>
	Черната Мечка седеше сам в своето типи. Той размишляваше над грешката, която бе направил и знаеше, че скоро ще бъде наказан за нея. Всъщност не бе имал намерение да убива женския бизон, а само някое дребно животно. Ала когато видя пред себе си огромното рунтаво стадо, просто не успя да се удържи. Някой го бе забелязал и издал. Воините от обществото на Щита танцуваха танца на лова и бяха издали заповед никой да не тръгва след бизоните преди следващата сутрин, когато всички заедно щяха да потеглят на лов. Ето защо Черната Мечка знаеше, че Воините на Щита скоро ще дойдат и ще го накажат.
	Отвън се чу звукът на приближаващи коне — време беше. Черната Мечка остана неподвижен — не се изправи да посрещне обвинителите си. Изминаха няколко мига, а после той чу как раздират покривалото на неговото типи. Остана седнал, дори когато те влязоха през отвора. Беше виновен и сега те вече бяха сигурни в това. Не каза нищо и воините се захванаха да разрушат шатрата му.
	По този начин били съблюдавани реда и закона в западните американски равнини преди по-малко от 150 години.


	Съюза на Воините на Щита бил една от многото групи, които имали функциите на полиция или на военна организация. Е. Адамсън Хьобел казва: «Тези организации не били подобни на колониалната милиция от ранните времена на заселването на американския континент от белите. Те по-скоро наподобявали Американския легион или Съюза на военните ветерани — социални и цивилни организации, базирани на цялостния военен опит на членовете си, с ритуали, които възхвалявали или обогатявали този опит и със задължения към общността, т.е. племето като цяло.»
	В течение на няколко века в западните равнини се оформили и развили няколко типа организации, които съчетавали разнообразни церемониални, социални или военни функции. Съществували танцови общества, както и съюзи, чиито членове организирали и провеждали различни празненства; имало нещо като занаятчийски гилдии, церемониални общества и военни братства. Тъй като воинският героизъм и храбростта играели огромна роля в живота на прерийните индианци, значителна част от този живот била подчинена на своеобразна военна система, дала началото на тези братства.
	Обикновено всяко момче на възраст между 13 и 16 години можело да бъде прието за член на такова воинско общество. На практика младежът се присъединявал към същата организация, в която членувал и неговият баща. Семейството на новоприетия раздавало множество дарове на водача на съответната организация и на някои от нейните по-видни членове. Всяко общество имало свои собствени ритуали, церемонии и задължения, тайни дейности, отличителни свещени символи, накити, облекло, танци и песни, необходими за обединяване на членовете му в братство. От всички дейности, в които участвали тези воински съюзи, най-важна била ролята им на организирана военна сила на племето, която изпълнявала задълженията и на ефективна лагерна полиция. Полицейската функция на обществата била необходима в следните случаи: 1) регулиране на колективния лов; 2) разрешаване на спорове, наказване на провинилите се и запазване на реда; 3) контролиране и ръководене на военните отряди, както и организиране на мирни преговори и провеждане на племенните ритуали. Извън полицейските си задължения военните съюзи имали и чисто социални функции в племето.


>	Регулиране на колективния лов

	Конкретен човек от племето се заемал с организирането и подготовката на ловния танц — това означавало, че военният съюз, към който той принадлежал, поемал задължението да контролира лова. Съгледвачите на даденото общество определяли местоположението на стадото, а водачите му изпращали в лагера глашатай, който съобщавал, че от този момент вече на никого не е позволено да ходи сам на лов. «Това е за ваше собствено добро» — припомнял им той. Поради честите нарушения това напомняне било необходимо.
	След откриването на стадото, лагерът се премествал по-близо до мястото на бъдещия лов. На следващата сутрин ловците излизали заедно с военната полиция и под неин контрол се подреждали в широка нападателна линия. Никой не можел да се впусне към стадото преди подаването на сигнал. Тогава хората от двата края на линията препускали напред и затваряли кръга около бизоните, така че животните да не се пръснат, но и да продължат хаотичното си движение.
	Всеки, който се отправел сам на лов и подгонел бизон, бивал жестоко бит от членовете на воинското общество с камшици, шомполи или лъкове. Ако нарушителят се окажел упорит и продължавал да не спазва ловните закони, мъжете от съответния съюз имали право да разкъсат покривалото на типито му, да начупят неговите пръти и дори да убият конете му. В случаи като този с Черната Мечка военният съюз действал като племена служба за разследване. Ако заподозреният останел в типито си при приближаването на воините от съюза, поведението му се отчитало като признаване на вината. Ако обаче той излезел навън с вдигнати ръце, това значело, че може би е невинен.


