#	Метафизични и социални измерения на войната в традиционните представи на индианците от Великите северноамерикански равнини

	Великите северноамерикански равнини, често наричани прерии, заемат териториите от река Саскачеуан на север до Рио Гранде на юг и от Мисисипи на изток до Скалистите планини на запад. Всъщност, прерии са назовани главно източните части на тези необятни пространства, представляващи плодородни низини, осеяни с редки горички. На запад от тях се простират сурови степи, преминаващи на места в полупустини, самотни хълмове с плоски била, причудливи скали и дори ниски планини.
	Сред тези огромни територии, благословени с удивително растително и животинско многообразие, се зародила една оригинална човешка култура, която просъществувала едва около век и половина, но оказала силно влияние върху представите, идеите и мечтите на много хора по целия свят. Говорим за класическата култура на т.нар. степни или прерийни индианци.
	Названията на племената от Великите равнини на Северна Америка (сиукси, шайени, команчи и много други) звучат повече или по-малко познато дори на неспециалистите, а образът на прерийния индианец — конник с разкошна бойна «корона» от орлови пера на главата — отдавна се е превърнал в нещо като шаблон за всичко индианско.
	Една от главните причини за тази типизация със сигурност се корени в историческите, философски и дори митологизирани характеристики на прерийния воин, наложил се в представите на голяма част от човечеството като своеобразна «единица мярка» за воинска същност — наред със спартанския хоплит, средновековния рицар или японския самурай. Колкото до самата воинска същност, тя винаги е представлявала обект на особен интерес от страна на различни народи, религии, епохи — нейните ценности са прокламирани като морални кодекси или са заклеймявани като античовешки. Във всички случаи, воинът безспорно се нарежда сред архетипите представи на човечеството — факт е, че тази по-скоро романтична, отколкото заплашителна фигура, често се асоциира в съзнанието ни с понятия като: смелост, сила, чест, благородство, подвизи. Тези понятия характеризират и образа на индианския боец от Великите равнини — какъвто е съществувал и какъвто са го съхранили драматичните разкази за «бизоновите времена», за епохата на «Дивия Запад».
	Друга причина, наложила тази емблематичност, са военните кампании на американската армия против равнинните племена през втората половина на XIX век. От една страна, това били сблъсъци между два свята, осъществяващи се в една епоха на относително утвърдени в общочовешки мащаб цивилизационни възгледи — младите, проспериращи и постепенно превръщащи се в световна сила Съединени щати срещу последните свободни индианци, евро-американският модел на прогреса срещу един от сетните бастиони на «дивачеството». От друга страна, тези сблъсъци се извършвали в условията на сравнително широки информационни възможности, — телеграф, вестници и т.н. — които ги разпространявали като факти и ги запечатвали като събития за поколенията. По онова време светът вече познавал и първите портрети и фотографии на индиански вождове и воини, поразяващи съзнанието на цивилизования американец или европеец с излъчването си — една странна, чужда и същевременно смътно позната смесица от диво достойнство, варварска мъдрост и враждебна гордост. Естествено, в годините на американските военни кампании във Великите равнини, отношението към степните племена било предимно като към жестоки и диви врагове, които просто трябвало да бъдат прогонени или унищожени, защото «Бог е обещал тези земи на народа на Съединените щати», както прокламирал популярният тогава «Манифест Дестъни». Справедливостта изисква да се отбележи, че дори в онези времена отделни гласове се издигали в защита на «червенокожите», а даже и такъв заклет враг на индианците като генерал Джордж Армстронг Къстър открито признавал своето възхищение от тях. По-късно, след окончателното разгромяване на команчите и кайова, на сиуксите и шайените, един друг дългогодишен противник на прерийните индианци — прочутият Бъфало Бил — създал «Шоуто на Дивия Запад». Представленията му в Америка и Европа, макар и съдържащи някои гротескови и исторически неверни елементи, способствали за изграждането и разпространяването на легендарния образ на прерийния индиански воин.
