>
E>
	Мислещите хора се поздравяват, като си поставят един на друг въпроси. Питането, с което ви поздравявам, е единственото, с което до този час се опитвам да питам все повече. Познато е под названието «въпрос за битието».
@	Мартин Хайдегер*
	[* Мартин Хайдегер. Поздравление към участниците в Деветия колоквиум от 14-ти до 16-ти май 1976 г., Чикаго — _Европейски екзистенциалисти_, С., 1993, изд. «Просвета»]
E$

	Доминиращият възглед на съвременната култура е този на разделеното съзнание. Става дума за един уникален начин на мислене, наложил се не без помощта на средствата на модерната технология и погълнал всички алтернативи. Уникалността му най-често се изразява в егоцентрично налагане на Аза, в комбинация със свръхагресивност и стремеж към асимилация на различното. Основните градивни концепции на този възглед в психологически план са постулатите за линейното време и върховенството на разума (т.е. ума, Аза). Полето на религията се обема от сянката на божество — монотеистичен тип, на което всичко природно и човешко е чуждо. В социален план комбинацията от двете, плюс идеята за материален просперитет, поражда поведение, базирано върху насилието и демонстрацията на надмощие — полово, расово, класово. Европейската хуманистична мисъл отдавна говори за криза, която Албер Камю сполучливо определя като «кризата на човешкото»: «… Позволете ми да се опитам да изброя най-ясните симптоми на кризата. Те са следните:
	1. Появата на терора довежда до такава поквара на _ценностите_, че днес даден човек или историческа сила се преценяват не според човешкото достойнство, а според успеха.
	2. Тази криза е основана и върху невъзможността да се убеждава. Хората живеят и могат да живеят, само ако запазват мисълта, че имат нещо общо помежду си — отправна точка, към която винаги могат да се върнат. […]
	3. Съвременният човек все повече и повече поставя между себе си и природата една абстрактна и сложна машина, което го тласка към самотност. […]
	4. Ясно е, че всички тези симптоми могат да бъдат обединени в една тенденция, която може да бъде описана като култ към ефикасността и абстракцията.»*
	[* Албер Камю. «Кризата на човешкото» — _Европейски екзистенциалисти_, С., 1993, изд. «Просвета»]
	Тези думи представят диагнозата на едно общество с подменени ценности, но за съжаление европейските хуманисти са малко или повече в положението на хора, опитващи се да се спасят от удавяне, като сами се издърпат за косите. През втората половина на ХХ в., в стремежа си да надмогнат следвоенния упадък и бездуховност (чийто симптоматичен разрез дава Камю), представителите на «развитата цивилизация» панически се впускат в търсене на алтернативи. За жалост, пак като хора на разделеното съзнание — типичен пример е придобилата в последните години широка популярност «ню ейдж» — култура, в която имитацията намери своята глобализация. Имитация на духовност, на обредност, на тип мислене. Епигоните на индианския свят например си купуват «предмети на силата» от магазините и се кичат с тях във времето, отделено им за хоби. Те са толкова далече от Червения Път, колкото и тези, които никога не са чували за него.
	Като концепция, Червеният Път води преди всичко към осъзнаване на човешката цялостност и взаимносвързаността на човека с всичко, което го заобикаля. Червеният Път е душата на другия, на милионите съществували някога. Тяхната вяра и тяхната битка. Тяхното послание. Червеният Път е желание да следваш посоката на сърцето си.
	За индианците червеният цвят е свещен; той е цветът на слънцето, на кръвта на прадедите им, на камъка, от който се изработва лулата — катлинит, на Севера, където човек свършва земния си път и се отправя към света на духовете. Пътят е метафора на живота, който индианците възприемат като едно безкрайно движение по Свещения кръг. Когато се ражда дете, те казват «нов пътник е пристигнал». Когато някой си отива, той не напуска кръга, а просто се включва в друг цикъл, отвъд земния живот. Там, според легендата «… на юг има голям лагер, в който царят красота и мир. Има съвещателна шатра и вътре седи този, който се нарича Праотецът.»* Той изпраща хората на земното им пътуване, като ги предупреждава, че един ден пак ще се върнат при него.
	[* Mark St. Pierre, Tilda Long Soldier. «Walking in the Sacred Manner» _(прев. мой — Д. Д.)_]
	Ако се върнем на Хайдегеровия «въпрос за битието», формулирайки го като «КОЙ СЪМ АЗ», той би звучал с акцент върху «АЗ», ако питащият е европеец — аз съм еди-си-кой, аз правя това, аз мисля така… Ако обаче го постави представител на културата на коренна Америка, ударението би било върху «СЪМ» — съществувам тук и сега, съпричастен съм, част съм от Великата Тайна.


