	На _хамблечея_ се ходи само по __точно__ определена (и то — __предварително__) причина. През цялото време на поста човекът се моли __само__ за това, което се явява причината за неговото/нейното търсене на видение. Предварително се приготвят и всички необходими за отиването на _хамблечея_ неща — лула, жертвени торбички с тютюн (_таис_), одеяло и всичко останало; те се пречистват чрез опушване с дим от изсушен пелин, посипан върху нагорещени камъни. Този, който ще ходи на _хамблечея_, набавя нова кофа и черпак за парната церемония (_инипи_), която предшества търсенето на видение. В самото _инипи_ участват само водещият церемонията (най-често това е човекът, който ще заведе решилия да пости за видение на предварително избраното за тази цел място), самият отиващ на _хамблечея_ и малко на брой роднини и приятели (поддръжници).
	За търсенето на видение е необходимо да бъдат направени 405 молитвени (жертвени) торбички с тютюн — _таис_, които се връзват към една обща (достатъчно дълга) връв; всеки ден се правят 7 _таис_ (не повече!). Когато всичките 405 са готови, отделно от тях се прави и един голям _таис_-флаг от червен плат (за изработването на всички торбички се използва само естествен материал, за предпочитане вълнен плат, като най-често той е червен, но може да бъде оцветен и в жълто, бяло, черно, синьо или зелено). Това означава, че готвещият се да отиде на _хамблечея_ вече е готов, ала той трябва да направи отделно _таис_ и за _инипи_-церемонията. Те са 75 на брой и се правят в нощта преди парната церемония или през деня непосредствено преди влизането в _инитипи_ (ритуалната колиба, _sweat lodge_). Плюс това — отново за _инипи_ — се правят още 6 _таис_-флагове (по-големи торбички с тютюн, вързани така, че част от плата да виси, подобно на малко знаме), съответно в цветове: черен (за Запада), червен (за Севера), жълт (за Изтока), бял (за Юга), син (за Небето) и зелен (за Земята). Флаговете се закачват отвътре (на «тавана») на скелето на _инитипи_ както следва — черният, червеният, жълтият и белият в съответните посоки, синият в центъра, а зеленият се завръзва на специално, раздвоено в горния си край колче, забито зад ямата за поставяне на нагорещените камъни в _инитипито_. Зад същото колче, на «пода» се подреждат в полукръг и 75-те _таис_, приготвени конкретно за _инипи_-церемонията. Между това колче и подредените по споменатия начин 75 _таис_ по време на _инипи_ седи отиващият на _хамблечея_.
	Броят на жертвените торбички с тютюн не е произволно избран — 405 (според _лакота_) са всички съществуващи духове, а 75 са конкретните духове, помагащи в ритуала _инипи_.
	Освен необходимия брой _таис_, отиващият да търси видение трябва да е приготвил своята лула (или някой да му е дал временно своята), ново одеяло, орлово перо, пробита като копче голяма мида с кръгла форма (голямо седефено копче) и още едно парче червен вълнен плат. Важно е всички използвани платове да са НОВИ, да не са употребявани за нищо друго преди това.
	След провеждането на _инипи_, когато всички участващи в парната церемония се молят за отправящия се на _хамблечея_, той излиза от ритуалната колиба и застава пред издигнатия от пръст олтар. Този, който ще го води към мястото на поста (и въобще е поел задачата да полага специални грижи за търсещия видение), му подава лулата с «главата» й към него и го покрива през глава с предварително приготвеното одеяло. От този момент, та чак до завръщането си от поста и повторното си пречистване в _инипи_, търсещият видение __не говори__.
	Лулата е напълнена с тютюн от водача на отиващия на пост веднага след излизането от _инитипи_. Преди да я подаде на търсещия видение, водачът (наставникът) я «запечатва» с малко пелин. По време на _хамблечея_ постещият не пуши лулата, а само се моли с нея. Тя се изпушва, чак когато той се върне от търсенето на видение, в ритуалната колиба на парната церемония.
	{img:hamblecheya.png}
	Наставникът завежда тръгналия да се моли за видение на специално избрано за целта, изолирано място; обикновено мъжете постят на хълм, а жените — в долина. Предварително е определено и времето на поста — то може да бъде едно, две, три или четири денонощия. Стои се от точно определен момент от денонощието до следващия (по-следващия и т.н.) такъв — от изгрев до изгрев или от залез до залез и пр.