	Класическата индианска равнинна култура, просъществувала в приблизителните граници 1750-1890 г., действително може да се нарече в една много голяма степен воинска култура. Същевременно, традиционните разбирания на степните племена за воин и война показват редица различия спрямо утвърдените такива в представите на европоцентричната цивилизация. Тези разбирания са пряко свързани с древните индиански възгледи за Света, символично изобразяван като кръг, с вписан в него равнораменен кръст. Лъчът от Север към Юг е назован Червеният Път — той олицетворява прехода от студената, враждебна зима към топлото, благодатно лято, от трудностите към просперитета, от проблемите към тяхното разрешаване. Лъчът от Изток към Запад е наречен Черният Път и символизира преминаването от ден към нощ, от светлина към мрак; това е Пътят на сблъсъците и раздорите, на конфликтите и противопоставянето, Пътят на Войната.
	Би могло да се твърди, че Червеният Път е този на съграждането, а Черният — Пътят на унищожението. Те съвместно присъстват в Свещения кръг на Мирозданието (респективно — и двата са свещени) и се кръстосват точно в неговия Център. Ето защо, тяхната неделимост и естественост — в метафизичен и социален контекст — била възприета като обективна даденост в индианските традиционни концепции за мира и войната. Ярък пример за тези виждания откриваме в целите, с които се провеждал при племето кроу най-големият годишен ритуал на прерийните индианци — Танцът на Слънцето. Този сложен и впечатляващ церемониал, обикновено продължаващ четири дни, от една страна обезпечавал духовно обновяване на участниците в него, на техния народ и дори на света като цяло, а от друга това било времето, в което хората, загубили свои близки в битки с враговете, молели Висшите Сили да им бъде дадена възможност да отмъстят за загиналите. Кроу не отчитали каквото и да било противоречие между цитираните главни цели на Танца на Слънцето, виждайки в осъществяването и на двете начин да бъде възстановена и поддържана световната хармония.
	Тъй като — по правило — воинските функции във всички епохи и общества са били задължение и приоритет на мъжете, необходимо е да се разгледа по-подробно ролята на мъжа в традиционния социум на прерийните индианци. До голяма степен тя представлявала съчетание от обязаностите на боец, жрец и осигурител на прехраната. Това е свидетелство за един много древен социален етап, в който все още няма «професионално» обособяване и разделение на тези функции — при това, този етап просъществувал в Северна Америка чак до «късните» от европейска гледна точка XVIII и XIX векове. Трябва да се подчертае, че т. нар. шамани («свещените хора», както индианската традиция назовава лечителите и духовните водачи на съответното племе) не са представлявали някаква социално и религиозно откроена «каста» — на тях се гледало просто като на личности с особено голяма мистична сила и способности, които успявали да осъществят по-тесен и пълноценен контакт с духовете. Същевременно, тези шамани често се славели и като опитни бойци, постигнали множество победи и завоювали завидна военна слава. Биографията на известния сиукски «свещен човек» Седящия Бик е типичен пример за съчетаването на ролите на шаман и воин. Впрочем, въпреки наличието на различни военни общества и съюзи, воините също не били някаква обособена «каста» сред прерийните индианци — всеки мъж, от юношеството до средната си възраст, се стараел всячески да изгради, да доказва и поддържа своя авторитет на боец, като заедно с това бди над безопасността и просперитета на племето си.
	Защитникът на своя народ обикновено бил и уважаван общественик. Той бил възхваляван по време на празници и церемонии, думата му тежала в съветите при взимането на важни решения, ползвал се с доверието на племето като организатор и ръководител. Изтъкнатият бранител на племенните територии често бил избиран за вожд и служел за пример на по-младите мъже, а за жените бил желан съпруг, свекър или сват, приемен син. Неговите подвизи на бойното поле му осигурявали слава, престиж, високо социално положение, а също и богатство, изразяващо се най-вече в притежаването на много коне — вероятно основната материална ценност в разбиранията на прерийните индианци, тясно свързана с начина им на живот. Богатството, според тази ценностна система, давало възможност да се прояви така почитаната от индианците щедрост — съчетание от превъзходството да раздаваш имуществото си на другите и смирението да се лишиш от своето в чужда полза.