>	Разрешаване на спорове, наказване на провинилите се и съхраняване на реда в лагера

	Запазването на реда в лагера била друга от функциите на воинските съюзи в ролята им на полиция. Тези общества действали като отделни групи единствено през летните месеци, когато — както било при шайените — се провеждали церемонии като Танца на Слънцето, Танца на лудите животни и обновяването на Свещените стрели. Когато през есента шайените отново се разпръснели на малки групи, всички военни съюзи, с изключение на Воините Кучета, били разпускани до следващата година.
	Шайените били ръководени от общо събрание на изборни вождове, наречено Съвет на четиридесет и четиримата, но постепенно военните съюзи добивали все по-голяма роля в прилагането на закона. Шайенските воински общества имали власт да решават различни спорни ситуации или да налагат санкции в случаи на непорядъчно поведение, освен когато се касаело за прелюбодеяние и убийство.
	Според шайените всеки, който убиел свой съплеменник, загнивал отвътре и тялото му започвало да излъчва специфична «воня». Тя осквернявала четирите Свещени стрели — главния племенен символ. След убийството никой не приемал храна от купата на убиеца, нито пушел от лулата, до която се били докосвали устните му; престъпникът изгубвал повечето от основните си права. Основното наказание, налагано за убийство, явно била социалната изолация. При необходимост изпълнението на тази присъда на частично или пълно изгнаничество се контролирало от военните съюзи. При шайените смъртно наказание не се прилагало, тъй като изолацията била напълно ефективна.
	Истинската гениалност на шайенските правни принципи се изявявала в случаите на провинения, които не били посочени във вече съществуващите закони. С появата и разпространението на коня прерийните индианци се изправили пред нов тип проблеми. В рамките на племето всъщност нямало кражби — особено предвид това, че човек можел да получи като подарък всичко, за което помолел, а да се дарява на бедните се смятало за признак на великодушие и извисеност. Въпреки това към средата на деветнадесетото столетие взимането на коне, без да е било поискано позволение за това от собственика им, се превърнало в сериозен проблем.
	В един такъв случай някой взел кон от шайен на име Лежащия Вълк, като оставил лъка си и една стрела, за да се идентифицира и да гарантира връщането на коня. Само че конят не бил върнат дори и след изтичането на цяла една година. Накрая Лежащият Вълк се обърнал за съвет към съюза на Воините на Лоса. Те изпратили свой представил до лагера на мъжа, който бил заел коня, и скоро представителят се завърнал, водейки два коня. Казал, че онзи съжалявал, задето не бил върнал коня, и давал втория като компенсация, в добавка към лъка и стрелата. Историята продължава с това, че Лежащият Вълк обявил онзи мъж за свой «най-близък приятел» и подчертал, че членовете на воинските съюзи също трябва да бъдат приятели помежду си.
	Воините на Лоса заявили, че от този момент нататък никой няма право да взима коне без разрешението на стопанина им, като добавили, че ако «някой вземе чужди вещи без позволение, ние ще отидем при него и ще ги върнем на собственика им. Ако пък взелият ги се опитва да ги задържи, ще бъде бит с камшик.»


