	Щитовете на индианците от племето кроу, направени преди повече от век, не могат да бъдат оценени обективно днес, ако не се осъзнае какво са значили те за воините, които са ги носили в битка.
	Кроу изработвали своите щитове от сурова кожа. Те знаели, че животинската кожа не би могла сама по себе си да ги защити от вражеското оръжие. Кроу вярвали, че щитът — като нещо цялостно, като защитен амулет — е много по-силен, отколкото материалите, от които е направен. Тази «допълнителна» здравина и надеждност идвали от духовната сила — същата, която според индианците била създала Земята.
	Украсата на щита показвала на всички кой е притежателят му, а също и неговата връзка със Създателя. Сюжет или предмет, дошли във видение, се изобразявал върху щита или от човека, или от неговия духовен наставник. Такива видения давали увереност на младите кроу, че са станали воини. Към щита се прикрепяли и свещени предмети — като птичи пера, например. Така, когато вдигнел своя щит, воинът се въоръжавал с онази сила, в която вярвал и това го правело неуязвим.
	За да бъде разбрана темата за индианските щитове, трябва да се разбере и животът на самите индианци, а за това е необходимо поне за малко да се пренесем през времето и пространството…
	Седиш сред поле или на хълм и се молиш. Молиш се на Бог, но той не е брадатият образ, слязъл от иконите, а нещо друго. Бог за теб е Небето, Земята, всичко, което виждаш и чувстваш, миналото и бъдещето едновременно…
	Трябва да се подчертае, че индианците имат много различна представа за Бога, живота и смъртта спрямо тази на белите. Бог — това е преди всичко Природата. Божиите закони са природните закони. За индианеца изрази като «овладяване на природата» и «борба с природата» звучат като безумие. _Уакан Танка_ (Великата Тайна) или _Гитчи Маниту_ (Великият Дух) — това е единственият бог, разлял се в цялата Природа, във всички стихии, във всички неща: дори в предмети, сътворени от човека, но само ако са били направени по свещен начин, след пост, с молитви и песнопения.
	За всички наши далечни предци Бог е бил навсякъде и те са му се молели, обръщайки се поред към всяка една от четирите посоки. Ето защо посоките винаги са били свещени за прадедите ни, както и самото число четири. Молещият се се намира в центъра на световните посоки, а това означава — и в центъра на Света.
	{img:voinski_shtit.png|-left}
	Графическият израз на тази представа е кръг, разделен на четири части. Отговаря на това, което в тибетския будизъм е запазено като _мандала_, както и на _янтра_ в Индия. Индианците от племето навахо също рисуват с разноцветен пясък по земята подобни изображения — _ика_ — със световните посоки, обозначени на тях. Шаманите-навахо ги използват за лечителски ритуали.
	Такова изобразяване на световните посоки наблюдаваме и върху щитовете на индианците от северните прерии. Към щита се прикрепяли различни талисмани, съответстващи на представите на притежателя му за частите на Света. Кръглата форма на воинския щит символизира Вселената.
	Индианците живеели според природните закони, а в Природата оцелява по-силният. Ала под «сила» не се има предвид само грубата физическа сила. В това понятие индианците включвали също качества като ум, сръчност, ораторско изкуство, както и красивите дрехи и красотата на тялото. Все пак, най-важна била личната магическа сила, към която се стремели и мъжете, и жените. Тя идвала непосредствено от Великата Тайна (Бога, Природата) или от духа-покровител (ангела хранител) чрез сън, знаци, видения.
	Смятам, че за прототипи на първите щитове са послужили шаманските тъпани. По форма и изображения моделът на Вселената върху тъпаните и щитовете е практически идентичен. Според индианските шамани — «професионални» посредници между «видимото» и «невидимото» — Светът се състои от три свята: Горен, Среден и Долен. Тази представа за вертикалното разделение на Вселената била разпространена от инките в Южна Америка до келтите на Британските острови.
	Горният свят означава бъдещето, Небето, Долният — миналото, Подземното царство. Средният свят разделя Горния от Долния и често на щитовете и тъпаните се изобразява само като една хоризонтална линия. Това е мимолетната граница между миналото и бъдещето, между живота и смъртта. Ето защо, преди да умре, индианецът кроу казва: «Има само Горно и Долно», като има предвид Горния и Долния светове, бъдещето и миналото. Подобно отношение към времето е неразбираемо за белия европеец, който живее само с днешния ден.
	{img:voinski_shtit_2.png|-right}
	Вертикалната композиция върху воинския щит изобразява триделната представа за устройството на света. Тя винаги се съчетава с идеята за Световното Дърво. Тази идея е съществувала в разбиранията на всички народи, в това число и на европейските. Дървото ни е известно от Библията и Корана — от него първите хора вкусили забранения плод, но преди появата на християнството и юдаизма то е било символ на всичко живо, на самия Живот.
