>
	Индианците от северноамериканските равнини се забавлявали чрез разнообразни игри, състезания, танци и фестивали. В игрите си децата често подражавали на възрастните. Момиченцата издигали малки типита, а момченцата им носели зайци или друг дребен дивеч, като че ли били възрастни мъже, завръщащи се от лов. Момчетата имитирали също и действията на воинските общества. При това те често вършели всякакви пакости, включително и да отмъкват месото, което жените били оставили да се суши върху дървени рамки, а после — вече на безопасно разстояние извън лагера — да се отдават на угощения. През зимата момчетата от племената лакота и кроу се забавлявали, като въртели конични пумпали върху леда на езерото или реката край лагера, удряйки ги с камшиците си. На по-големите юноши и девойки, както и на младите мъже и жени било позволено да берат с любимите си диви плодове или заедно да участват в подготовката на някоя голяма церемония.
	Индианците в зряла възраст били направо пристрастени към хазартните игри, в които мъжът можел да проиграе цялото си имущество, а — ако се вярва на някои легенди — дори съпругата си или собственото си тяло. Особено разпространени сред племената били различните варианти на игри със зарове или такива от типа «тук има, тук няма». И двата вида се практикували далеч извън пределите на прериите — в доклада си, публикуван от Бюрото по американска етнология през 1907 г., Стюарт Кълайн съобщава, че 130 индиански племена от Северна Америка играят на зарове, а на игри с отгатване — 81 племена.
	Заровете не били с форма на куб, а най-често представлявали костилки от сливи (фиг. 1), пръчици с различно маркирани страни (фиг. 2), малки парчета кост или други подобни предмети. В един от вариантите на тази игра при поуните комплектът включвал срязани по дължина парчета тръстика. Едно от парчетата било изцяло оцветено в червено откъм вдлъбната си страна, а на изпъкналата си страна имало издълбана червена линия. Второто било синьо откъм вдлъбнатата си страна, а на обратната бил изрисуван приличащ на перо знак и т.н. Жените от племето поуни обаче не хвърляли тръстиковите пръчици, а три големи и три по-малки сливови костилки. Малките костилки били едностранно почернени, а върху едната страна на всяка от големите била изрисувана вълнообразна линия със седем точки около нея. Жената, която била наред да играе, поставяла костилките в малка кошница или купа, след което с рязко движение на ръката ги подхвърляла във въздуха и ловко ги захлупвала със съда върху земната повърхност. Двата състезаващи се отбора сядали в редици един срещу друг, а тръстиковите пръчици се поставяли между тях и служели за отбелязване на победите и загубите. Всяка жена залагала срещу отсрещната. Жените от племето кроу също използвали пръчици и сливови костилки — или пък техни еквиваленти, направени от кост. Всяка комбинация от хвърляния се отчитала според точно определена система, въпреки че на външен човек тези отчитания на резултатите можели да се сторят доста произволни. При чернокраките една четиристенна кост с издълбани върху едната й страна тринадесет дупчици, била наричана «вожд». Ако след хвърлянето тя паднела така, че надупчената й стена да е откъм земята, това носело шест точки. Ако спечелел, играчът имал право на още едно хвърляне, при нов успех — на още едно и т.н. За победител се отчитал този отбор, който успеел да събере при себе си всички пръчици.
	{img:fig._1.png|фиг. 1}
	{img:fig._2.png|фиг. 2}
	Игрите с отгатване или т.нар. «игри с ръце» (hand games) се играели с помощта на чифт малки предмети, единият от които бил маркиран, да кажем, с пръстен по средата, докато другият нямал никаква маркировка. Обикновено се изисквало да се познае в коя ръка противниковият играч държи немаркирания предмет. В случай че играели повече от двама, играчите се разделяли на отбори и се подреждали в редици един срещу друг, като всеки слагал срещу отсрещния. Чернокраките играели до десет точки, като по време на играта се изпълнявали специални песни. Цитирайки Джордж Б. Гринел, Кулин отбелязва: «Човекът, който крие костите, на моменти люлее тялото и раменете си и размахва ръцете си във въздуха, а освен това извършва всякакви други сложни и изящни движения с цел да обърка отгатващия.» Понякога залогът бил два или три коня.