>	Оглавяване на бойните отряди, мирни инициативи и племенни церемонии

	Членовете на всички военни съюзи, с изключение на Воините Кучета, били мъже от различни групи на племето, така че бойните отряди рядко били съставени от воини, принадлежащи само към един такъв съюз. Отрядът обикновено се ръководел от «военен вожд», който — например при кайова — имал пълен контрол над останалите воини и изисквал от тях много по-голяма дисциплина, отколкото проявяваната в ежедневния живот. При команчите военният предводител имал временни пълномощия, на каквито не се радвал който и да е мирновременен вожд.
	{img:voin_kuche.png|-left}
	В някои случаи военните съюзи възпирали по-нетърпеливите смелчаци от преждевременно атакуване на врага. Първоначално те се опитвали да убедят в разговор «лудите глави» да не предприемат излишни рискове. При неуспех в разговорите се прибягвало до организиране на празненства, за да бъдат умиротворени воините. Ако нищо не помогнело, се извършвало т. нар. «убийство на воин». Всъщност рядко се стигало дотам, че да бъде наистина отнет нечий живот — «убийството на воин» най-често представлявало церемониално телесно наказание (бой с пръчки), което в редица случаи било съпровождано от унищожаването на имуществото на провинилия се.
	От членовете на воинските общества се очаквало да проявяват най-голяма храброст на бойното поле. Поведението им се възхвалявало в техните песни — в тях ставало дума за това колко героично е да умреш в битка. По-изтъкнатите воини от Съюза на Лисиците при кроу по време на битка забивали церемониалните си жезли в земята и оставали до тях на всяка цена. Ако обаче някой приятел извадел жезъла, на воина било позволено да отстъпи — той просто нямал право сам да направи това, а ако все пак измъкнел жезъла от земята се излагал на презрението на останалите.
	Съюзът на Мъжете Кучета — наричан от белите обществото на Войниците Кучета — някога управлявал цялото племе на шайените. Тяхното свещено животно — кучето — бил асоциирано с произхода на съюза. Членовете на съюза на Воините Кучета при северните шайени имали обичая да използват така наречения «кучешки повод» — парче ощавена бизонова кожа, широко колкото длан и дълго 2,5 — 3 метра. По време на битка воинът можел да слезе от коня си и да забие посредством заострено колче единия край на този тесен плащ в земята — това било клетва, че няма да отстъпи от мястото си, освен ако човек от неговото племе не измъкне колчето и не го освободи. Ето защо Съюзът на Кучетата се бил превърнал в еталон за смелост; членовете му извършвали нечувани подвизи, с каквито никое друго воинско общество не можело да се похвали.
	Воините Кучета се подчинявали на вътрешни правила, по-стриктни от тези на останалите съюзи, държели се настрана от останалите членове на племето, често поведението им било своеволно и дори деспотично, като понякога натрапвали желанията си на цялото племе. Освен това Кучетата били и по-войнствено настроени спрямо белите от останалите шайени — дори когато племето следвало сдържана и миролюбива политика, членовете на това братство често потегляли на военни походи или за отвличане на коне и друга плячка.
	Войната била само едно от дейностите, оправдаващи съществуването на воинските братства. Сключването на мир с могъщи врагове било ключова стратегия при прерийните индианци. При церемонии, съпътстващи мирните преговори, воинските съюзи поемали контрола на лагера и пазели реда в него. Когато някое общество организирало танци, всеки от неговите членове донасял ребрата и тлъстото месо от гърбицата на убит от него бизон, и ги оставял в средата на лагерния кръг за угощението. Церемониите, ръководени от воинските съюзи, вдъхвали усещане за единство и намалявали броя на конфликтите вътре в племето, като по този начин подсилвали сплотеността между членовете на съответното общество и в племето като цяло.


>	Братства и социални организации

	За всеки мъж неговият съюз бил нещо като клуб, а жилището му — място, където всеки друг член на клуба можел да отседне, да преспи, да танцува, пее, похапва и въобще да се забавлява заедно с приятелите си. Някои от тези организации имали малко или никакви религиозни характеристики, докато други били силно свързани с религията. Както казва Хьобел, голяма част от обществата не били друго, освен мъжки клубове, където мъжете се събирали да се веселят, да пеят, да танцуват и да се хвалят, за да «гъделичкат публично егото си». Сиуксите оглала не допускали във воинските си общества бедни мъже, защото човек, който нямал амбицията да се издигне в живота, едва ли щял да бъде от полза и за каузата на съответната организация; освен това такъв човек най-вероятно нямало да може да подпомага нуждаещите се, нито пък самият той да организира пиршества и забави.
	Многократно е посочвано дори и това, че — също както в някои от съвременните американски клубове и ложи — хората понякога ставали членове на такива воински съюзи заради самото удоволствие от членуването, заради усещането за принадлежност. По думите на Фергюсън, тези организации спомагали за превръщането на мъжете от «никому неизвестни простосмъртни в извисени личностни посредством шашмалогията на ритуала». Независимо дали подвизите са символизирани от военни корони с мъниста и орлови пера, или от медали и разноцветни лентички, дали се пеят свещени песни във възхвала на героични постъпки в битките, или се изпълняват патриотични химни на погребения, дали се разменят тайни пароли, или се издигат лозунги, дали конници яздят в церемониална процесия, или се марширува в параден строй — всичко това са способи да се поддържа и изявява ритуалистиката на братствата и клубовете.
	Като помагали в приготвянето на хранителните припаси на племето и пазели неговата цялост и единство, воинските общества изпълнявали функцията на поддръжник на законите и реда. Тези военни съюзи се превърнали в една винаги готова за действие ръка на прерийните индианци. Както казва Хьобел, воинските братства се извисявали «неимоверно много над отделния индивид», не само когато се решавало как да бъде проведен лова на бизони, но и във всички вътрешни дела на племето.
@	Превод: Стефан Д. Стефанов