	Опитният воин действително бил учител и възпитател на момчетата и юношите от племето — в пълния смисъл на тези понятия. Той търпеливо и упорито ги подготвял — физически и психически — за суровия, но славен Път на индианския боец. Често изказвано мнение било, че е добре естествено заложената в човека агресия да се изразходва в походи и битки на младини, за да се постигне в по-късна възраст омиротворение и просветление. Воините повтаряли на юношите, че смелостта е едно от най-ценните качества на мъжа, че смъртта в битка не е страшна, а славна, че дори е по-достойно да се загине в бой, отколкото да се умре от старост, че боецът е «само гост на този свят», че няма нищо вечно. В една военна песен на шайените се пее:
P>
	Страхувам се само
	да не умра като
	старец беззъб…
P$
	В друга песен — на мъжете от воинското общество Каиценко (Лудите Кучета) на племето кайова — се изповядва:
P>
	О, Слънце,
	само ти живееш вечно,
	а ние — Каиценко,
	живеем, умирайки!
	О, Земя,
	само ти живееш вечно,
	а ние — Каиценко,
	живеем, умирайки!
P$
	Същевременно, още в «бизоновите времена» нерядко се отчитали негативните измерения на воина и войната. Един старейшина на прерийните оджибуеи — Летящото Перо — споделя, че воините често са жестоки и арогантни, агресивни са и създават неприятности, но на тях се гледа като на «необходимо зло», защото изпълняват функциите на защитници на племето. Друг индианец разказва свой сън, в който той се облякъл в най-хубавите си дрехи, въоръжил се, боядисал грижливо лицето си и си сложил най-красивите военни накити, след което потеглил в мъгливата предутринна прерия, за да се срещне в двубой на живот и смърт със силен и опасен враг. Когато врагът се появил сред мъглите, воинът откровено се възхитил от красотата и достойнството, които се излъчвали от неговия противник. После и двамата стреляли едновременно с лъковете си един срещу друг. Врагът бил поразен в гърлото и тутакси паднал мъртъв на тревата, а неговата стрела пронизала дълбоко хълбока на воина. Тази рана също била смъртоносна и, докато умирал, боецът разсъждавал колко безсмислена била красотата на цялото приготовление и на воинските регалии, как смъртта идва жестоко бързо и опустошава достойнството и храбростта. С тези мисли в съзнанието той се събудил.
	Въздействащ е и скръбният призив, с който майките от народа кроу се обръщали в песен към своите млади синове, нетърпеливи да поемат по «пътеката на войната»:
P>
	Сине мой, сине мой,
	не ходи на танц при тях —
	от мъжете, дето копия държат,
	никой жив не ще се върне…
P$
	Социалните и философски концепции на прерийните индианци за воина и войната остават непълни и недоизяснени, ако не се разгледат и техните метафизични измерения, които, впрочем, за самите индианци са имали първостепенно значение. Според тези измерения, воинът е преди всичко мистик, който контактува с Висшите Сили, изучава техните действия, моли за тяхната благосклонност и получава техните послания, с което си осигурява успехи на «бойната пътека» и защита срещу наранявания и гибел. В този смисъл, войната е най-вече едно премерване на магическите умения, свещена (макар и опасна) игра, «божествено състезание» — тя е заложена от Силите като естествена част от световните процеси, закономерен дял от човешкото съществуване. Често битките между военните отряди на прерийните племена представлявали онзи «… примес от самохвалство, прояви на великодушие и почит, обиди и т.н.… по-скоро борба на морални стойности и взаимно засягане на чест, отколкото борба с оръжие…», за който говори Йохан Хьойзинха в интригуващия си труд «Homo Ludens». Всъщност, целта на тези битки била не толкова физическото унищожение на противника, колкото «магическата» и морална победа над него. В тези «двубои на престижа» победата се постигала не само чрез ловкост и сила, но, преди всичко, чрез храбростта и другите лични качества на дадения воин и — далеч не на последно място — благодарение на неговата «военна магия». Впрочем, моралните качества и военната магическа сила винаги се разглеждали в тясна взаимносвързаност — колкото по-смел, достоен, великодушен, издръжлив и жертвоготовен бил боецът, толкова повече можел да разчита на свръхестествена помощ.
