	О, Братко,
	Седя на земята и мисля. Може и да сънувам, но то е същото.
	Снощи довърших свещената рисунка върху щита си. Затова реших да изляза на хълма рано сутринта, докато мъглата още не се бе вдигнала. Тревата беше жълта и безжизнена, а ивиците сняг — мръсни, но аз реших, че имам право на своя щастлив ден. И защо не, Братко, след като всеки ден може да бъде щастлив! Трябва много да го искаш и то ще стане — това е силна магия…
	Искам да правя добро, Братко. Дълбоко го желая, само че ми е много трудно, защото конете ми са мъртви. Лошо е да загубиш конете си. Тогава седиш на мястото, където са заровени черепите им и не искаш никъде другаде да отидеш.
	Главите на моите коне са погребани далеч оттук, Братко. Често сънувам онези места. Мисля, че ако премина синкавите планини на хоризонта, ще достигна до тях, до моите земи. Само че не тръгвам, защото сега там живеят други хора и аз не знам, Братко, дали те не са изсекли боровете и не са взривили скалите. Като нищо са го направили… Вероятно се опитват да променят света. Ала те не знаят, че има някои неща, които никога не се променят.
@	White Horse
P>
#	Хамблечея
#	(Плач за видение)

	Къде си?
	От толкова време
	зовът ми се мъчи
	до тебе да стигне…
	Защо не отвръщаш?
	Нима аз за теб
	съм изгубен
	завинаги?!
	Усещам те близо,
	а все не те виждам —
	нима ще остане
	животът ми
	тук
	нерешен!
	Къде е магията силна,
	която издирвам,
	а тя не достига
	до мен?
	И как да опазя това,
	без което съм нищо,
	и как да избегна
	на грешките
	тежкия срам?
	Очите не виждат,
	ушите не чуват,
	душата е няма —
	защо не протегнеш
	сега ти ръка!
	О, Татко на всичко,
	което изгражда Света,
	аз зная — грешил съм,
	но моето име
	нима ще забравиш?!
	И кой е сега моят Път?
	Нали все си мислех
	по Пътя че крача,
	пък той се изгуби
	в мъгла…
	Не може под тези звезди
	и на тази земя
	да вярвам аз
	просто в илюзии…
	Мнозина ми казват,
	че даже и ти да си __бил__,
	то вече те __няма__.
	Аз зная — това е Лъжа!
	Затуй и зова те —
	ела и ме виж!
	Със грешките,
	с раните —
	стари и нови —
	такъв съм!
	Все още ме има.
	И викам:
	Къде си?
@	White Horse
P$
P>
#	Мисли пред смъртта

	Отивам си… Животът ми изтича.
	Конете ми навън процвилват тихо…
	Замира бавно пламъкът в огнището
	и старото одеяло натежава…

	Ръцете тъжно губят свойта сила,
	а бойната тояга как въртяха,
	как стреляха с лъка, как щит държаха…
	Сега лежат ненужни в полумрака…

	Очите ми тъй страшно помътняват —
	не ще те видят вече равнините
	със прашните бизонови стада
	и буйните табуни на конете…

	Главата си безпомощно накланям,
	а тъй до скоро гордо я изправях —
	перата на орела я красяха…
	Защо сега мощта им не помага…

	Да можех още ден да поживея —
	на лов да ида и във бой да вляза,
	да потанцувам и да се посмея,
	любимата си жарко да целуна…

	Но раната ми твърде е дълбока…
	От тялото животът ми изтича
	и духовете вече са готови
	със мен да тръгнат за Уанагията*…
	[* Уанагията (лакота) — Страната на Духовете]
	Дали ще помнят утре мойто име,
	дали на моя дух ще пеят песни,
	ще назоват ли моите победи,
	ще пушат ли лула тютюн за мене…

	Дано… Защото вече си отивам…
	Конете ми навън процвилват тихо…
	Замира бавно пламъкът в огнището
	и старото одеяло натежава…
@	White Horse
P$
P>
#	Сънят на Храбрите сърца

	До бюрото седя си — ей така;
	до рамото ми някой се докосва —
	обръщам се и гледам го пред мен:
	от сънищата коня черен…

	Възсядам го със скок и в миг препусвам
	във сивата, мъглива, влажна утрин,
	високо вдигам бойната тояга
	и реввам като някогашен воин…