>	Бог и Великата Тайна

	Великата Тайна — _Уакан Танка_ — е божествената неизчерпаемост, но не е Бог в християнския смисъл на думата, въпреки че, както отбелязва Джеймс Уокър, «по-младите оглала визират християнския бог, когато казват _Уакан Танка_». От своя страна, д-р Холбах подчертава, че «мисионерите използвали _Уакан Танка_, за да пренесат християнската идея за Бог и обикновено превеждали фразата като «Великия Дух».»*1 Най-разпространеният превод на _уакан_ е «свещен» или «свят». Отец Йожен Бючъл обаче в своя лакотско-английски речник дава и други подзначения на думата: «специален, неизчерпаем, владеещ или способен да дарява духовно качество, получено или пренесено към съществата, направили нещо — добро или лошо — специално за целта».*2
	[*1 Dr. Mark Hollabaugh. «Lacota Celestial Imaginery. Spirit and Sky» — Dakota History Conference, 1997 _(прев. мой — Д. Д.)_]
	[*2 Пак там.]
	Давайки си сметка за модифициращото влияние на християнството и с цел да изведе значението на понятие като _уакан_, Уокър се обръща към обясненията на лакотските старейшини. Ето какво разказва Доброто Място:
C>
	Уакан беше всичко, което беше трудно да се разбере. Камъкът понякога беше уакан. Всичко можеше да бъде уакан. Когато някой направи нещо, което никой не разбира, то е уакан. […] Както светът е сътворен, той е Уакан Танка. Както слънцето е направено, то е Уакан Танка. Както хората говореха с животните и птиците, това беше Уакан Танка. Там, където са призраците и духовете, е Уакан Танка. Начинът, по който действат духовете, е уакан. Духът е уакан…*
	[* Пак там.]
C$
	Накрая Уокър заключва, че «божествен» е подходящ превод за _уакан_. Според д-р Холбах, обаче, да се превежда значението на _уакан_ като «божествен» определено е белег за християнско влияние. Той смята, при това позовавайки се на цитираното от Уокър, че е най-добре _уакан_ да се интерпретира като «неизчерпаем», «това, което е различно» и «изпълнен с чудо». Затова предлага като най-добър превод на _Уакан Танка_ «великата неизчерпаемост», «това, което притежава духовна сила, тайна».*
	[* Пак там.]
	Стивън Мизрах се присъединява към интерпретацията на д-р Холбах, допълвайки, че за лакота _хейока_ или свещеният клоун бил _уакан_, защото поведението му не било като това на останалите. «Планетите били _уакан_ заради начина, по който се движели сред другите звезди. Полярната звезда била свещена, защото всички други звезди се въртели около нея, докато тя стояла на едно и също място в небето. Забележителните космически събития […] били по подобен начин _уакан_, защото били неочаквани или драматични.»*
	[* Steven Mizrach. «Lacota Ethnoastronomy» _(прев. мой — Д. Д._]
	Да се предава _Уакан Танка_ като Великия Дух е неточно, защото _уакан_ са всички духове, добри и лоши, проявяващи се в както в света на материята, така и в света на идеите. _Уакан_ са също и хората, които са свещени и работят с духовете. По разказа на Уокър: «Лакота вярват, че много отдавна имало чудни същества, чието съществуване, сили и постъпки те не можели да разберат. Тези същества те наричат «рода _Уакан_» (Божествените). Имало много _Уакан_ — някои добри, други лоши. От добрите _Уакан_ някои били по-велики от другите. Тях наричали _Уакан Уанканту_ (Върховните Уакан). Другите били _Таку Уакан_ (Уакан Роднините). Те не били роднини като бащата или брата, а каквито са всички лакота помежду си. Лошите _Уакан_ не били роднини нито на добрите _Уакан_, нито един на друг…
	[…] В миналото терминът _Уакан Танка_ бил използван рядко, но сега се използва много по-често от термина «рода _Уакан_». Когато шаманът употребява _Уакан Танка_, той има предвид рода _Уакан_, както терминът се е използвал в древни времена. Той означава всичките _Уакан_ и _Уаканпила_ (буквално — «по-малките _уакан_»), едновременно човечеството и другите неща, защото старите лакота вярват, че всички са едно.»*
	[* Dr. Mark Hollabaugh. «Lacota Celestial Imaginery. Spirit and Sky» — Dakota History Conference, 1997 _(прев. мой — Д. Д.)_]
	«Вместо да се идентифицират с една индивидуална душа, коренните американци по-скоро имат разбиране за себе си като за частици от много по-велик духовен свят, свързващ ги един с друг, със земята и с космоса» — казва Шейн М. Файърстоун.* Затова _Уакан Танка_ не е едноличният бог, постановил веднъж завинаги порядъка, а е Великата Тайна — неизчерпаема, както е неизчерпаема Вселената, която винаги е в процес на сътворение.
	[* Shane M. Firestone. «Native American Reverence for Spirituality of the Earth, Lost to the Modern World» _(прев. мой — Д. Д.)_]


