време. Щом лагерният кръг се формирал, Лисиците издигали голяма шатра в центъра му. Задължение на водачите било да разпънат шатрата и да приготвят храна за останалите. След събирането, цялото общество излизало и изпълнявало т.нар. «просешки танц». Членовете му обикаляли лагера танцувайки, като спирали пред домовете на вождовете и изтъкнатите мъже, където изпявали специална песен. Собственикът бил задължен да излезе с лулата си, да я предложи на певците и да раздаде дарове в чест на някое дете или роднина. Тази церемония била изпълнявана за подпомагане на бедните. Самите Лисици не получавали нищо.
	В обществото членували както момчета на по 14-15 години, така и мъже в зряла възраст. Единственото изискване било да са се доказали на бойната пътека. Ако даден младеж убиел неприятел или откраднел коне от вражески лагер и делата му станели известни на водачите, те изпращали глашатая да го покани на празник и му предлагали да стане член на обществото. Човек можел да остане член неограничен период от време, според собствените си желания. Когато някой от натоварените със специални задължения пожелаел да се оттегли, той организирал тържество и канел на него всички членове на братството. На тържеството излагал мотивите за отказ от членство. Ако били добре аргументирани и достатъчно сериозни, напускането му се приемало — в противен случай бил взиман на подбив. Понякога оттеглянето било само временно. Бившият член трябвало да върне всички регалии на обществото. Той имал право да постъпи в _Токала_ отново, но само като редови член.
	Когато се приемали нови членове, се разрешавало присъствието само утвърдени воини от Лисиците. Те пеели специални песни и танцували. След това пазителят на лулата разяснявал задълженията си — ролята си на съветник на водачите и начините да се грижи за свещената лула на _Токала_. След него същото правели пазителят на магическия тъпан, носителите на копия («знаменосците»), носителите на камшици и раздаващите храната. Когато това приключело, тъпанът започвал да бие, певците запявали _Токала_-песен и всички започвали да танцуват. Ако някой — освен биещият тъпана и певците — не се включел в танца, носещите камшици имали правото да го бият, докато не стане и не се присъедини към останалите. След танца на Лисиците, пазителят на лулата призовавал _Ята_ и _Ея_ — духовете, които са синове на _Тате_ (Вятъра) в лакотската митология и са свързани с _Таку Шкан Шкан_, мистичната сила, властваща над всяко движение, над войната и лова. Синовете на Вятъра били молени да оказват помощ на новите Воини Лисици. Призоваван бил и _Инян_, духът на камъка, властващ над храбростта, великодушието и издръжливостта. Молитвата на новите _Токала_ била:
P>
	Помогни ми в това, което ще правя.
	Бъди с мен в моите дела.
	Смили се над мене.
	Помогни ми да защитя другите.
P$
	На новопостъпилите били давани наставления от пазителя на лулата и съветниците или от някой друг изтъкнат член на обществото. Правилата, към които се придържали членовете, призовавали към смелост, щедрост, доблест, морал и братско отношение. Мъжът, присъединил се към обществото, бил длъжен да спазва тези изисквания. Не трябвало да краде, освен от неприятелите; не бивало да лъже, освен враговете; трябвало да съблюдава правилата на лагера и лова. Ако член на _Токала_ изпаднел в беда от какъвто и да е характер, трябвало да му се помогне с всякакви сили и средства; ако умре или бъде убит и остави вдовица, тя трябвало да бъде пазена от посегателства. Всеки Воин Лисица трябвало да се отнася към всичките си жени по еднакъв начин (при лакота било прието многоженството), без да отдава предпочитания на някоя от тях пред друга; ако пленял жена, бил длъжен да се отнася към нея както към собствените си жени, а ако тя имала дете — да не прави разлика между него и собствените си деца. В случай на развод един _Токала_ трябвало да подсигури всички нужди на бившата си жена, докато не я вземе някой друг мъж и т.н., и т.н.
	След като кандидатът декларирал, че е готов да спазва тези задължения, му се давало копие, което той трябвало да пази като техен символ. Тогава певците запявали нова _Токала_ — песен с бърз, енергичен ритъм и всички започвали да танцуват. Песните и танците — вече не церемониални — продължавали толкова дълго, колкото желаели присъстващите.
