#	(из «Пазителят на Свещените стрели» от Ренате Шукийс)*
	[* Тези четири стрели принадлежат на всички мъже от племето, от най-младия до най-възрастния. Получили сме ги преди много време в нашите родни земи, Черните хълмове, на нашата Свещена планина, Ноуах'уус. Мотсейоеф, когото наричаме Сладката Медицина, е дал всичко на нашия народ: стрелите, церемониите, храната — всичко, което днес имаме.
	Дядо ми казва, че нашата история за Мотсейоеф малко прилича на коледната приказка на християните. Както когато се родил Исус, една звезда изгряла на небето, така и раждането на Мотсейоеф има нещо общо със звездите.
	Дядо ми — Пазителят на стрелите, трябва да се помоли, преди да започне да разказва някоя от свещените истории. Случвало се е да забрави да се помоли и тогава не можем да го запишем на магнетофонна лента. Просто записът не се получава. Често, докато разказва, той спира и се моли, понякога по три-четири пъти. Знам, че има моменти, в които човек трябва да се помоли, но ми се струва, че дядо повече се моли, отколкото разказва.]

	Това е историята на нашия пророк. Тя разказва за това как той дошъл при нас на земята.
	Една нощ две девойки си лежали в типито. Преди да заспят, едната посочила небето и казала:
	— Погледни небето — ето там има една ярка звезда, а там — една бледа!
	Другата попитала:
	— За коя от тях искаш да се омъжиш, за ярката или за бледата?
	Девойката отвърнала:
	— Ще се омъжа за звездата, която свети ярко.
	Другарката й си избрала бледата звезда. Двете момичета заспали и се понесли към звездите. Като пристигнали на небето, видели, че ярката звезда бил възрастен мъж, а бледата — младеж. Първо се оженил възрастния мъж — за момичето, което избрало ярката звезда; младежът го последвал и си взел за жена другото момиче.
	Мъжете ходели на лов за бизони и други животни. Когато се завръщали с улова си у дома, техните жени одирали кожите и се заемали със щавене. Младият мъж бил помолил жена си никога да не изравя корените на дивата ряпа, нито да тича по стъпките на бизоните. Известно време тя успявала да устои, но веднъж все пак решила да отиде за дива ряпа. Щом изровила грудките, се оформила голяма дупка, през която можела да погледне чак до земята. И жената започнала да прави въже от бизонова кожа, по което да слезе долу. Постоянно спускала въжето през дупката, за да провери дали е достатъчно дълго. Ала то все не стигало и тя изрязвала нови и нови кожени ленти и ги съединявала. И когато въжето най-после опряло до земята и докоснало пръстта, тя започнала да слиза. Обаче се оказало, че въжето стига само до клоните на дърветата, така че не й оставало нищо друго, освен да се остави да падне. По същото време жената чакала дете. Преди да тупне на земята, нейното дете се родило — това бил Мотсейоеф.
	Една възрастна двойка била наблизо и си режела трева за легло — това били първите шайени. Старицата чула бебешки плач. Тръгнала да търси източника му и открила бебето близо до един извор. Щом го видяла да лежи на земята, тя извикала:
	— Ето го моят внук! Това дете ще бъде мой внук!
	Тя вдигнала момченцето и го занесла у дома, където двамата старци се погрижили добре за малкия. Момчето растяло и щом пораснало достатъчно, те тръгнали на път заедно с него.
	Веднъж момчето помолило дядо си да му направи лък и стрели. Когато старецът му ги дал, то попитало:
	— Гладен ли си, дядо?
	— Да, гладен съм — отговорил той.
	Тогава момчето поискало една топка — всъщност това бил кожен обръч, с прикрепена към него пръчка. Старият мъж трябвало да го дотъркаля до своя внук. Изневиделица се появил бизон, който бил на една година и момчето го пронизало в сърцето — улучило целта си точно в центъра. Тогава Мотсейоеф извикал на дядо си:
	— Тичай при купчината пепел и стъпи в нея — разпилей пепелта!