>	Венецът на творението и сътворението

	В Старозаветния мит за сътворението Бог създал света за шест дни, като на шестия, по свой образ и подобие, сътворил човека, за да «господства над рибата в морето, над птиците в небето, над добитъка и над цялата земя, и над всяка твар, която изпълзи над земята».*
	[* Holy Bible — King James Version/Genesis 26:27]
	Бог е «творецът на небето и земята, на всичко видимо и невидимо» и, според християнското вярване, е специално благосклонен към човешките същества, за да «слезе от небесата» заради тяхното спасение и да се превърне в «сина человечески» Исус Христос. Оттук крачката към идентифициране на човешката личност с божеството не е нито нелогична, нито трудна. Идеята, че всичко на този свят е създадено и дадено за безогледна употреба на Homo Sapiens-a, идва като естествено продължение на този самообожествяващ се образ на човешкия индивид.
	Коренна Америка обаче споделя възгледа, че всичко, «което виждаме в Природата, е свързано помежду си и със сътворението чрез мрежа от духовни нишки». Всичко е всъщност един «духовен архетип на сътворението — от най-малкото насекомо до най-величествената планина.» Защото «първоначално съществувало единство на духовете във Вселената и нищо друго. В крайна сметка това духовно присъствие започнало да разделя само себе си. Разделението породило слънцето, небето, вятъра, луната и другите физически и нефизически компоненти в нашата Вселена…
	Сред нещата, произлезли от разделението, бил _Инян_ — първичната субстанция. Според духовната традиция на индианците лакота _Инян_ е в основата на цялото сътворение, той е въплътен в камъка и в земната скала. Така камъкът или скалата сами по себе си също са актът на сътворението» — утвърждава Шейн М. Файърстоун.*
	[* Shane M. Firestone. «Native American Reverence for Spirituality of the Earth, Lost to the Modern World» _(прев. мой — Д. Д.)_]
	С други думи, ако библейският мит за сътворението в разбирането на тези, които го споделят, увенчава човешкото величие с определението «венец на творението», то според цитирания от Шейн М. Файърстоун индиански мит светът е породен от една първична субстанция, камъка, като всяка част от живата или неживата природа — дървото, птицата, реката, човека — е просто проява на Великата Тайна.
	Като че ли най-ясно разграничението между християнската и индианската визии за сътворението прави Джаки Жълтата Опашка, съвременна лечителка и «свещена жена» от индианския народ кроу:
C>
	Животът е кръг, светът е кръг. Християнският начин на разбиране на света е този, че в кръга има човек, наречен Исус Христос, а отвън са дърветата, скалите, животните; наоколо извън кръга, изолирани едно от друго, са различните неща, разположени върху Майката Земя. В центъра е човекът — над всичко.
	Индианският начин на мислене е, че същият този кръг съществува, а също и Майката Земя, и върху нея са скалите, дърветата, тревата, планините, птиците, четирикраките и човекът. Човекът е същият като всички други неща — нито по-велик, нито по-нищожен.*
	[* Mark St. Pierre, Tilda Long Soldier. «Walking in the Sacred Manner» _(прев. мой — Д. Д.)_]
C$


>	Линията и кръгът

	Тези фигури от геометрията илюстрират всъщност две познавателни системи — едната на ума, подчинен на абстракцията, и другата на човешкото същество като част от природата. Линията е компактен символ — една ос с условно фиксирани начална и крайна точки. В плана на живота това са раждането и смъртта, в плана на историята — началото и краят на времето. Проблемът е, че този линеен възглед се проектира върху всичко случващо се с човека, сегментирайки битието му на участъци. Модерният индивид има една отсечка за кариера, друга за семейство, трета за приятели, четвърта за хоби и т.н. Тези отсечки се разполагат паралелно една над друга и често се възприемат като несвързани, отделни парчета живот. Личността не успява да обедини в едно тези парчета понякога чак до смъртта. Линията имплицира и стремежа към някакво «идеално бъдеще», непостигането на което на свой ред поражда чувство на неудовлетвореност и нещастие. Илюзията възниква там, където нещата — бидейки линейно разположени — се считат за измерими, подлежащи на изучаване и контрол. Вярата, че времето може да се измерва, а животът да се контролира, е още една тухла в стената, която отделя технизирания Homo Sapiens от духовността на цикличния природен свят.
	Линията е удобна за ума, затова по всяка вероятност е негово творение. В природата рядко има прави линии. Земята е кръг, слънцето е кръг, звездите са кръгли, също както и зениците, в които човекът събира света. Индианската шатра типи е кръгла и огнището й е кръгло. Съществуването е едно движение по магическия кръг на време-пространството.
	За коренна Америка времето не е линия, удобна за излагане на човешките постижения. В нейния възглед то е «циклично и обновяващо се, отражение на вечността».* Времето е кръг — на сезоните, слънцата и луните, на планетите, появяващи се и изчезващи в небето. Пространствеността и темпоралността са включени в повтарящия се цикъл на неизменното __сега__ на Майката Природа. Индианците не боравят с крайни срокове и срочни ангажименти. Те разполагат събитията в едно или друго място по Свещения кръг на живота, който е без начало и без край.
	[* Shane M. Firestone. «Native American Reverence for Spirituality of the Earth, Lost to the Modern World» _(прев. мой — Д. Д.)_]