	И може би за сетен път тревата
	копитата на коня черен гали —
	това е моята последна битка,
	но в нея ще умра непроменен…

	Боите бойни в кръв ще се превърнат,
	по гривата на коня ще покапят,
	перата в нея алени ще станат —
	орловите пера на Уакан Танка…

	А там, в тъмата още неразсъмнала,
	се крият, се спотайват враговете —
	кръвта им смрадна в миг се вледенява,
	дочула грохота на конските копита…

	Аз зная — малко още ми остава —
	и втурвам се с очи освирепели…
	Дано народът ми открие мойто тяло,
	но… коня ми на свобода пуснете,

	защото беше мой другар и брат,
	а братята си аз не съм предавал —
	така научиха ме воини престарели
	във нощите от огън озарени…

	Събуждам се — на бюрото заспал съм,
	но тръсвам в миг глава и се заслушвам
	не иде ли от сънищата коня
	във сивата, мъглива, влажна утрин…
@	White Horse
P$
P>
#	Мечта

	Настигам сърцето си.
	Там наблюдава неродена мечта —
	дълбоко небе и усмихнати облаци,
	вятър подръпващ стеблата на степна трева,
	песен на сойка и храсти облечени в слънце.

	Аз върху камък напечен лежа
	и подслушвам
	къртицата как приближава с шепнещи стъпки,
	как на дървото пораства млада коса,
	пчела как се топли на слънце
	и чопли нектара с крачка,
	как някой внимателно чупи изсъхнали пръчки
	за нощния огън храна…

	Поглеждам в очите на куче…
	Мечтата се стича в гъста река.
	Тя ме обича.
	Раждам се. Ето ме.
	Степният дух е свидетел.
@	Pretty Shield
P$
P>
#	Бурята

	Разплаканият вятър
	се удря сърдито в дърветата.
	Тревожно небето
	завива поляната с тъмни облаци.
	В сърцето си бурята
	събира огън,
	отеква тътен,
	изгрява мълния.

	Аз, малък човек, се страхувам.
	Плачът на вятъра ме прави тънка
	като стрък трева.
	Бурята ме прави крехка
	като прозрачно насекомо.

	Страхувам се толкова,
	че водата в мен притихва,
	вятърът в мене спира
	и огънят ми се сгушва
	като врабче под кестеново листо.

	Бурята красива, свирепа,
	като конник препуска през гората.
	Огънят й танцува,
	вие екстатичния си танц,
	по-жив, по-могъщ
	от всеки живот под небето.

	Моят живот, свит на топка в сърцето,
	изпраща единствената си защита —
	гласът, който пее песен.
@	Pretty Shield
P$
P>
#	Обичта

	Вън е малко мрачно
	сякаш ще вали,
	а усмивка плаха
	в очите ми блести.

	Малко виртуална
	и съвсем далечна —
	не е идеална,
	нито пък е вечна

	Обичта…

	Смехът ти ще я сгрее,
	нежен топъл звук.
	Вярвам — ще успееш,
	и далеч оттук.

	Нека да е мрачно,
	нека да вали,
	имам си огнище,
	имам си мечти.

	Дори през времената,
	дори и през мъгли,
	от живота приказка
	Обичта твори.
@	Good Hands Woman
P$
P>
#	Дъждовно (по Яремски)

	Тръгнах да те срещна,
	но срещна ме дъждът.
	Скрих се в дървесата…
	Открий ме този път.

	Краката ми мокреят,
	очите — зеленеят!
	Окъпана, пречистена блестя
	сред цветните листа.

	Макар гората дом да е,
	той мокър е сега.
	В типито завръщам се,
	там търся топлина.

	Край огъня ще седна,
	но не, не е това.
	В теб искам да се сгрея
	в твойта топлина.

	Теб няма прегръщам,
	не дойде сега,
	но на Пау-уау аз съм
	и ще си ще блестя!
@	Good Hands Woman
P$
P>
#	С теб

	Искам да съм с теб —
	не с някой друг!
	Вятъра да гоним,
	тръгнали оттук.

	С теб да го настигнем,
	да ни отнесе —
	по пътища безкрайни
	заедно с теб!
	в прерии незнайни —
	заедно с теб!

	Косите ми да вее —
	да те оплета,
	в тебе да се сгуша,
	в тебе да заспя.

	И ако има място,
	наречено «отвъд»,
	пак искам с теб да бъда,
	с теб и никой друг!
@	Good Hands Woman
P$
