>
	Предците на днешните коне са живели в Северна Америка преди 40 милиона години, ала около някъде около 15 хилядолетия назад във времето, по време на Ледниковата епоха, последните от тези праисторически животни пресекли тясната ивица суша, която все още свързвала Аляска със Сибир. Там, от другата страна на Тихия океан, те се пръснали из степите на Азия и след време хората започнали да ги опитомяват.
	По-късно тези опитомени коне се разпространили — главно чрез търговия — из цяла Европа и северната част на Африка. Когато испанците поели да изследват Новия свят, те натоварили и коне на корабите си. Христофор Колумб, Понсе де Леон и Ернандо де Сото довели с експедициите си много от тези животни. Така конят отново дошъл на американския континент.
	Преди конете да се завърнат в Северна Америка, индианците използвали кучета като помощници в ежедневния си живот. Кучетата са верни приятели и добри ловци; освен това те помагали на някогашните индианци да пренасят при пътуване своето имущество. Въпреки че коренните американци никога не са били истински номади, някои племена лагерували на различни места през лятото и през зимата. Когато се премествали, членовете на индианското семейство кръстосвали в горната им част два дълги пръта и ги завързвали на гърба на кучето си — по този начин се оформял т.нар. «травой», на който били натоварвани багажите.
	Да се използва куче за товарно животно обаче не било много удобно — кучето може да носи най-много 16-17 килограма и да извърви така натоварено не повече от 7-8 километра на ден. При това то има нужда да се храни с месо. Отгоре на всичко кучетата често се сбиват помежду си, а ако от храстите покрай пътя изскочи заек, кучето се хвърля да го преследва, заедно с целия багаж…


>	Западните индианци се сдобиват с «голямото куче»

	През 1541 г. Антонио де Мендоса* дава коне на съюзните му ацтекски вождове, за да предвождат по-добре воините си по време на войните в Централно Мексико. Както изглежда тогава за първи път индианците официално се сдобили с коне. Свидетели разказват, че коренните американци се натривали с конска пот, за да придобият магията на «голямото куче».
	[* Антонио де Мендоса (1490-1552) — първият вицекрал на Нова Испания (1535-1550). — Б.р.]
	В началото обаче връзката между индианците и конете невинаги била от взаимна изгода. Индианците, особено апачите, привикнали да ядат печено конско месо. Когато през 1680 г. племената пуебло* изгонили испанците от Ню Мексико, при напускането си те оставили много коне. Пуеблосите се научили да яздят, но така и не се привързали към конете. Ценели ги предимно като храна и стока за търговия с племената от равнините. Животните били заменяни за бизоново месо и дрехи. Постепенно конете и ездата се разпространили от племе на племе, а прерийните индианци се превърнали във великите конни ловци на Американския запад.
	[* В резултат на голямото Въстание на пуеблосите през 1860 г., ръководено от Попе. — Б.р.]


>	Прерийните конници

	Испанските коне осигурили на индианците голяма подвижност и променили начина им на живот. Племената, които притежавали коне, имали преимущество над тези, които се придвижвали пеша. Прерийните индианци станали ненадминати конни ловци на бизони. Те търгували месото и бизоновите кожи за стъклени мъниста, метални инструменти, платове и пушки.


>	Наблюденията на художника Джордж Катлин

	Джордж Катлин (1796-1872) е американски художник и изследовател на индианския живот. Много от сегашните ни знания за навиците и обичаите на индианците идват от дневниците и картините на Катлин. Той е писал много за дивите коне и родството им с индианците.


