	Преди много години ми стана ясно, че единствено индианското изкуство би могло да се нарече коренно изкуство на Америка. Затова и индианските танци са единствените наистина местни танци.
	Интересът ми към индианския танц се породи още когато като малко момче се запознах двама индианци. Освен че ми показаха как танцуват, те си направиха труда да ме научат и на някои танцови стъпки. За мен това преживяване бе толкова вълнуващо, че интересът ми към индианците и техните танци не угасна през целия ми живот.
	И двамата ми родители бяха концертиращи музиканти. Баща ми свиреше първи обой в Симфоничния оркестър на Детройт, а майка ми беше прекрасно сопрано и освен това пианистка. При този ранен опит в музикалния свят за мен беше напълно естествено да си мечтая как някой ден на концертната сцена ще танцувам индиански танци. Разбира се, никой никога не беше чувал за подобно нещо, но въпреки това тази идея не ме напусна през всичките ми ученически години.
	Със задълбочаването на интереса ми към индианците все по-ясно осъзнавах безграничното невежество на средния американец по отношение на всичко индианско. Постепенно у мен се оформи мисълта, че бих могъл да използвам своите познания и умения, за да посреднича за едно по-добро възприемане и разбиране на индианската култура.
	Запознах се с Гладис Търтисшел в Училището за изкуства в Норуич, Кънектикът, и моята мечта започна да се превръща в реалност. Гладис беше от английски и френско-канадски произход, имаше дълга черна коса и понякога я вземаха за индианка от местните мохикани*. Тя възприе насериозно моята мечта и започнахме да градим планове за наша обща кариера. Имах възможност да уча изкуство в Париж, но вместо това ние се оженихме и заминахме на Запад, за да живеем сред индианците. Тъй като танцът въобще, а и индианският танц в частност, не се радваха на особена почит, избраният от нас път никога не е бил лесен, но все пак усилията ни бяха възнаградени по много начини. Влюбихме се в както в страната, така и в живеещите там хора, и Западът се превърна в наш дом завинаги.
	[* Мохикани — племе от алгонкинското езиково семейство, населявало източните области на днешния щат Кънектикът. Типични представители на североизточната горска индианска култура. В първата половина на ХVІІ в., след спор дали да останат съюзници на англичаните, от тях се отделили пекуотите. Между двете родствени племена започнала кървава братоубийствена вражда, умело подклаждана от английската колониална политика. По-късно, след все по-чести конфликти с белите заселници, пекуотите били почти напълно изтребени, а мохиканите останали наполовина спрямо първоначалния си брой. Това принудило «последните мохикани» да се преселят на територията на днешния щат Ню Йорк, където и до днес около 200 техни наследници обитават малък резерват. Пекуотите останали едва стотина души, но успели да запазят част от племенните си земи. Б.р.]
	{img:nachaloto_na_nov_zhivot.png|Отляво надясно: Лойбин, вождът Белият Бик, Гладис Лойбин и вождът Един Бик. Вождовете са известните «сражаващи се племенници» на сиукския предводител Седящия Бик. Според индианските разбирания за роднинство и двамата са «бащи» на Реджиналд Лойбин. (Из колекцията на Лойбин)}
	Днес нашите индиански приятели ни казват, че сме мисионери на индианците сред белите хора.
	Кожата ви може да е бяла — казват те, — но сърцата ви са индиански.
	Фактът, че бяхме правили сериозни проучвания върху индиански материали по музеи и библиотеки, че имахме известни познания за индианския начин на танцуване, както и че се бяхме сприятелили не само с местните мохикани и пекуоти, но и буквално с всеки индианец, появил се в нашето полезрение, създаде предпоставките за първия ни контакт с резервационните индианци. От самото начало бяхме приети не просто като обичайните любопитстващи туристи, а като индианци. Веднага бяхме осиновени от семейството на Седящия Бик*.
