>	Върхът за стрела на шайена Въжените Обеци

	В стари времена един шайенски боен отряд от около тридесет души тръгнал от р. Мисури срещу кроу*1. Воините вървели пеша, а запасните мокасини и другото снаряжение натоварили на едно куче. Те поели на север, покрай подножието на планините, към страната на кроу. Водач на отряда бил един по-възрастен мъж, на име Въжените Обеци, който бил 40-50 годишен. Той имал характерен обичай — винаги привързвал към скалповия си кичур един старинен кремъчен връх на стрела*2. Въжените Обеци никога не се разделял с него. Може би бил получил такава заръка в едно от виденията си, а може би за това имало някаква друга причина.
	[*1 Кроу — племе от сиукското езиково семейство. Първоначално били подгрупа на племето хидатса и водели полууседнал начин на живот край горното течение на река Мисури. През втората половина на XVIII в. се отделили от хидатса и се отправили на запад. Заселили се в територии, влизащи в днешните щати Монтана и Уайоминг. След като се сдобили с коне, кроу се превърнали в типични прерийни номади, чиито живот почти изцяло зависел от мигриращите бизонови стада. — Б.р.]
	[*2 При шайените кремъчният връх за стрела бил символ на дълголетие, а освен това го носели Воините Лисици, в знак на това, че са «покровители» на Свещените Стрели. — Б.р.]
	Така вървели те ден след ден, без да срещнат врагове, докато не стигнали изворите на р. Роузбъд, където пренощували.
	На сутринта предводителя на отряда изпратил на близкия хълм един млад воин, за да огледа местността. Младежът се изкачил на върха и забелязал в далечината човек, който се приближавал към тях. Младият шайен решил да изчака, за да разбере в каква посока се е упътил идващият. Непознатият се движел право към него и накрая се приближил толкова, че можело да бъде разпознат без никакво съмнение — бил враг от племето кроу. Младежът вече се готвел да изтича долу при вожда, за да каже, че идва враг, когато кучето, което кой знае защо не било вързано и тичало свободно наоколо, се хвърлило срещу непознатия и залаяло. Тогава младежът извикал: «Бързо насам — кучето лае по враг! Той вече бяга!» И наистина, щом непознатият чул лая, той хвърлил наметалото си и побягнал колкото му държат краката към хълмовете. Шайените се спуснали подире му.
	Въжените Обеци, които носел в косите си каменния връх за стрела, бил добър бегач и се откъснал напред. Този кроу обаче се оказал необикновено бързоног. Шайените започнали да се задъхват, постепенно да изостават и в края на краищата се оказали далеч зад преследвания.
	Въжените Обеци почти настигнал врага, но дългото преследване го изморило и той бил принуден да спре. Той развързал от главата си върха на стрелата, сложил го на дланта си, изпънал ръка и свил пръстите. След това вдигнал ръката си към небето, изпял една песен и замахнал с ръка към врага. Шайенът повторил това движение три пъти и на четвъртия хвърлил със всичка сила върха на стрелата по посока на бягащия кроу. Врагът залитнал и се строполил по лице върху земята.
	В този момент останалите шайени догонили предводителя си. Всички заедно се хвърлили към индианеца кроу, доубили го и му взели скалпа. Въжените Обеци започнал да търси своя талисман и открил, че върха на стрелата се е забил между два прешлена, прекъсвайки гръбначния стълб на врага. Той оставил върха там и повел отряда към къщи.
	Минали доста години. Един шайенски боен отряд отново поел на поход срещу кроу. Случило се така, че един от младите мъже, изпратени напред като съгледвачи, бил същият юноша, който участвал в похода, когато Въжените Обеци убил онзи кроу. Отрядът минавал по същите места и младия човек решил да потърси останките на убития, а ако има късмет — да намери и знаменития каменен връх за стрела. И той го открил. Костите на кроу били избелени от времето, но гръбначния стълб още не се бил разпаднал на части и между два прешлена стърчал върхът за стрела. Младият мъж го измъкнал и когато отрядът се прибрал у дома, го върнал на Въжените Обеци.
	{img:indianski_voenen_pohod.png}