	Ярка илюстрация на разбиранията за войната на индианците от Великите равнини представлява самият начин за водене на бойни действия, който те практикували. Като най-голяма военна заслуга се считало не убиването или дори нараняването на противника, а… докосването до лицето или тялото му с ръка, оръжие, камшик или посредством специален «жезъл за подвизи». Така воинът още веднъж доказвал храбростта си — врагът яростно се съпротивлявал, включително и като се опитвал да убие атакуващия или изпреварващо да го удари със своя «жезъл за подвизи»! Същевременно, чрез докосването се отнемала и магическата сила на противниковия боец. Оценяването на тези военни постижения имало строга йерархия — първи докоснал врага, втори докоснал врага и т.н. (за подвизи се считали първите четири докосвания). Други постижения, които високо се ценели, били отнемането на оръжието на боеспособен враг в ръкопашна схватка, отвличането на най-качествените (и най-добре пазени) коне от неприятелския лагер и т.н. Показателно е, че убиването на противников воин от разстояние (не в ръкопашен бой) въобще не се отчитало като подвиг.
	Градациите на подвизите при различните племена на равнинните индианци показват известни разминавания, но те не са големи. Така например, чернокраките оценявали най-високо отнемането на оръжието на врага; като втори по степен подвиг се считало докосването на жив неприятел, докато убиването и скалпирането на неприятеля се окачествявало като третостепенен подвиг, а чак накрая на тази своеобразна скала намирало признание отвличането на вражески коне. Кроу най-високо ценели докосването на противника, следвало като степен на признаване завладяването на неприятелско оръжие, после идвало отвличането на коне от лагера на врага, а като четвърти по степен подвиг се зачитало предвождането на успешен боен поход в териториите на неприятеля, но само при положение че отрядът не е дал никакви жертви. Убиването и скалпирането на вражески боец се оценявало от сиуксите като третостепенен, а от прерийните крии — като второстепенен подвиг.
	{img:indianski_voin.png}
	Обективно възниква въпросът — какво всъщност представлява скалпирането: жесток военен обичай или религиозен обред? Отрязването на кожата около теменната част на главата на поваления враг (заедно с косата), в качеството на боен трофей отново е свързано с традиционните разбирания на северноамериканските индианци за личната магическа сила, която, според тези виждания, е особено съсредоточена в косата на човека. Впрочем, това разбиране било споделяно от редица древни народи, населявали Стария свят. Отделен въпрос е, че скалпирането в Северна Америка се е разпространило така широко, «благодарение» на колониалната политика на Англия и Франция през XVIII век, когато и двете страни плащали на своите съюзници индианци за донасянето на вражески скалпове. Факт е, че в този доходен «занаят» се включили и доста бели — и французи, и англичани…
	Скалпирането определено се извършвало и като акт на отмъщение, а самият скалп бил и доказателство за победата над противника, но основната цел на този индиански военен ритуал си оставало отнемането на неприятелската «медицина». Когато воините се завръщали от победен поход и донасяли скалпове в лагера, те ги давали на онези жени от племето, които били загубили свои близки във война със съответните врагове. Жените изпълнявали редица ритуали над и със скалповете — включително и прословутия Танц на Скалпа — и въобще се държали почтително спрямо военните трофеи, като в поведението им недвусмислено се откриват елементи на траур. Припомняли се загубите на приятели и роднини в неотдавнашни войни, но се целяло и омиротворяването на духовете на убитите врагове. Самите воини също спазвали някои правила, които силно напомнят траурно поведение. Така например, при хидатса воинът, убил и скалпирал враг, боядисвал цялото си лице черно при завръщането си от военния поход, а вече в лагера обличал най-старите си и неукрасени дрехи, не носел никакви знаци за ранга и заслугите си в продължение на определен брой дни и т.н.
	Споменавайки знаците за ранга и постиженията на отделния боец, вече говорим за символиката на индианските военни регалии — украси за глава от орлови пера и хермелинови кожи, привързани в косите препарирани птици (ястреб, кълвач, врана и др.), военни шапки с бизонови рога, специално извезани и боядисани бойни ризи, магически щитове, определени боядисвания на лицето, на тялото или на яздения от боеца кон, огърлици от мечи нокти, гривни, пояси, плащове и т.н. Това е тема, която изисква обемно и обстойно изследване, непобиращо се в рамките на настоящия текст, така че тук тази символика ще бъде по-скоро бегло обрисувана.