	[* Седящият Бик — влиятелен вожд и свещен човек на сиуксите-хункпапа (лакота). Заедно с Лудия Кон изиграва важна роля в Битката при Литъл Бигхорн. Няколко дена преди нея той получава видение за поражението на Къстър. За да спаси племето си от американската армия, той преминава канадската граница с част от хората си. След преговори се връща в САЩ през 1883 г. и се заселва в резервата Стендиг Рок. Взема участие в Танца на духовете. Убит е на 15.12.1890 г. пред дома си при опит на полицията да го арестува. Б.р.]
	Пристигнахме по време на голямото годишно индианско празненство във Форт Йейтс, Северна Дакота, където се намира агенцията на сиукския резерват Стендинг Рок. Първо бяхме представени на Летящия Облак (Махпия Кинйеяпи), който предложи да ни стане преводач. Узнахме, че е най-добрият, когото бихме могли да имаме, защото той самият се интересуваше от миналото на своя народ и древната традиция, което щеше да ни бъде от полза, когато се учехме от старите хора. Тези хора са водили живот, толкова различен от сегашния, че изразите, които използваха, невинаги бяха разбираеми за по-младото поколение, а и за голяма част от така наречените преводачи. Наистина бяхме късметлии, защото Летящият Облак, не само стана наш преводач, но и остана наш приятел до края на живота си.
	Летящият Облак ни преведе през големия лагер в прерията, за да се срещнем с главния вожд Един Бик. Вождът беше известен като един от «сражаващите се племенници» на Седящия Бик и е бил подготвян да заеме мястото на прославения си вуйчо след неговата смърт. Открихме възрастния мъж и съпругата му в нещо подобно на палатка — всъщност горска палатка, от модела, наричан от болшинството незапознати наблюдатели «типи».
	Бяхме чували, че вождовете често са най-бедните хора в селото, защото като «бащи» на народа си от тях се очаква да се грижат за съплеменниците си и от време на време да раздават всичко, което притежават. Един Бик определено живееше според традицията. Индианските му дрехи бяха унищожени при неотдавнашен пожар, а всекидневното му облекло представляваше кърпени дрипи и мокасини, ушити от брезента на стара палатка.
	Летящият Облак пожела да фотографираме стареца. Знаехме за обичайната неохота на индианците да позират за снимки, обаче получихме уверение, че Един Бик, ще го направи с удоволствие. Много се зарадвахме на тази възможност. Лицето му беше едно от най-силните и интригуващи лица, които бяхме виждали*1. Характерен римски нос, издадена напред долна устна (заради липсващи горни зъби), кафява съсухрена кожа и избледнели очи — всичко това придаваше на чертите му сурово изражение. Възрастта го беше смалила и височината му едва надхвърляше пет фута*2. В разцвета на силите си е бил значително по-висок, но все пак под обичайния за сиуксите висок ръст. Тази беше една от причините да получи името си — макар и нисък, той бе смел като бизон единак.
	[*1 Впоследствие спомогнахме Лангдън Кин да нарисува портрет на Един Бик, който беше публикуван в юлския брой на сп. Нешънъл Джиографик, 1944 г. и в «Индианци от двете Америки», издание на «Нешънъл Джиографик Съсаяти», 1955 г. Б.а.]
	[*2 Метър и петдесет сантиметра. Б.р.]
	Все пак не искахме да го заснемем в неговите дрипи. Считахме, че би трябвало да покажем уважение и да го покажем някак по-достойно — добре изглеждащ възрастен мъж в индианско облекло, — затова се поинтересувахме дали Един бик би имал нещо против да облече моите кожени дрехи.
	Летящият Облак говори с него. Лицето на стареца светна и той отвърна, че би бил много щастлив да се появи в дрехите ми. Тогава Един Бик видя всичките ни калъфи с индиански багаж. Носехме нашите облекла в изработени по старовремски начин парфлеши*. Част от тях бяхме купили от търговци, а друга част си бяхме направили сами. Когато ги извадихме от колата, това предизвика известна суматоха. Един Бик възкликна:
	[* Парфлеш — калъф (или чанта) от ощавена и сурова сурова бизонова кожа. Б.р.]
