>
	Шунка уакан (_Shun'ka wakan_) — Свещеното куче — е едно от имената, с които хората от племето лакота нарекли коня, недвусмислено загатвайки за особените сили на това тайнствено животно. Като че ли спрямо този свещен контекст другите му индиански наименования — Голямо куче и Еленово куче — звучат по-тривиално. До идването на испанците на Американския континент коренните жители не познавали коня, затова в техните езици нямало оригинални названия за него — те обикновено били съставяни като производни от съответната племенна дума за куче, защото конят поел и значително разширил функциите на кучето в индианския живот. Преди да се появи Голямото куче, племената пренасяли багажа си с помощта на кучешки впрягове и това не им позволявало да изминават дълги разстояния, нито да покриват обширните територии, които по-късно успели да овладеят с помощта на коня; не можели и да носят кой знае колко големи товари. Ловът също бил доста по-различен. Затова, ако трябва да се посочи една главна причина за възникването и развитието на класическата за нашето съзнание прерийна номадска индианска култура, то това без съмнение е конят.


>	Документираната история

	Преди векове племената в покрайнините на Великите равнини живеели като фермери, отглеждайки царевица и други зърнени култури. Селищата им били постоянни, а ловните експедиции в прерията, които им осигурявали нужния запас от месо — кратки и предприемани на сравнително близки разстояния. Така било преди Ернандо де Сото да доведе първите коне в Северна Америка и по-специално във Флорида — оттам тези животни потеглили с експедицията на Коронадо към Куивира нагоре по Мисисипи и през 1541 г. стигнали до Великите равнини.
	Конете били много ценени от испанците като транспортно средство, а и стрували скъпо, защото все още били доста малобройни; по сведения на Прескът, по онова време цената на едно животно варирала между 800 и 1000 днешни щатски долара. По думите на Бернал Диас дел Кастильо, хронистът на експедицията на Ернан Кортес от 1519 г., когато испанците слезли през февруари на същата година на нос Сан Антонио, те водели със себе си не повече от 16 коня. Въпреки своята малочисленост, тази кавалерия оказала потресаващо впечатление върху местните жители. При срещата си с нея индианците «били ужасени от чудовището, за каквото смятали ездача и коня; понеже до този момент не били виждали нито коне, нито конници, те решили, че животното и ездачът са едно и също нещо.»* Поуните разказват как техните предци погрешно сметнали първото видяно от тях муле и неговия ездач за едно чудовищно животно, по което стреляли отдалече. Когато стрелите им съборили човека и индианците пленили мулето, те осъзнали грешката си. Команчите пък споделят следната история за идването на Магическото куче:
	[* Prescott, Kirk ed., 1929 — цит. по Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_ — Sacred Horse ot the Plains Indians: Ethos and Regalia, Verlag fur Amerikanistik, Wyk auf Foehr, 1995, с. 13. — Б.пр.]
C>
	В старите дни, когато искали да отидат някъде, хората винаги вървели пеша, защото нямали коне: само кучетата им помагали да пренесат товара си. Един ден ненадейно се появили група странни животни, с дълги шии и опашки и с гърбици отзад. Били много необичайна гледка. Откъм гърбицата на животното, което вървяло начело, се чул глас. После — което било още по-чудно — гърбицата се отделила от тялото и застанала на земята. Без гърбица животното приличало на голямо куче. Гърбицата се оказала човек, който дал да се разбере, че той и другарите му са гладни; команчите ги нахранили и ги настанили да спят. […] След четири дни испанците напуснали лагера на команчите и се отправили на запад. Военният вожд на племето изчакал няколко часа и после с група воини ги проследил — това въобще не било трудно, защото белите не прикривали следите си. Воините наблюдавали испанците, докато лагерували през нощта и видели как гърбиците-хора свалили седлата от гърбовете на големите кучета, махнали поводите и спънали животните, за да не могат да избягат. На сутринта испанците отново поставили седлата, махнали спъващите букаи и преметнали поводите през главите на конете. Това те правели всеки ден. Когато команчите разбрали за магическото куче всичко, което могли, включително и как да се отнасят с него, една нощ те се промъкнали в испанския лагер, взели две от животните и се върнали у дома.
C$
	Първите коне, които попаднали при индианците от платата, били доста дребни. Въпреки това хората се бояли да ги яздят. Този, който дръзвал да се качи върху гърба на кон, си помагал с два дълги пръта, за да пази равновесие. Водели коня му бавно, а той постоянно местел прътите, като че ли се придвижвал с тяхна помощ*. Тази плахост обаче траяла твърде кратко. Когато през 1583 г. Антонио де Еспехо посетил хопите, те не само били добре запознати с конете, но и ги смятали за свещени същества. Хопите разстилали по земята памучни одеяла, за да могат животните да стъпват по тях.
	[* Teit, Boas ed., 1930 — цит. по Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, с. 13. — Б.пр.]