	При друга игра с отгатване единият отбор криел малки предмети в един от няколко мокасина, а опонентите трябвало да познаят в кой мокасин са скрити предметите. При племето омаха се използвали четири мокасина, а отборите понякога включвали до четиридесет играча всеки. Представителят на криещия отбор поставял някакъв малък предмет в един от мокасините, а този на отгатващия удрял с пръчка мокасина, в който смятал, че е скрит предмета. Ако не познаел, той губел една от пръчиците, забодени в земята пред него; ако успеел, продължавал да отгатва, докато направел грешка. Залозите били различни, но понякога 100 пръчици се равнявали на един кон, 60 — на пушка, 10 — на наметало от бизонова кожа и т.н. Играта «мокасин» имала сравнително ограничена популярност в равнините — играели я главно омаха, айова и накота (янктон). Тя била много по-разпространена сред индианците от горските региони, особено сред алгонкинските племена и уинибаго.
	Често атлетическите състезания и изискващите сръчност игри също били съпровождани от залагания. От игрите с топка, познати на равнинните индианци, лакросът не бил особено популярен — има сведения, че са го играели само шайените, сантиите (дакота), асинибоините, айова и ото. Затова пък хокеят на трева бил любим спорт, практикуван предимно от жените. Топката се съшивала от еленова кожа. Вратите се маркирали с колове или със сгънати одеяла, или пък с начертана върху пръстта линия. Игрището за хокей на трева при омаха било дълго около 275 метра. Обикновено двата отбора били от два различни рода, докато при племето кроу понякога единият отбор се състоял от мъже, а другият — от жени. Друг спорт, който се практикувал с две свързани помежду си топки, бил разпространен сред шайените, криите, арикара, поуните, сантиите и омаха; в него също участвали предимно жени. На свой ред играта на пръчка и обръч била подчертано мъжка игра и била популярна сред почти всички прерийни племена. Играчите, най-често двама, търкулвали обръч — понякога с мрежа от преплетени кожени ремъци отвътре, а друг път без такава — по някое равно място и след това мятали по обръча къси копия или пръчки, като целта била те да минат през него (фиг. 3). Когато той бил замрежен отвътре, централният отвор на мрежата бил попадението, носещо най-много точки; колкото по-близо до рамката на обръча били отворите, толкова по-малко точки носело преминаването на пръчката през тях. Поуните използвали както обикновен обръч от сурова кожа с диаметър 10-16 см, по който хвърляли закривени в задния край къси копия, така и замрежен дървен обръч, чийто диаметър достигал до 65 см — във втория случай играчите мятали прави копия (пръчки). Тази игра се практикувала и като церемония, имаща за цел да осигури появата на бизоновите стада. Понякога индианците хидатса търкаляли вместо дървения обръч малък каменен диск с отвор в средата. При команчите обръчът бил като този на кроу, но с по-малък диаметър. Разнообразни били и пръчките, които мъжете от различните племена мятали по обръча. Това можело да бъдат стрели, прави, раздвоени или закривени в задния край къси копия или дори дълги пръти. При арапахо «копието» се състояло от две вързани една за друга пръчки; целта не била вътрешността на обръча, а неговата рамка, като летящите заедно пръчки трябвало да ударят рамката така, че да се закачат за обръча и то на предварително определено място, маркирано в различен цвят. Обикновено рамката била боядисвана в четири цвята и улучването на всяка отделна част от нея носела съответен брой точки.