>	Индианците и конете по време на война

	За преобладаващата част от коренните американски племена конете били единица мярка за благосъстояние, затова нерядко ставали причина, като същевременно били и средството, за водене на междуплеменни войни за плячка. Индианските пиктограми често изобразяват коня — най-ценното за индианците притежание и техен верен спътник.
	Уолас Кофи е ездач от племето на команчите*. Той разказва, че когато испанците дали коне на команчите, те трябвало да се грижат за обора. «Ние бяхме буквално роби на испанците и бяхме тези, които хранехме конете им и се грижехме за тях. Когато ние, команчите, се привързахме към тях, за нас те престанаха да бъдат само товарни животни. Конете станаха наши истински спътници и приятели.»
	[* Команчите са от юто-ацтекското езиково семейство. През ХVІІ в. се отделили от шошоните, напуснали Скалистите планини и се отправили на юг. В началото на ХVІІІ в. се заселили в Югозападен Канзас и части от Тексас. Били сред първите индианци, които се снабдили с коне и се прочули като отлични ездачи. Наричали ги «господарите на Южните равнини». Днес живеят в резервати на територията на Оклахома и наброяват около 4200 души. — Б.р.]
	Команчите се превърнали в легендарни ездачи, всяващи ужас у враговете си. Сражавали се със заселниците и успели задълго да запазят прериите свободни и диви. До началото на ХІХ век над милион мустанги прекосявали границата с Тексас. Били толкова много, че на ранните карти равнините били означавани просто с думите «Диви коне.»
	Дните на свобода за индианците и за конете обаче били към края си.


>	Трагедията в каньона Пало Дуро
#	По разказа на историка Анди Уилкинсън

	{img:kon_1.png}
	В края на септември 1874 г. полк. Рейналд С. Маккензи, командир на Четвърта щатска кавалерия, проследил команчите до техния таен лагер в каньона Пало Дуро.
	Според Уилкинсън «Маккензи смятал, че войната с команчите би могла да продължи безкрайно, като при това не бил убеден, че ще излезе победител. Ако обаче успеел да сложи ръка на хранителните им запаси и да им нанесе удар на тяхна територия, в собственото им укрепление Пало Дуро, тогава би имал реален шанс да постигне преимущество.»
	Индианските воини стреляли срещу войниците от дъното на каньона, позволявайки на хората от племето да избягат. Но това, което всъщност искал Маккензи, били конете. Той наредил индианският лагер да бъде изгорен и се оттеглил с около 1400 коня. Впоследствие 1000 от тях били убити по негова заповед.
	«Има свидетелства — продължава Уилкинсън, — че собствените хора на Маккензи енергично протестирали срещу идеята да бъдат убити животните, защото те самите били кавалеристи и били привързани към конете, точно както и команчите. Независимо от всичко Маккензи наложил волята си и в следващите осем часа били застреляни 1000 коня. На следващия ден зловонието било толкова силно, че войниците се принудили да преместят лагера си. Костите лежали на това място дълги години, докато накрая не били събрани от тези, които по-късно щели да съберат и костите на бизоните.»
	«Хиляда коне — отбелязва Уилкинсън, — това прави по 125 на час или по два на минута. Няма начин да стане, ако местиш конете насам и натам. Нужно е ужасно много време. С други думи — прекалено малко време и твърде много коне! Мога да си представя скръбта на кавалеристите тогава; когато чуеш конски плач, нещо направо те стиска за гърлото. Мисля, че най-ужасно е било за онези, които трябвало да държат конете, докато дойдел реда им да бъдат убити.»
	За Уолас Кофи тази история бележи най-ниската точка в отношенията между човека и коня. «Няма чест в клането на животни. Затова знам, че духовете на онези коне са още тук. Аз вървя леко през това място, защото това е свещена земя, това е място обитавано от духове (каньонът Пало Дуро). Това е необичаен метод да се прекрати една война. Имам предвид, че избиването на бизони е едно, но клането на коне е нещо, което направо те потриса.»
	През есента на 1995 г. духовете на конете се завърнаха в Пало Дуро. От името на Четвърта щатска кавалерия на команчите бяха дадени два коня като за извинение за случилото се преди повече от век.