>	Идеята за другия

	Въпросът «КОЙ СЪМ АЗ» има пряко отношение и към битието на другия. Европейските завоеватели и заселници винаги са възприемали индианците като другите — същества различни, т.е. враждебни, заплашителни. Впрочем, Христофор Колумб описва коренните американци като хора, «на които е чуждо злото, те никак не са войнствени. Това са най-добрите и най-кротките хора на света, а […] и храня голяма надежда в Бога, че Ваши височества ще покръстят всичките тези хора…»*1 Въпреки че адмиралът не е достигнал същинската континентална Америка, той се е срещнал с другостта на местните, като същевременно е заявил доминиращата през следващите векове програма на преселниците от Стария свят — покръстването. «Наистина — казва Колумб — установявам и разбирам, че това население няма никаква религия…»*2 Щом не възприемам и не разбирам нещо, значи то не съществува — ето принципът на европейците. Приемам другостта на другия само доколкото той ми прилича.
	[*1 Христофор Колумб. «Новият свят. Дневници». 1999, изд. «Екстрем»]
	[*2 Пак там.]
	Според християнския възглед отделният човек има своя отделна душа, което го прави уникален и с вродени особености на личността. Взет в неговия чист вид, този възглед всъщност е една умозрителна мотивация за самозатварянето на Аза, за самоизолацията му от всички и всичко с мотива, че вродената неповторимост трябва да бъде защитавана. Самотният, отчужден Аз е агресивен и склонен към насилие. За такъв Аз другият непрекъснато се явява като потенциален и реален антагонист.
	Докато за индианска Америка душата, макар и свързана с конкретен индивид, едновременно е и универсална духовна енергия, която пулсира във всички живи неща; тя е сила, даряваща на природния свят «дъха на живота». Защото: «Единството на _Уакан Танка_ прегръща цялото време и пространство, едновременно с всичко съществуващо във Вселената, където мястото на човешкото същество е второстепенно, но ясно определено.»* Човекът трябва да си сътрудничи с всеки и с всичко от своето обкръжение. Индивидуалността се осъзнава, но като свързана с цялото мироздание. Затова индианецът казва: «Всички са мои роднини».
	[* Dr. Mark Hollabaugh. «Lacota Celestial Imaginery. Spirit and Sky» — Dakota History Conference, 1997 _(прев. мой — Д. Д.)_]


>	Заключение

	Разделеното мислене и Червеният Път са метафори, отразяващи два светогледни модела — този на алиенирания индивид, отдалечен от естествения природен свят, от себеподобните си и от себе си; и другият на хармонизираната с природния цикъл общност. Въпросът за битието в първия случай е въпросът за Аза и стремежът му към разширяване сферите на неговата доминация. Във втория случай има «Аз», но той се самоопределя в сътрудничество, през призмата на общностното «Ние», съизмерва се с космическия ритъм, пулсиращ и в най-тънката пора на всеобщата Майка Природа. За индианците да вървиш по Червения Път означава да живееш живота си по добър начин, като преминеш през всички етапи от раждането и зрелостта до смъртта, които са всъщност само стъпала от безкрайното пътуване на душата. Докато терминът «разделено мислене» е симптоматичен за фрагментацията на личността, живееща в изкуствена среда и с подменени ценности, подчинена на една абстрактна идея за живота и смъртта.
	Макар че противопоставянето дотук беше по линията християнство — традиционна индианска религия, следва да бъде направена уговорката, че под християнство се разбира не самото учение на Христос, а религиозната система, приела го за свой основател — нейните прояви и организация. И не става дума за това дали една религия е по-добра, или друга е по-лоша. Касае се за корените на определени представи, изграждащи или рушащи самата същност на личността, подменяйки естествените й приоритети с абстрактни. Въпросът е за една цивилизация, чийто принцип на формиране и разрастване е манипулативен и като резултат разрушителен и, от друга страна, за една култура, основана на разбирането, че всичко в космоса е хармонично и има своя смисъл и място.
	Интересът към индианската традиция в последните години не е случаен. Той е резултат от празнината на един разрив — между мен и мен, мен и теб, мен и дърветата, птиците, животните, камъните. Разрив, направил ни чужденци на собствената ни планета.