	— Как така тези бели хора имат всички тези индиански неща? От петдесет години ни говорят, че нашите неща не са добри. Щом не са добри, защо ги имат тези бели хора?
	Летящият Облак обясни, че ние сме различни от повечето бели хора, които са срещали. Каза, че харесваме старите индиански предмети и обичаи и сме дошли да научим повече за тях.
	Аз извадих ризата и гамашите от техните калъфи и възрастният мъж влезе в малката си палатка, за да ги облече. След няколко минути се появи, пременен в моите кожени дрехи. Извадих бойната си корона от цилиндричния й парфлеш и му я подадох. Той беше неимоверно впечатлен от факта, че я съхранявам по традиционен индиански начин.
	Сега, с корона от орлови пера на главата, Един Бик изглеждаше като истински индиански вожд — в ярък контраст с вида му от преди малко!
	Тогава ми хрумна, че вероятно би го заинтересувал моят щит. Бях го изработил сам, като за направата използвах дебело парче кожа от рамото на бивол, понеже ми беше невъзможно да намеря истинска бизонова кожа. Обработих кожата по традиционен начин — закачих я над издълбана в земята дупка, пълна с нагорещени до червено камъни, върху които поливах вода, за да се получи гъста пара. (По-късно Белият Бик, един от братята на Един Бик, ми показа как прави своя щит.) Завършеният вече щит покрих с изрисувано брезентово покривало. В миналото воините сваляли покривалата на своите щитове, само когато влизали в битка или при много специални церемонии.
	Старият вожд каза, че се чувства изключително поласкан, защото ще му покажа «истинския щит» под покривалото. Когато го открих пред погледа му, той ахна и доста се развълнува.
	— Този човек има на щита си моето име! — възкликна старецът на родния си лакотски език.
	Действително бях изрисувал на щита един черен бизон, което би могло да се интерпретира и като Един Бик. Старецът начаса ме помоли да танцувам с него още същата нощ и покани Гладис да остане с жена му Алената Вихрушка.
	Предоставих моите подходящи за вожд дрехи на Един Бик за остатъка от празненството, а аз самият си сложих костюма за танци — набедреник, мокасини, роуч*1 от игли на бодливец*2 и бъсъл от пера*3. За наша огромна изненада всички други мъже танцьори се бяха пременили в «костюми» от боядисано дълго долно бельо. Едва в последните няколко години се появиха индианци, които отново танцуват съблечени, но дори и те носят бански гащета под набедрениците си.
	[*1 Роуч — индианско украшение за глава във формата на гребен, носено първоначално от воините на североизточните горски племена (преди всичко от саук и фокс, но също и от ирокезите, оджибуей и др.), а към края на XVIII в. разпространено и сред ловно-земеделските народи от източните равнини (осейджи, айова, омаха, поуни и т.н.). _Роучът_ се изработва най-често от еленова опашка и игли на бодливец, пришити към изплетена от върви основа. Понякога в специална поставка се втъкват едно или две орлови пера. Украшението се привързва към плитка от косата (или скалповия кичур на воина); в по-нови времена често се прикрепя към носена на главата лента. Понякога _роучът_ се прави от конски косми или от специално избрани и подрязани пера от див пуяк. В миналото тези украси са били отличителни знаци на членове на различни воински общества, но в края на 70-те години на XIX в. те се разпространяват сред всички прерийни племена, а през следващите две-три десетилетия и сред почти всички останали северноамерикански индианци. От началото на XX в. _роучът_ се превръща в един от паниндианските символи; на днешните танцови фестивали пау-уау той е най-често срещаната мъжка украса за глава. — Б.р.]
	[*2 Бодливец (_поркюпайн_, американско бодливо свинче) _Erethizon dorsatum_ — северноамерикански бозайник от сем. _Hystricidae_, понякога неправилно наричан таралеж. Живее предимно по дърветата. Преди навлизането на мънистата иглите му се използвали масово за бродерия върху дрехи, мокасини и други предмети. — Б.р.]