>	Конните войни за плячка

	{img:kon_2.png}
	Конете са били другари на човека по време на войните на този континент* и другаде. Много от тях са дали живота си за тази страна. Международният музей на коня съхранява пространна сбирка по история на бойните коне от зората на човечеството до наши дни. Конете са използвани във война главно за целите на кавалерията, но и в други области. Историята на бойните коне в Северна Америка започва с испанците и индианците.
	[* Имат се предвид Северна и Южна Америка. — Б.р.]
	Новите огнестрелни оръжия и бързите коне в ранния XVII век променят ролята на коня в битките.
	Усъвършенстването на огнестрелните оръжия силно повлиява върху използването на кавалерийския кон. Преди това кавалеристите били въоръжени предимно с копия, доказали своята ефективност срещу пехота и противникова кавалерия. Но конната войска станала уязвима за точните изстрели на мускетите. За да оцелее, кавалерията също се оборудвала с огнестрелни оръжия — пистолети и къси мускети.


>	Последната битка на Къстър — 25 юни 1876: всички са убити, оцелява само един кон

	Едно от най-често споменаваните събития в историята на Северна Америка е известната битка при Литъл Бигхорн, наречена също така «Последната битка на Къстър». В ранната си кариера Джордж Армстронг Къстър успял да обгради войските на генерал Робърт Лий при Апоматокс, а след Гражданската война бил назначен за командващ Седма кавалерия във форт Рилей, Канзас. Когато му било заповядано да изтласка група индианци, амбициозният и често арогантен Къстър се престарал. Щом неговата войска достигнала лагера на сиу, той разделил своя полк на две и решил да атакува. За кратко време частта, предвождана от Къстър, била напълно унищожена. Другата част от полка била спасена четири дена по-късно от притекла се на помощ кавалерия. Започнало търсенето на оцелели от хората на Къстър. Нито един човек не бил открит жив. Оцелял само един кон — Команчи. Той бил намерен в един гъсталак със седем стрели в тялото. Команчи бил язден от капитан Кох, един от офицерите на Къстър. Раните на коня били лекувани и той внимателно бил качен на лодка. Команчи бил изпратен обратно във форт Линкълн в Дакота, където били положени големи грижи за възстановяването му. Командващият Седма кавалерия настоявал да го оседлават при всички сражения и при официални случаи, но никога да не бъде язден отново. Команчи се превърнал в национална знаменитост. Когато починал, некрологът му бил отпечатан във вестниците в цялата страна. Той бил препариран и сега е изложен в музея на Канзаския университет.


>	Петнистите коне на не персе — 1877 година

	Малко племена можели да съперничат на не персе в изкуството да селекционират нови породи. Не персе* населявали планинските плата между сегашните щати Орегон, Вашингтон и Айдахо. Там, близо до реката Палус, стръмните планини и дълбоки каньони осигурявали естествени прегради за задържане и отделяне на конете за създаване на нови породи. Запазена марка на не персе били техните петнисти коне. Тези коне, наречени апалуза на името на реката, били прочути сред западните индианци със своята бързина и издръжливост.
	[* Не персе — племе от езиковото семейство шахаптин, обитавало обширни области от днешните щати Вашингтон, Орегон и Айдахо. След като се сдобили с коне, не персе развили култура, почти идентична с тази на племената от Великите равнини. Всички бели изследователи и пътешественици описват не персе като благородни и гостоприемни хора. — Б.р.]
	Мирният живот на не персе свършил, когато заселници и миньори нахлули в техните земи. Сключвали се договори, които впоследствие се нарушавали. Накрая през 1877 г. вождът Джоузеф повел своите хора и 3000 коня към Канада — път, дълъг 2575 км. През целия този път индианците водели битки с преследващата ги кавалерия. Само в един от сблъсъците не персе изгубили 900 от петнистите си коне. Точно до канадската граница вождът Джоузеф се предал на кавалерията и решително заявил: «Никога повече няма да се сражавам!» Значителна част от хората му били убити, а все още живите — ранени и изтощени от глад. Малкото оцелели членове на племето били пратени в изгнание в Оклахома, а Джоузеф бил затворен във форд Левънуорт. Останалите 1100 коня били разпръснати. Чистотата и оцеляването на апалуза било застрашено, докато тази порода не била възродена в началото на ХХ век.{img:voin_na_kon.png|-right}
@	Превод: Борислав Ангьозов
	{img:indiantsi_konnitsi.png}