	Военните регалии на прерийните индианци не само ясно сочели на познаващите техните значения ранга на притежателите им, но и имали функции на амулети — те илюстрирали и същевременно осигурявали силата, която съответният воин бил получил във видение или сън от своите духове-покровители. Срещали се особено могъщи бойни талисмани, за които се твърдяло, че осигуряват дори неуязвимост на притежателите си. Водачите на воинското общество Мут-сиск-е-митакс (Храбрите Кучета) при чернокраките се наричали Мечи Храбреци — обикновено те влизали в бой, въоръжени само с голям нож, чиято дръжка била изработена от долна челюст на мечка гризли (магическо оръжие). Мечите Храбреци носели свещени военни ризи, за които се смятало, че правят притежателите им неуязвими за оръжията на врага. Като правило, всеки такъв талисман «работел» само при стриктното спазване на определено табу — също част от «инструкциите» на духовете. Така известният шайенски военен водач Малкият Вожд (или Прилепът), който притежавал магическа еднорога бойна «корона» от орлови пера, не бивало никога да яде храна, приготвена с помощта на метален съд или прибор — в противен случай предпазващата го магия на «короната» спирала да действа. Малкият Вожд действително излизал напълно невредим от множество яростни сражения, но бил убит в битка с белите през септември 1868 г., след като предния ден ял по недоразумение храна, готвена с желязна вилица. Сиуксите твърдят, че знаменитият им вожд Лудият Кон бил дарен от духовете във видение с неуязвимост срещу вражеските оръжия, но тази сила не действала спрямо хора от собствения му народ. Известно е, че Лудият Кон — участник в десетки битки — никога не е бил дори раняван. Единствената рана в живота си той получил от ръката на свой съплеменник — Нямащия Вода — който ревнувал жена си от Лудия Кон. През септември 1877 г. вождът бил убит от бял войник във форт Робинсън, но това станало, след като друг сиукс — Малкият Голям Човек — хванал ръцете на Лудия Кон, отнемайки по този начин магическата му неуязвимост.
	Вече няколко пъти в този текст бяха споменати воинските общества на равнинните индианци. Те били военно религиозни мъжки братства, включващи от десетина до няколкостотин члена. Повечето — но не всички — мъже от даденото племе членували в обществата на Воините Кучета или Воините Лисици, Твърдите Сърца, Носещите Гарван, Тетивата или някое друго такова братство. Всяко от тях — в рамките на едно племе съществували няколко воински общества — имало свои, често тайни церемонии, свещени песни и амулети, определени украси за глава, характерни рисунки по щитовете и т.н. Членовете на тези общества били нещо като гвардия на своето племе — в тях влизали най-елитните бойци, доказали себе си и обикновено дали някакъв обет: че винаги първи ще атакуват врага, че никога няма да отстъпват в битка и т.н. Воините от различните братства непрекъснато си съперничели в демонстрациите на ловкост и майсторство по време на племенните танцови празненства и в проявите на сила и храброст на бойното поле. Същевременно, те изпълнявали и функциите на племенна полиция — охранявали лагери, поддържали реда, следели за спазването на законите и наказвали провинилите се. Понякога водачите им придобивали толкова голям авторитет, че в дадени ситуации думата им тежала повече от тази на общоплеменните вождове. Въпреки всичко, военните водачи нямали ранга на вождове в пълния смисъл на понятието. За бойните предводители се знаело, че притежават силна военна магия и били уважавани за това, но важните въпроси от общоплеменен характер все пак решавали официално избраните вождове — обикновено по-възрастни и, по правило, по-миролюбиво настроени мъже.
	Не би било пресилено да се каже, че — като цяло — прерийните индианци били войнствени народи, но те също ценели, а нерядко и предпочитали мира. В «изброяването на зимите» (своеобразен индиански календар), всяка година се отбелязва с най-важното събитие, случило се през нея. В един такъв «календар» на сиуксите годината 1876 не е маркирана с победата над армията на генерал Къстър при река Литъл Бигхорн (считана от историците за най-големия индиански военен триумф), а с пиктографично отбелязване: «Сключихме мир с кроу» (традиционни врагове на този народ). Важно е да се подчертае, че като един от най-големите възможни подвизи, които мъжът бил въобще в състояние да извърши, се считало решението му да не ходи повече никога на война — при това, взето в зряла воинска възраст, на върха на бойната слава.