>	Белият кон

	Тази история се случила след като шайените се преселили през Мисури. Веднъж един боен отряд тръгнал на поход срещу кроу.
	Преди да напуснат лагера, предводителят — този, който носел лулата — отишъл при свещения мъж на име Старата Шатра с молба да пее и се моли за тях тази нощ. Старата Шатра бил притежател на свещения талисман _Хохк тсим'_ — Копието-с-обръча. Предводителят на отряда помолил свещения мъж да им даде назаем _Хохк тсим'_, та да го вземат със себе си в похода срещу кроу. Старецът се съгласил да се раздели за известно време с талисмана, като рекъл: «Нека всички, които тръгват на този поход, да дойдат по залез-слънце в типито ми. Аз ще пея и ще призова духовете». Всички отишли.
	Старата Шатра призовал духовете и когато свършил разговора си с тях, казал на воините: «Вие ще отвлечете много коне от кроу. Сред тях ще има един снежнобял, с късо подрязана опашка. Трябва да доведете този кон за мен. Ще го забележите в табуна едва на другата сутрин. Този, комуто се падне конят, трябва да каже на висок глас, така че да го чуят всички останали: «Този кон е твой, Стара Шатра». Конят ще бъде много хубав и на воина, който го е взел, ще му е жал да се раздели с него. Но ако не изпълните обещанието ви чакат големи нещастия, защото този кон е отреден за мен от духовете, с които разговарях. Ако направите всичко, както ви научих, ще ви съпътства успех и враговете няма да ви победят».
	Отрядът потеглил на следващата сутрин и пътувал в продължение на много дни. Веднъж се спрели да хапнат на брега на един голям поток. Оказало се, че край същия поток бил разположен голям лагер на кроу. Индианците-врани се намирали по-надолу по течението и не забелязали шайените. Бойният отряд се крил цял ден в ниските крайбрежни места, обрасли с гъсталак. Щом се стъмнило, воините влезли в селото на кроу и отвлекли много коне. Когато настъпило утрото, шайените били вече доста далече и видели, че в откраднатия табун се намира и късоопашатият бял кон, за който им бил казал свещеният мъж. Всички веднага взели да приканват воина, комуто се паднал белият кон, да извика: «Стара Шатра, този кон е твой». Но животното било толкова хубаво, че стопанинът му не се решил да се раздели с него.
	Щом шайените разбрали, че обещанието, което били дали на свещения мъж, няма да бъде изпълнено, от отряда се отделили петима воини, които не желаели да бъдат сполетени от бедите, предсказани от Старата Шатра. Останалите шайени, заедно с белия кон, спокойно продължили, пътувайки през целия ден и цялата нощ.
	На следващия ден по пладне те срещнали стадо бизони и предводителя на отряда казал: «Сега вече сме достатъчно далече от кроу, а гладът си казва своето; хайде да половуваме и да хапнем месо». Шайените възседнали най-добрите си коне, а стопанинът на белия кон оседлал именно него. Те застреляли няколко бизона и вече дерели кожите и нарязвали месото на животните, когато кроу ги настигнали и ги обкръжили незабелязано. Те атакували шайените и ги убили до един. Станало така, че кроу не само си върнали конете, но и завладели _Хохк тсим'_ — свещеното Копие-с-обръча. Оцелели само петимата шайени, които по-рано напуснали основния отряд, защото кроу не ги забелязали.
	Селото на шайените потънало в траур. След като той завършил, Старата Шатра запял в типито си, призовавайки духовете. Те дошли и му разказали, че жените и децата на кроу са оскърбили свещеното копие и то иска да се върне при притежателя си. Тогава Старата Шатра обявил, че скоро ще повика обратно своя талисман.
	Той поръчал на всички — мъже, жени и деца — да се съберат край лагера и да се построят в една редица с лице на изток. Старата Шатра се загърнал в бизоновото си наметало с козината навън и започнал да ходи назад-напред покрай редицата, пеейки свещена песен. Не след дълго всички видели в далечината малка вихрушка от прах, която се движела към тях. Старата Шатра хвърлил наметалото, протегнал напред ръце и застанал на пътя й. Когато вихрушката го достигнала, той измъкнал от виещата се прашна спирала _Хохк тсим'_. Шайените се струпали да видят това чудо. Свещеното копие не изглеждало добре. Много от перата, които трябвало да висят от него, липсвали и това било резултат от немарливото отношение на кроу към него. Когато шайените видели това, всеки от присъстващите тутакси дал нещо свое, което можело да се използва за обновяване на талисмана. Даровете образували цяла камара около копието. Така магическият талисман _Хохк тсим'_ се върнал при своя народ.
@	Из _«Край шайенските лагерни огньове»_
@	_Джордж Бърд Гринел_
@	Превод: Любомир Кюмюрджиев