	Щом дядо му направил това, дошла сурова зима. Старецът одрал бизона и дал кожата на своя внук, да се пази от студа. И така година след година момчето убивало по един бизон — втората година бизонът бил на две години, третата — на три, а дядото отново и отново стъпвал в пепелта. Възрастната двойка одирала бизоните и сушала месото. Имали много от него — хранели се добре. Сладката Медицина ги научил как да го приготвят и за какво да използват бизоните. Освен това ги завел при един плод и им казал:
	— Това е плодът, който ще сушите през лятото и ще ядете през зимата.
	Така минали четири години.
	Момчето пораснало и станало достатъчно силно, за да придружава дядо си. Всеки път, когато той му възлагал някаква работа, то също го молело за нещо в замяна. Веднъж Мотсейоеф казал:
	— Сега имаме наистина много месо. Недалеч от тук се намира голям лагер. Когато враната прелети покрай нас, ще я спрем, за да занесе малко от него в другия лагер.
	Така, когато валяло през зимата, Мотсейоеф осигурявал храна на хората. Извършил редица добри дела, бил много умен и могъщ. Един ден, когато бил на лов, той убил бизон и го одрал. Искал да вземе кожата му, която бил предназначил за нещо специално, но преди да успее да стори това, минал един старец и я прибрал. Сладката Медицина се опитал да поговори със стареца, ала скоро заради тази кожа пламнала свада и даже се стигнало до бой. Мотсейоеф ударил стария мъж с бедрена кост по главата и го оставил да лежи. Когато се върнал в лагера, новината за случката вече се била разнесла. Мъжете искали да накажат Мотсейоеф. Започнали да го преследват, но той им се изплъзвал. Докато бягал, минал през пет хълма, като на всеки от тях се появявал в дрехите на някое от бъдещите воински общества. На петия хълм се явил в облеклото на вождовете. От този момент никой не видял Мотсейоеф в продължение на четири години. Махео го отвел на нашата Свещена планина, Ноуах'уус. Там той останал четири години при духовните същества, _маюн_. Тези същества го научили на всичко, от което шайените се нуждаели в живота, организацията на племенното ръководство и религиозните церемонии, които провеждаме и до ден-днешен. Докато Мотсейоеф бил в Свещената планина, _маюн_ му дали четирите Свещени стрели. След това те го накарали да се завърне и да предаде Стрелите на _цисциста_. Стрелите били поставени в колчан от лисича кожа, в който се намирали още няколко предмета. Мотсейоеф трябвало да каже на народа си, че докато следват пътя, посочен им от духовните същества, докато уважават четирите Свещени стрели, шайени ще има. Това е нашият закон.
	Преди Мотсейоеф да се върне при шайените, духовните същества му показали първата Церемония по обновяване на Стрелите — било пролет, времето, в което започва новият живот. Обновяването на Стрелите е най-важната религиозна церемония на _цисциста_. Чрез нея се поддържа животът и пак чрез се насочва новият живот след смъртта. Тя е духовното пречистване на всички _цисциста_, обновяване на вярата и ново начало на следващата година.
	Когато Сладката Медицина се завърнал при народа си, той научил хората на законите на _цисциста_ — организацията на племенното ръководство, социалните закони и религиозните ритуали в церемониите. Той ни донесъл новия начин на живот. Мотсейоеф накарал хората да издигнат типи, пренесъл Стрелите вътре и обяснил точно как да се грижим за тях. За издигането на Типито на Стрелите не бива да се използва нищо, направено от метал, а само бизонови кожи. Навремето типитата все още ги правеха от кожа, в днешно време се използва брезент. И вътре в Типито не трябва да се носи метал — никакви пръстени, синджири и въобще блестящи предмети. Това привлича светкавиците. Всяка сутрин Пазителят трябва да удари четири пъти по онзи кол на Типито, който е отдясно на входа — по този начин започва денят. Вътре в Типито Пазителят трябва да запали огън и да изпуши лулата си. Това Типи на Стрелите е нашата Свещена планина, нашият дом. То също така е дом на духовете, където те могат да влизат — същите духове, които ни учат в Ноуах'уус. Мотсейоеф живял с _цисциста_ в продължение на 445 зими. Всяка зима той остарявал, а всяка пролет се подмладявал отново. През това време, той учел _цисциста_ на всичко, което _маюн_ му показали. Всяка година давал на хората нещо ново.