	Когато през последните две десетилетия на XIX век съпротивата на степните индианци била окончателно сломена от американската армия и те били насилствено вкарани в резервати, едно ново, месианистично учение започнало да се разпространява сред прерийните племена — учението на Танца на Духовете. То призовавало да се изостави въоръжената борба, вече безсмислена на онзи етап и да се практикува един друг начин на противопоставяне, който щял да върне бизоните, да възкреси избитите воини и вождове и да дари обратно цялата индианска земя на законните й обитатели. За целта индианците трябвало да се събират на големи групи и всички заедно да танцуват — с часове и дори с дни — един конкретен свещен танц, облечени в специални ритуални одежди и под съпровод на точно определени песни. Последната надежда на отчаяните степни племена била удавена в кръв — през декември 1890 година почти 300 сиукси, участвали в Танца на Духовете (предимно жени, деца и старци), били избити от американски войници в клането при река Ундид Ний.
	Днешните индиански традиционалисти твърдят, че войната вече не е това, което е била — тя е десакрализирана. Глобалните войни и оръжията за масово поразяване са неща, ненамиращи никакво място в ортодоксалните индиански разбирания. Много съвременни сиукси са убедени, че необходимостта от въоръжени конфликти е напълно отпаднала и днес воин е морална категория, свързваща се с борбата на личността против собствените й слабости, срещу агресията и унищожението в света. Мирът, разбирателството и хармонията, опазването на общия дом — Земята — и грижата за идните поколения са основни акценти във вижданията на потомците на някогашните горди воини от Великите американски равнини. Наистина, мнозина млади индианци охотно са взимали и взимат участие във военните кампании на САЩ в Корея, Виетнам, Персийския залив и на други места, отчитайки това като продължение на славния воински Път на предците си. Въпреки че те обикновено са прославяни по време на ежегодните племенни събори и фестивали като «герои» и «ветерани», не са малко онези съвременни старейшини, като сиукският духовен водач Вървящият С Жарава В Ръцете, които отричат този «героизъм» и наричат подобни хора «наемници» и «слуги на чужди интереси».
	В заключение може да се обобщи, че в традиционните представи на индианците от Великите северноамерикански равнини войната не означава завладяване, подчиняване или избиване на противника; тя няма политическа кауза и — въпреки сакралните й аспекти — не е религиозна война, а е преди всичко свещено състезание, по чиито правила (ако се спазват, а спазването им е въпрос на чест и морал) светът не губи от хармонията си, а човекът се доказва и изгражда.


#	Библиография:

	«Америка и Европа — интеграция и диференциация на културите»; В. Търново: т. 1, Пан — ВТ, 1997 и т. 2, FABER, 2000
	Гринел, Джордж Б. — «Магическата шатра: сказания от шатрите на чернокраките»; София: Шамбала, 1997
	Нейхард, Джон Г. — «Един велик шаман говори»; София: Астрала, 1995
	Редакционна колегия на БИО «Орловият кръг» — «Гласът на Орела»; София: Шамбала, 2001
	Хьойзинха, Йохан — «Homo Ludens: изследване на игровия елемент на културата»; София: Наука и изкуство, 1982
	Котенко, Юрий — «Индейцы Великих равнин»; Москва: Техника молодёжи, 1997
	Catches, Peter S. — «Sacred Fireplace: Life and Teachings of A Lakota Medicine Man»; Santa Fe: Clear Light Publishers, 1999
	Harrod, Howard L. — «Rene_Wi_ng the World: Plains Indian Religion and Morality»; Tucson: University of Arizona Press, 1987
	Hassrick, Royal B. — «The Sioux: Life and Customs of A Warrior Society»; Norman: University of Oklahoma Press, 1964
	Hook, Jason and Richard — «The American Plains Indians»; London: Osprey Publishing, 1985
	Hungry Wolf, Adolf and Beverly — «Indian Tribes of the Northern Rockies»; Good Medicine Books, 1989
	Lo_Wi_e, Robert H. — «Indians of the Plains»; New York: Natural History Press, 1955
	Mails, Thomas E. — «The Mystic Warriors of the Plains»; New York: Doubleday & Co, 1972
	Time-Life Books — «The Buffalo Hunters»; Richmond, 1993
	Time-Life Books — «The Way of the Warrior»; Richmond, 1993