	Мястото за постене също е предварително подготвено. Изкопан е плитък трап, достатъчно голям, за да може търсещият видение да легне спокойно в него. Дъното на трапа е постлано с дебел слой пелин. Ориентацията е такава, че при лягане по гръб главата на постещия да е се на север, а краката му — на юг. Именно от южната страна се и влиза в ритуалния трап (влиза само дошлият на _хамблечея_). В четирите ъгъла на един малко по-голям от трапа мислен правоъгълник са забити четири колчета, всяко от които е боядисано в цвета на съответната посока — в горния ляв край колчето е черно (за Запада), в горния десен — червено (за Севера), в долния десен — жълто (за Изтока) и в долния ляв — бяло (за Юга); посоките са дадени спрямо погледа на човек, застанал с лице към трапа от южната му страна. Друг вариант е на колчетата да са привързани платнени флагове в съответните цветове. Между черното и червеното колчета (над главата на постещия) са забити още три в една линия, средното от които е по-високо от другите две. То е боядисано наполовина черно (в долната си половина) и наполовина червено (в горната), като по този начин представлява деня и нощта. Точно на това колче се окачват специално приготвеното за целта парче червен плат, кръглата мида и орловото перо. Така са представени трите нива на света — водното (мидата), земното (парчето плат; в по-стари времена — ивица боядисана в червено бизонова кожа) и небесното (орловото перо). От лявата страна на високото червено-черно колче е забито по-ниско, синьо на цвят, а от дясната — зелено. Те представляват, съответно, Небето и Земята.
	Когато търсещият видение влезе в ритуалния трап, неговият наставник го «затваря». Това той прави посредством дългата връв, към която са привързани 405-те _таис_. Наставникът завързва единия й край за бялото («южно») колче и развива връвта по посока към черното («западно») колче; омотава я веднъж и около него и продължава към синьото («небесно») колче… и т.н., докато не увие цялата връв около колчетата. Обикновено връвта с таис се намотава няколко пъти. Когато стигне другия й край, наставникът го показва на постещия, след което завръзва този край за най-близкото (все едно кое е то) колче. Дошлият за видение е вече «затворен». Желателно е по време на поста си той да излиза възможно най-рядко от защитената територия на сакралното пространство, рамкирана от връвта с _таис_ и маркираните колчета. Понеже това все пак се налага — особено при по-дълъг пост — търсещият видение трябва да отвърже края на навитата около колчетата връв и внимателно да я развие (обратно на часовниковата стрелка) до другия й край, завързан за «южното» колче. След това той излиза от сакралното пространство — задължително от южната страна — а при повторно влизане (пак от юг) отново намотава около колчетата връвта с _таис_ по същия начин, по който го е направил първоначално наставникът.
	След изтичането на предварително определеното за поста време наставникът идва — сам или заедно с някой роднина или приятел на търсещия видение — за да го прибере обратно в «света на хората». Входът на сакралното пространство се отваря и постещият излиза (по вече указания начин). Заедно с водача той отива на място (обикновено същото, от което е потеглил за _хамблечея_), където вече е подготвено всичко за провеждането на парна церемония. До края й постещият __не говори__. Чак когато церемонията свърши и лулата, с която той е бил на _хамблечея_, се «отпечати» и се изпуши (вътре в _инитипи_ или отвън, пред него), завърналият се може да разкаже какво се е случило по време на поста му. Ако той прецени, че не трябва да го разказва в момента, просто заявява това на останалите и никой не бива да любопитства или да подпитва по какъвто и да е начин. Така или иначе, ходилият да търси видение трябва да сподели с някой мъдър човек, на когото може да се има доверие, това, което се е случило, за да бъде то разтълкувано. Обикновено ходилият на пост подарява одеялото, с което е бил на _хамблечея_, на своя наставник, а голямата кръгла мида, с привързаните към нея парче червен плат и орлово перо, се закачва с молитва на някое дърво. Понякога мидата, платът и перото се дават на друг човек, който също се готви да отиде да пости и да се моли за видение — смята се, че това е вид благословия за поемащия на _хамблечея_.
	Това са традиционните правила за търсене на видение при _лакота_ (сиуксите). Други индиански народи имат други правила и те също са добри, но основните положения не се различават, защото са изначални и само те осигуряват достигането до свещеното видение. Разбира се, не всички _лакота_ и невинаги изпълняват правилата за търсене на видение точно по описания тук начин, но той се смята за най-цялостен и работещ. Хората могат да имат своите причини да променят правилата и понякога тези причини са наистина сериозни и важни, но е добре да няма много промени, а по възможност и никакви. Дедите са завещали тази церемония по този начин и те са знаели защо го правят.
	_Хечету йело_ (Наистина е така).
@	Записал: Любомир Кюмюрджиев
@@	(лятото на 1995 г., сиукския резерват Роузбъд, Южна Дакота, САЩ)