	Преди да напусне цисциста, Мотсейоеф им казал:
C>
	Моето време дойде и аз трябва да изрека тези думи. Приятели мои, преди бях млад и пъргав, но човек живее само за кратко време. Сега вече съм стар и безпомощен и съм готов да ви напусна. Донесох ви от Махео много неща за вашето добруване. Живейте така, както ви показах и следвайте законите. Не бива да ги забравяте, защото те ви дадоха силата и способността да се грижите за себе си и за своите семейства. Ще дойде време, когато много неща ще се променят. Чужденци, наречени Земни хора, ще се появят сред вас, тяхната кожа е светла, техният начин на живот — могъщ. Те подстригват късо косите си и не говорят индианския език. Не следвайте тези Земни хора в това, което правят, вървете по вашия път, толкова дълго, колкото можете — пътят, който ви показах. Бизоните ще изчезнат и едно друго животно ще заеме тяхното място. Гладко животно с дълга опашка и разцепени копита, чието месо ще ядете. Но преди това ще дойде друго животно, което трябва да се научите да използвате. То има обрасла с грива шия и опашка, която почти докосва земята, неговите копита са кръгли. Това животно ще ви носи на гърба си, а също така ще ви бъде полезно и по други начини. Онези планини са много далече — като едно синьо видение — и са нужни много дни, за да се стигне дотам. С това животно вие ще можете да отидете много бързо до планините, затова не се бойте от него. Помнете това, което ви казах. Накрая все пак ще забравите и вашият начин на живот ще се промени. Ще се откажете от религията си заради нещо ново, ще загубите уважението си към вашите водачи и ще започнете да се карате помежду си. Вече няма да знаете кои са вашите роднини и ще се жените за жени от собствените си семейства. Ще се приспособите към начина на живот на Земните хора и ще забравите добрите правила, по които сте живели. Ще бъдете по-лоши и от луди. Съжалявам, че ви казвам тези неща, ала аз ги видях. Вие ще доживеете до времената, когато те ще се случат.
C$
	Мотсейоеф предсказал на шайените бъдещето, идването на Белия човек и промените в околната среда, които днес вече са настъпили. Белите хора, Земните хора, щели да дойдат от изток. Те щели да полетят към звездите и към луната и да отнемат земята на шайените. Различни раси с различни езици щели да дойдат и да се смесят. Мотсейоеф плачел заради бедата, която неговият народ трябвало да преживее. Но ако _цисциста_ уважавали това, което той им бил донесъл и успеели да устоят на промените, те щели да преодолеят тази беда.
	Когато Мотсейоеф почувствал, че времето му е дошло, той поел обратно към Свещената планина. Помолил да го оставят сам, за да умре. Преди хората да го изоставят, те му построили колиба и го подсигурили с храна и вода. Ако някой поиска да умре сам, трябва да уважиш неговото решение. Понеже идвала дълга зима, племето се преместило на юг, където климатът бил по-топъл. Шайените вървели вече доста време, когато си казали: «Трябва да се върнем и да придумаме Мотсейоеф да дойде с нас. Не можем да го оставим съвсем сам.» Върнали се и му казали:
	— Трябва да дойдеш с нас на юг. Там има дивеч и много бизони.
	Ала Мотсейоеф отвърнал:
	— Оставам тук. Аз вече напуснах народа си, оставам.
	Четири пъти шайените се връщали, за да го вземат със себе си. След четвъртия път те продължили и го оставили сам. Същия ден се извила страшна буря, гърмяло и святкало, небето страшно причерняло, а земята треперела. Те знаели, че всичко това се случва заради Мотсейоеф и се изплашили. Изпратили неколцина мъже обратно в Свещената планина да го потърсят. Когато пристигнали на мястото, където го били оставили, те намерили само един кръг от млади дрянови дръвчета — това било всичко, което видели.