>	Митичната история

	Различните индиански племена се опитвали да намерят обяснение а тайнствената (_уакан_) поява на безценния дар — коня — и така създали мистични истории за неговия произход. Според някои легенди конят бил дошъл изпод земята, докато други твърдели, че той е излязъл от езерата и изворите, а трети свързват произхода му със самото слънце. Известният изследовател на чернокраките Джон Юърс стига до заключението, че «митовете за произхода на коня следват племенния молел, според който най-свещените човешки притежания произлизат от един или друг духовен източник.»*
	[* Ewers, 1955 — цит. no Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 15. Б.пр.]
	Един от митовете на чернокракското племе пийгани сочи като такъв източник Гърмът. Пийганът на име Мъдрият Човек посещава Другия свят, където живее Гърмът, и научава от него сакралното изкуство на украсяване на облекла и други предмети с оцветени игли от бодливец (поркюпайн), специалната сила на изрисуваните типита с изобразени върху тях животни, а също и използването на свещени лули. Накрая Гърмът показал на Мъдрия Човек как да върже заедно опашките на два коня и така да ги доведе със себе си на земята.
	Племето лакота също има подобен мит. Уислър отбелязва, че за тези индианци конят винаги е бил създание с тайнствен произход, като в редица случаи то е дарено на хората от Гръмотевичните същества. В съзнанието на лакота, подчертава Уислър, бойният жребец се асоциира с гръмотевицата, а конете като цяло имат статута на мистичен народ.*
	[* Wissler, 1907 — цит. по Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 15. — Б.пр.]
	Според асинибоините Трикстерът създал както хората, така и конете от земна пръст.*1 Схващането за общия произход на хората и конете акцентира върху особената връзка помежду им. Както обобщава Юърс, «за съзнанието на коренните американци конят е дар от боговете, чиято значимост е сравнима с тази на техните най-свещени церемонии, защото това животно е сътворено от същите свръхестествени сили, които са дарили на индианците и традиционните им церемониални институции.»*2
	[*1 Penny and Stouffer, 1986; Lowie, 1909 — цит. по Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 15. — Б.пр.]
	[*2 Ewers, 1955 — цит. по Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 15. — Б.пр.]