	[*3 _Бъсъл_ — думата е свързана със стил в женското облекло след 1860 г., изместил ерата на кринолина. _Бъсъл_ била рамката или подложката, която поддържала надиплената задната част на женската пола. При индианците _бъсъла_ е украса от пера, която северноамериканските индиански танцьори привързват на кръста си. Според някои автори _бъсълът_ имитира птича опашка — по-точно тази на прерийния тетрев, на чийто движения индианците често подражават в танците си. Обикновено тази украса се състои от подредени в широк кръг пера, от които висят две «опашки» от кожа или плат, също обшити с пера. Често в горния край към раменете на танцьора стърчат два «рога» (по-дълги от останалите пера или пръчки, обкичени с пера). Смята се, че първообраз на _бъсъла_ са т.нар. «вранови пояси» — чучело на препарирана врана, орел или друга хищна птица, което в миналото членовете на различни воински общества (Носещите Врана и др.) завързвали отзад на кръста си като отличителен знак. Тъй като тези «вранови пояси» се носели предимно по време на танци, изработката им започнала да се обогатява и усложнява, докато се стигнало до съвременните _бъсъли_. На днешните фестивали пау-уау могат да се видят най-различни варианти на тази украса, като някои танцьори носят дори по два _бъсъла_ — един на кръста и един на гърба, привързан отзад на шията. — Б.р.]
	Пример доколко някогашните издръжливи индианци, понасящи всякакви атмосферни условия почти без облекло, са се променили, са думите на един от танцьорите, който ми каза:
	— Ти танцуваш облечен като в старите времена. И ние би трябвало да се обличаме така.
	— Така е — съгласих се. — Защо не го правите?
	— Твърде студено е — отговори той. — Ще настинем.
	По време на танца вождът Един Бик ме постави от почетната лява страна, сред всичките стари и заслужили мъже на племето. Тази нощ за пръв път видях «изправеното» танцуване* на вождовете.
	[* Изправено танцуване на вождовете — сред редица индиански племена се смята, че вождовете не бива да танцуват като по-младите и по-буйни танцьори — с множество навеждания, прикляквания, завъртания, подскоци и т.н.; напротив, танцът на вождовете (обикновено по-възрастни, почитани мъже) трябва да подчертава преди всичко тяхното достойнство, мъдрост и умереност. Ето защо те се придвижват с бавни, достолепни стъпки под ритъма на тъпана, като държат телата и главите си изправени. Често вождовете носят в ръка ветрило от орлово крило или украсен с пера жезъл, които на моменти размахват като поздрав и благословия към останалите танцьори и зрителите на танца. Б.р.]
	Гладис беше настанена отляво на Алената Вихрушка, сред жените на отсрещната страна на кръга.
	Изглежда се бяхме представили добре, защото на следващия ден Един Бик изпрати Летящия Облак да ни предаде, че би искал да ни осинови през нощта. Дъщеря му, Мини Капи, или Добрата, ни каза:
	— Нашите приятели идват при нас и питат: «Да не би тези, които са ви дошли на гости, да са ваши роднини от север?» Те ви смятат за _истински_ индианци!
	По време на церемонията по осиновяването Един Бик първо «изброи своите _ку_», т.е. разказа за бойните си подвизи. Подобна «хвалба», както някои автори я определят, в миналото е била необходимо условие за участието в почти всяка церемония или танц. Имахме късмет, че станахме свидели на подобно нещо. Един Бик беше сред последните, които спазваха обичая. Той разказа за битките си срещу кроу и за участието си в известното сражение с Къстър, където му било поверено нападението срещу майор Рино.
	Продължавайки с изброяването на подвизите си, старецът каза:
	— Аз съм главният вожд тук, всички вие знаете това. Аз ще осиновя и ще присъединя към нашия велик сиукски народ тези двама млади хора, които виждате пред вас. Те са изминали целия път от страната на Източния океан, за да дойдат при нас. Въпреки че ги виждате облечени в традиционните дрехи на нашия народ, те в действителност са бели хора, които искат да научат нашите традиции, нашите танци, а така биха могли да помогнат за по-доброто взаимно разбиране между червената и бялата раса.