	Някои шайени казват, че Мотсейоеф и до ден-днешен е в планината; други — че се е върнал там, откъдето е дошъл. Това е една от причините, поради които и ние все се връщаме при Свещената планина. Всеки шайен се опитва поне веднъж в живота си да направи поклонническо пътуване до Ноуах'уус.
	Шайените никога повече не видели Мотсейоеф. Но старите хора още помнят всички правила и закони, които той създаде за нас. Те са пътят, по който всички се движим. Историята всъщност е значително по-дълга, но сега не мога да я предам цялата. Някои я разказват другояче — но аз съм я чувал много пъти по този начин.
	На Церемонията на Стрелите все още правим нещата, на които ни е научил Мотсейоеф. Мисля за това всеки път, когато отивам на Свещената планина. Сякаш първото Типи на Стрелите е все още там. Когато кача типито си горе, аз се чувствам като Типито и Планината. Много от нас отиват на Свещената планина, пушат лулата и постят. Хората твърдо вярват, че там има нещо. Но ние би трябвало да го оставим на мира, защото излиза, че като говорим за това, сякаш разбираме какво става. Белите трябва да стоят надалеч — това е свещена земя, свещено място за нас, индианците. Ние връщаме Стрелите и Типито обратно на Свещената планина. На същото място, където Мотсейоеф провел първата Церемония на Стрелите, ние издигаме нашето Типи на Стрелите и правим Церемонията. Занасяме стрелите обратно на планината, за да ги обновим за следващата година. В това отношение и до днес нищо не се е променило. Там е започнал животът ни — в Типито на Стрелите. Там, в планината, духовете учели хората да живеят и оцеляват, без значение колко тежки времена ги връхлитали. Припомняме си тези неща, когато се качваме там — така се и молим. Не ни се иска да оставим всичко това да изчезне. Затова все още използваме Свещените Стрели.
	Аз съм този, който се опитва да запази мира. Всяка сутрин отивам в Типито на Стрелите и се моля. Моля се за моя народ. И поддържам огъня. Има нещо, което все още ни държи нас, шайените. В днешно време правим много неща, без да знаем какво вършим. Сега живеем така, както Мотсейоеф предвещал в своето пророчество, когато говорел за онова, което ще дойде и ще ни отдалечи от нашия произход. Моля се за нещата, които той е имал предвид, и същевременно бих желал да съм този, който ще каже какво ни готви бъдещето. Светът тепърва има още много да се променя. Искам да продължавам да се грижа за Стрелите и да се моля, докато мога.
	Духовната връзка е това, което свързва хората, и което им дава силата да устоят на всичко и да останат сплотени. Затова сме решени да съхраним нашия шайенски път за сегашните и за бъдещите поколения. Нашият шайенски начин на живот е неповторим. Историци и писатели се опитваха да опишат нашата история и философия на хартия, но едно нещо им убягна — неразрушимата вяра не може да се обясни. Векове наред _цисциста_ са следвали законите на Мотсейоеф и ние се надяваме така да правят и бъдещите поколения. Всички други племена, тук в Оклахома, загубиха церемониите си. Шайенските церемонии са последните, които оцеляха. Ние трябва да поддържаме и ще поддържаме жива нашата шайенска традиция и култура. Сега Пазителят, моят дядо, заема поста на Мотсейоеф. Той е най-висшият духовен водач. Дядо носи тежката отговорност да пази шайенската идентичност.
	Когато Мотсейоеф напуснал шайените, той се превърнал в Утринната звезда. На народа си казал, че един ден ще се върне — когато се роди дете със зъби и дълги сиви коси, дете, което изглежда като стар човек. Това ще е краят за шайените. Тогава ще има промяна, дали за добро, или за лошо, не знаем. Или всички ще измрем, или пък той ще ни изстреля с ракета горе в небето. Може би всички тук долу ще умрем и след това ще продължим заедно в един друг свят.
@	Превод: Димо Ванчев