>	Свещените сили на коня

	Вярата в свещените сили на коня като че ли е изначална за всички народи, които са познавали това животно и са го използвали по един или друг начин. Енциклопедията на символите на Дж. Купър обобщава, че конят притежава двойствена символика — като соларна сила белият, огнен или златен кон е свързан със слънчевите божества и често е впрегнат в тяхната колесница, а като лунна сила черният кон е във връзка с боговете на океана. На свой ред крилатият кон Пегас, който носи мълнията на Зевс, е знак за преход от едно ниво на съзнание към друго.
	Що се отнася до северноамериканските индианци, те вярвали, че — подобно на други могъщи животни като еленът и бизонът — конете също притежават свръхестествени способности. За разлика от другите животни обаче конят не се страхувал от хората. Това го правело уникален. Той им позволявал да се качват на гърба му, като с това променял начина им на живот, правел ги проспериращи и независими. Друга важна отличителна черта на коня било неговото копито. Лосът, еленът и бизонът имали по четири вкостени пръста на всеки крак, антилопата имала два, а конят — само един! Смит смята, че по тази причина индианските художници рисуват специфичните следи, оставяни от това копито, като продължение на конския крак — според него това не е опит за реалистично изображение, а ярък оразличителен символ.*
	[* Smith, 1943 — цит. по Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, с. 19 — Б.пр.]
	Джон Юърс свидетелства, че сред индианците съществува общо вярване в свръхестествените сили на конете, които — подобно на човешките свръхестествени сили можели да бъдат по-малки или по-големи. Така онези яздитни животни, които покажели необичайна сила и издръжливост или като по чудо се измъкнели невредими от ожесточена битка, или пък успеели да се възстановят след получена смъртоносна рана, били смятани за притежаващи «свещена сила». Пак подобно на хората, за конете се вярвало, че могат да се завърнат от света на мъртвите в този на живите. Така е в поунската легенда за магическия кон, който отишъл в света на духовете и извикал оттам обратно на земята духовете на други коне.
	Понякога любимите коне на починал човек били пренасяни в жертва, «за да продължи другарството между коня и неговия стопанин и в света на духовете.»*1 При чернокраките конят на починалия, нагизден със скъпи и красиво изработени амуниции и с пиктографични рисунки, изобразяващи подвизите на стопанина му, със сплетена и украсена с пера опашка, бил застрелван до гроба му. Това се правело заради вярването, че духът на животното ще се присъедини към този на собственика му. Обичаят бил широко застъпен сред прерийните племена, като в някои случаи имал доста фрапантни измерения — така например след смъртта на един от върховните вождове на кайова на гроба му били убити седемдесет коня!*2
	[*1 Ewers, 1955 — цит. по Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 21. — Б.пр.]
	[*2 Пак там, с. 21. — Б.пр.]
	Много по-разпространено обаче било в знак на траур просто да се отреже гривата и опашката на коня на покойния — това било добър начин да се почете паметта му, «без да бъде жертвано ценно имущество.»*
	[* Пак там, с. 21. — Б.пр.]


>	Конски лечителски церемонии

	Съществуването на широко разпространени сред прерийните племена Конски лечителски общества (Horse Medicine Societies) е доказателство за вярата на индианците в свещените сили на коня. За тези общества обаче не се говори много и информацията за тях е оскъдна.
	Подобно на другите свещени сили и конската медицина била придобивана чрез видение или сън. Така например Вълчето Теле — основател на свещения конски култ сред пийганите — получил знанията си за използването на различни билки и други растения от един див кон и от своя любим жребец. Била му дарена не само силата да лекува хора и коне, но и тази да влияе на времето с помощта на определени растения и ритуали.*
	[* Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 23. — Б.пр.]
	Най-общо в конските лечителски церемонии се използва олтар от насипана върху специално боядисан плат пръст, парче конска кожа и свещен вързоп. През пролетта на 1943 г. Юърс наблюдавал близо до Браунинг типична конска церемония, проведена заради млада жена с крехко здраве; церемонията продължила повече от седем часа. Олтарът бил изграден от насипана върху кръгло парче плат сивкава пръст.
	Платненият кръг имал диаметър около 76 см, а в центъра му бил изрисуван квадрат, разделен на две половини — черна и червена. Пухести орлови пера, боядисани в черно и червено, били поставени във всеки ъгъл на квадрата.
	Уолъс Нощната Пушка, който бил научен как да води конската церемония от Вълчето Теле, обяснил на Юърс, че олтарът се изгражда така съгласно инструкциите, които неговият учител бил получил в сънищата си, и че е особено важно той да се прави точно по този начин при всяка конска церемония. Червената част на квадрата символизира деня, а черната — нощта. По повърхността на пръстта се правят зигзагообразни бразди, които представляват мълнии. Боядисаните орлови пухове, които се поставят в ъглите, са дар от този, който е поискал помощ, така че те периодично биват обновявани.
	Важен атрибут на церемонията е изрязаната от твърда кожа фигура на кон с дължина около 16.5 см — нейната функция е да предпазва лечителя от падане от гърба на яздитното му животно или от удряне в камък, ако все пак паднел. Фигурата изобразява конския дух, към когото отправя молитви водещият церемонията. Той танцува около нея, като в едната си ръка държи въже, изплетено от сурова кожа, а в другата — камшик, който се съхранява в Конския свещен вързоп. После се отправят молитви за болния, заради чието лечение се провежда церемонията.
	Свещеният вързоп съдържа изрязани от твърда кожа и извезани с мъниста конски фетиши, билки, пера, въжета, глави на лули и бичове. Вързопът се пренася с подчертано внимание.
	Целият ритуал е придружен от песни, биене на тъпан, танци със свещени предмети в ръце, молитви, пушене и предаване на лула, боядисване на лицето, спазване на определени табута и използване на разноцветни олтари. При конските церемонии обаче има една специфична особеност — при тях всичко се прави по три, а не по четири пъти, както е характерно за повечето други ритуални комплекси.*
	[* Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 23. — Б.пр.]