	Представите за Световното Дърво са се запазили сред почти всички индиански шамани. Дървото не означава само абстрактния център на Вселената, но и всяка отделна личност, всяка персонална и родословна история. Клоните на Дървото на Живота са в Горния свят и символизират бъдещето, населено от идните поколения, а корените му са в миналото, където са отишлите си от живота предци. Тази негова част, която е в Средния свят — това сме ние, съчетаващи в себе си наследеното от прадедите с надеждата за нашите потомци. Известно е, че предците на племето кроу се наричали _хидатса_, което буквално означава «Децата на Върбата». Това растение е символизирало за тях Световното Дърво. Впрочем, много европейски градове са съхранили върху гербовете си Дървото на Света.
	При кроу всеки воин е имал свое определено дърво, символизиращо неговия живот. Индианците са наричали тези дървета «жертвени», защото всеки е принасял жертви на своето персонално дърво. Като почти всички прерийни индиански народи, кроу са провеждали Танц на Слънцето, при който танцьорите пробивали кожата си с костени пръчки, привързани към стълб — символ на Световното Дърво. Така танцуващият жертвал плътта си, дарявайки я на Дървото и на Слънцето, като получавал в замяна сила и знания от Бога. Интересно е да се отбележи, че известна смислова аналогия на това откриваме при древните германи. В легендите за _Один_ се казва, че «Один получава магическа сила и мъдрост, след като сам се пронизва с копието си и виси надолу с главата от Световното Дърво _Игдразил_; така, след мъчително изпитание, той придобива съкровените знания, скрити в руните».
	В стари времена воините са танцували Танца на Слънцето със своя щит на гърба. Практически всяко жертвоприношение при кроу се правело с щит, защото той помагал изпитанието да се премине достойно. Често, с предаването на своя щит (и на други родови предмети), дядото или бащата давал на внука или сина и своето име. Така се е случило и със знаменития вожд на племето лакота Лудия Кон. При предаването на щита от баща на син, при посвещаването на юношата за воин, по време на най-тържествените и важни събития в живота, а също и пред смъртта се изпълнявали специални родови песни.
	Така, знаейки нещо повече за представите на индианците, вече можем да разберем и тяхното отношение към живота. Макар оригинален и неповторим (със свое виждане за Света, със свой личен щит-герб), всеки човек е всъщност само свързващо звено между многобройните си древни предци и своите бъдещи потомци.
	Отново си спомняме последните думи на индианците-кроу: «Има само Горно и Долно».
@	Превод със съкращения: Любомир Кюмюрджиев
	За повече информация:
	http://www.viktor-wind.narod.ru
	http://www.crow-indians.ru


	{img:indianski_voin_na_kon.png}
	В митовете на много народи по света конят се появява от мрака на хтоничния свят като създание на нощта и на неизвестността. Той е носител едновременно и на живот, и на смърт. Свързва се както с разрушителния и всепобеждаващ огън, така и с утоляващата и удавяща вода. Първоначално конят, черен на цвят, символизира Луната, женските сили, сексуалността, сънищата и гаданията. Ала белият кон добива качествата на соларно същество (в дадени случаи дори е самото Слънце), въздига и подпомага великите воини и герои, изобразява в небесния си бяг себеовладяването и силата на Светлината. В същото време конят на Мрака продължава своя бяг дълбоко в душите ни…
	През хилядолетията конят е неразривно свързан с човека. Между тях съществуват сложни отношения на конфликт и опитомяване, на другарство и взаимопомощ. През деня конникът насочва своето ездитно животно към набелязаната цел, но в тъмнината на нощта той е принуден да се осланя на изострените сетива на коня.
	Белите коне на щастието и светостта и черните коне на смъртта и ужаса винаги са били съюзници на воините. Те даряват своите ездачи с архетипните си черти и заедно с тях препускат ту в небесата, ту из адските бездни. Техните могъщи копита издълбават междата между Хаоса и Космоса, ала самите коне си остават същества и от едното, и от другото измерение. Заедно с «хората на оръжието» те бранят Подредения свят, но често го и разрушават, за да го изградят след това отново.
	Земният жребец е противопоставен на небесния, но те са едно и също магическо създание. Възседнат от Злия Ловец или от Слънчевия Цар, или пък галопиращ диво и свободно, конят си остава една загадка — също като човешката душа.
	Някога живял човек, който имал прекрасен ловен кон. Той бил черен, бързоног и не се страхувал от нищо. Когато двамата препуснели срещу врага, конят се носел право напред с всички сили, сякаш летял и нямало нужда ездачът да го направлява с юздите. Ала бедата била там, че този човек познавал страха. Веднъж, по време на атака, той дръпнал поводите, отклонявайки коня от пътя му. Едва ли можело да се случи нещо по-лошо… Ловният кон умрял, защото не успял да понесе позора.
@	Н. Скот Момадей — из «Пътят към Дъждовната планина»