	Приемам за свой син този млад мъж и му давам името си, Татанка Уанжила — Един Бизонов Бик*, името на вашия вожд. На младата жена давам името Уи'яка Уащеуин, Доброто Перо, името на моята майка. Майка ми, както знаете, беше сестра на Седящия Бик. Сега, мои скъпи съплеменници, приемете тези двама души с имената, дадени им от мен.
	[* Името _Татанка Уанжила_ се свързва с Бизоновия дух или Богът Бизон, който дава силата на бизоните, и би могло да се преведе като Единствения (Върховния) Бизон. Беше ни обяснено, че носителят на името притежава и малка част от огромната сила на бизона. Ето защо, макар и невисок на ръст, вождът беше известен като «притежаващ смелостта на самотния бизонов бик». На английски името е било съкратено до Един Бик (One Bull). Франсис Денсмор го изписва като Един Бизон (One Buffalo), защото във викторианските времена се считало за неподходящо да се използва думата «бик». Така Смелият Бизонов Бик бил «Смелият Бизон», Мечката Бизонов Бик станал «Бизоновата Мечка» и т.н. — Б.а.]
	Обясниха ни, че да дариш своето име на друг човек е най-високата чест, която би могла да бъде оказана някому, и че по този начин старият вожд е изразил изключителна почит към нас. По-късно, когато останахме насаме със семейството на Един Бик, наши преводачи бяха дъщерите му. Един Бик каза:
	— Когато се върнете при белите хора, за да им разкажете за нас, ще се изправите срещу тяхната съпротива. Когато се натъкнете на нея, наведете глави, както прави старият бизонов бик, и продължавайте право напред.
	После ме погледна и продължи:
	— Затова ти дадох моето име, Един Бизонов Бик. То вече не е мое, сега принадлежи на теб.
	Обърна се към Гладис и каза:
	— Виж ме! Аз съм стар човек. И е така, защото майка ми се грижеше добре за мен и ми помогна да стъпя здраво на краката си. Затова ти дадох нейното име, за да се грижиш добре за моя син — твоя съпруг.
	Нашето осиновяване по-късно изигра ролята на «Сезам, отвори се» навсякъде сред индианците, защото повечето от тях бяха чували за вожда Един Бик от сиуксите и бяха щастливи да посрещнат неговите нови «син» и «снаха». Подобен топъл прием ни осигуряваше възможността да живеем в самостоятелно типи винаги, когато бяхме сред индианци от който и да било резерват.
	Никога не забравихме думите на Един Бик. Имаше много случаи, когато трябваше да наведем напред глави и да си пробиваме път, както правят бизоните. Да се опиташ да разрушиш старите, неверни и изтъкани от предразсъдъци възгледи за индианците и техните танци не беше лесна задача.
	Съжаляваме, че не ни беше възможно да включим повече илюстрации в историческата част на тази книга*, но в онези времена почти е нямало художници, рисуващи индианци. Дори малцината като добре известния на интересуващите се от индианска култура Джон Уайт доста рядко са изобразявали танци. Фотографията също не е помогнала много, защото за тогавашните снимки трябвало да се позира и освен това изисквали ярка дневна светлина. Филмът, който е достатъчно бърз и може да предаде динамиката на движението, се появи твърде късно, за да бъде от някаква полза при отразяването на старите танци. В по-ново време — вече поради други причини — невинаги е възможно да се правят снимки. Съмняваме се, че щяхме да научим толкова или да бъдем приети като «едни от тях», ако просто се мотаехме наоколо, щракайки с фотоапарати, както много хора — включително и индианци — правят днес.
	[* «Танци на Северноамериканските индианци» от Реджиналд и Гладис Лойбин — Б.пр.]
@	Превод: Десислава Драгиева