>	Свещените сили и бойният кон

	Разбирането за свещената сила на коня в прерийната култура се проявява може би най-непосредствено в отношението на индианците към бойния кон. В битката конят и ездачът са едно — магията на коня е магия и на ездача и обратно. От силата на тази магия (медицина) зависи животът и на двамата; те действително са се превърнали в неотделимо цяло.
	{img:indianski_simvoli_po_konete.png}
	За да почетат своите бойни коне и едновременно да им осигурят магическа защита, индианците от равнините често рисували по телата им символи с по-конкретен или по-мистичен смисъл. Така например червените кръгове около очите и ноздрите на животното имали за цел да подсигурят остро зрение и обоняние. Синя стрела, насочена с върха нагоре, означавала победа, докато изображението на два върха на стрели в жълто върху четирите копита на коня го правели бърз и пъргав. Насочената надолу зигзагообразна стрела внасяла смут и паника сред враговете, а нарисувана с върха нагоре, тя давала сила и издръжливост на ездача. Изображението на две кръстосани линии помагало да се избягват вражеските засади. Отпечатък на човешка длан в зелено върху гърба на коня означавал, че ездачът има твърдото намерение да отнеме живота на враг. Обърната надолу с пръстите длан в червено върху шията или предната част от тялото на коня показвала, че воинът е решен или да победи, или да умре в предстоящата битка. Това бил един от най-почитаните символи при команчите и прерийните апачи; сред тези племена се разказва следната история:
C>
	По време на свирепа битка един воин бил тежко ранен. Преди да издъхне, той притиснал окървавената си длан върху дясната страна на шията на своя кон, оставяйки по този начин «смъртен знак». Когато животното се завърнало в лагера без ездача си, хората разбрали, че воинът е загинал със смъртта на храбрите.
C$
	Връзката на конските магически качества със силите на Гръмотевичните същества била универсална като разбиране и специфична като конкретика за племената от Великите равнини. Тази връзка символично се изобразявала със зигзагообразни линии върху двата предни крака на коня, които осигурявали силна военна «медицина». Ако краищата на линиите били раздвоени, това означавало, че самият ездач е пряко свързан с Гръмотевичните същества, тъй като е бил посетен от тях в сън или видение.
	В книгата си «Some Protective Designs of the Dakota» Кларк Уислър твърди, че конските изображения в син цвят показват връзка с Гръмотевичните същества или със силите на Небето. Това обяснява честото боядисване на крупата, гърдите и шията на животното в синьо — понякога с допълнително нанесени бели петна, репрезентиращи градушка. Конете със синкав косъм били смятани от лакота, шайените, арапахо, гро-вантрите и чернокраките за особено надарени с магически сили. Тези воини, които имали връзка с Гръмотевичните същества, понякога си правели специални прически с помощта на клей от растението компас (_Silphium laciniatum_) — косите се събирали отпред на челото, връзвали се и с помощта на клея се втвърдявали така, че да стърчат нагоре, както «стърчат косите на ударен от гръм».*1 По подобен начин се аранжирали гривите и опашките на конете. Лакота наричат компаса _чаншишиля_ — «растението, което изпуска клей». Индианците омаха твърдели, че там, където расте компас, често падат мълнии, затова по време на гръмотевични бури омахите горели изсушени стръкове от това растение и опушвали с дима себе си и конете си като защита срещу удар от гръм.*2
	[*1 Colin F. Taylor, _Sun'ka Wakan_…, c. 79. — Б.пр.]
	[*2 Пак там. — Б.пр.]


>	Петнистият кон

	Известно е, че индианците са отдавали предпочитанията си на петнистите коне. Първите такива животни пристигнали на американския континент още с експедицията на Кортес през 1519 г. Това се знае благодарение на подробното описание на ездачите и техните коне, което Бернал Диас дел Кастильо дава в своя дневник: «Морон от Баямо яздеше петнист кон с бели чорапчета на предните крака и красива юзда. Баена от Тринидад имаше тъмен кон с бели петна.»
	Едва ли има друг кон, който да е назоваван по толкова разнообразни начини, в зависимост от основната окраска и различните шарки. Мюсюлманите в Арабия го наричали _kanhwa_, което означава «напръскан» с бяло, кафяво или черно; в Индия петнистият кон е известен като _pulwahri_ — бял кон с «разцъфнали» черни петна и т.н. На испански името му дошло от думата _pintado_, означаваща «оцветен» или «нашарен». Каубоите го наричали «пайбълд» (в черно и бяло), «скюбълд» (червеникавокафяв или сиво-кафяв с бяло), «калико» (в червеникаво и бяло), а също и «овъроу». «спотид», «пинто» и «олд пейнт» — най-общо «шарен», «пъстър», «на петна»…
	В книгата си «The Paint Horse in America» Г. Хайнс изтъква конкретна причина за тази любов на индианците към петнистите коне, обвързана с племенния начин на живот. За да бъдат по-трудно забележими, когато минавали през вражески земи, те трябвало да «маскират» себе си и конете. Ако им се налагало да яздят през откритата прерия, избирали коне с подходящи за сезона цветове — бели през зимата, червеникавокафяви през есента, сивкави или жълтеникави през лятото. Пъстрите коне били особено подходящи за покритите със степна растителност територии. Понякога дори ги боядисвали допълнително, за да се слеят максимално с околната среда — така те можели да се използват през който и да е годишен сезон. Ако собственикът на петнист бял кон се нуждаел от сиво или сиво-кафяво животно, той просто трябвало да потъмни светлите участъци по тялото му. За да се изсветлят, тъмните участъци пък се натривали с трева и пепел.
	Съществувала обаче и друга, магическа причина за предпочитанията на индианците към петнистите коне. Те били считани за надарени със специални сили и затова — по-ефективни в лов и битка. Така например команчите и шайените особено харесвали определен тип петнист кон, когото наричали «магическата шапка» и считали това щедро напръскано с петна животно за аристократ сред конете. Само най-смелите и доказали себе си воини имали правото да сядат на гърба на «магическата шапка». Команчите смятали, че воинът, който язди такъв кон, може да става невидим.
	Може би вярата в особената «медицина» на петнистия кон не е била безпричинна. Единственият оцелял от войската на генерал Къстър след битката при Литъл Бигхорн — конят Команч — бил тъкмо такова петнисто животно.

	* * *

	Първото конско копито, стъпило върху американска земя, променило хода на историята. Всъщност истинската история на класическата прерийна индианска култура започнала именно с появата на коня. От уседнали или полууседнаднали земеделци множество индиански племена се превърнали в номади, чиято сила и просперитет били пряко зависими от конете. Точно в тази зависимост се крие причината конят да получи своя свещен статут — като животно с _уакан_ (тайнствен, божествен) произход и като притежател на специални магически сили и способности, обусловени от този произход. Това, разбира се, е гледната точка на изследователите. Самите индианци казват, че конят им е изпратен от Великата Тайна, от Гърма или от духовете на едно омагьосано езеро, за да промени живота им към добро. Бидейки божествен дар, той е свещен и включването му в религиозната традиция е естествен акт на благодарност и почит към Създателя и духовете.
	Има и още нещо, което е колкото реално, толкова и неподдаващо се на вербализация; една особена връзка между същества от два различни народа — на хората и на конете, — чиято основа е обичта и взаимното доверие. Вождът Много Подвизи от племето кроу казва:
C>
	Оставам насаме с моя кон, за да се научи той да ме разбира и аз да разбирам него. Ако ще ме носи на гърба си в битка, той трябва да познава сърцето ми и аз да познавам неговото, иначе никога няма да станем братя.
C$
	С появата си _шунка уакан_ действително поставил началото на индианския възход. За жалост това се оказало и началото на края…
@	Подбрала и съставила: Десислава Драгиева