	{img:fig._3.png|фиг. 3|-left}Една друга прерийна игра, поставяща на изпитание сръчността на участниците в нея, имала доста общо с играта на «снежни змии», разпространена сред източните горски племена. И момчета, и мъже плъзгали по предварително издълбани в снега улеи пръчки, стрели, издялани парчета еленов рог, а също и прави или закривени стикове, направени от животински ребра и украсени с пера. Често се използвали пръчки, чийто преден край бил пъхнат в парче бизонов рог. Омаха плъзгали в снежните улеи дори стари лъкове без тетива. Побеждавал този, чието «копие» достигнело най-далеч. Понякога пръчките били засилвани така майсторски, че отскачали от земята и достигали финала по въздуха.
	{img:fig._4.png|фиг. 4|-right}Трябва да бъде спомената и разпространената само сред лакота (тетон), накота, асинибоините, шайените и арапахо игра, наричана (малко неясно защо) «купа и топка». Западните сиу (лакота) пробивали няколко копита от сърна и ги навързвали на връв, в другия край на който имало дълга игла. С движение на ръката копитата били подхвърляни във въздуха, като целта била колкото може повече от тях да бъдат нанизани на иглата. Често сърнешките копита били заменяни с няколко цилиндрични кости от гръбнак на по-дребно животно или от фалангите на по-едро — те се нанизвали на връв, на чийто край било завързано парче сурова кожа с различни по големина отвори в него (фиг. 4). Най-висок резултат се постигал, когато играчът успеел да наниже на иглата не само костите, но и да уцели някоя от дупките в коженото парче.
	Състезанията по стрелба с лък и пешите и конни надбягвания били широко разпространени сред прерийните племена. Те често съпътствали важните общоплеменни церемонии. В подобни случаи се изпълнявали и танци, както и цели спектакли, напомнящи театрални представления с митологични сюжети. По време на такива религиозни фестивали танцуването не включвало впечатляващите движения и стъпки, с които се отличавали повечето индиански танци — то се изразявало в ритмично пристъпване от крак на крак, като често ходилата само се приплъзвали и предният крак се повдигал на пръсти, а ръцете последователно се повдигали в такт с пристъпването. Изключение правели военните танци и особено тези на различните воински общества, които се изпълнявали много енергично. Танците, в които мъжете и жените участвали по двойки, били познати, но не и типични за прерийните индианци, а и не се отчитали като особено важни. При тях танцьорите се подреждали в кръг — мъж, жена, мъж, жена и т.н. — и всеки мъж поставял дясната си ръка върху раменете на партньорката си; двамата ритмично пристъпвали наляво и така целият кръг бавно се въртял. Много по-разпространени били танците, в които мъжете и жените танцували едновременно, но поотделно. Обикновено се оформял кръг от танцьори, половината от който се състоял от мъже, а другата половина — от жени. Често мъжете танцували във вътрешен кръг, а жените — във външен.
@	По Робърт Х. Лоуи


>	Прерийна игра на отгатване*
	[* Смята се, че игрите на отгатване са игри, в които се изпитва медицината на играчите. Много често те са съпроводени с немалки залози. — Б.р.]
#	За да играете тази игра, са ви нужни:
	1. осем пръчки с диаметър 1 см и дължина около 30 см всяка;
	2. молив;
	3. линия;
	4. флумастер или мастило и четчица.
	(Тези указания са модернизирани за улеснение и безопасност. В стари времена пръчките се приготвяли, като първо кората им се обелвала и след това маркировките се издялквали върху тях.)


#	Подготовка:
	Използвайте молива, за да направите първите маркировки — разделете всяка от пръчките на 5 сектора в реда 5-7-5-7-5, т.е. първо отмервате 5 см и ги отбелязвате върху пръчката, после от маркираната линия отмервате 7 см и отбелязвате тях, после отново 5 см и така по цялата дължина на пръчката. След като сте направили това, с флумастера или четчицата оцветете всички сектори от 5 см на седем от осемте пръчки. На осмата пръчка оцветете само средния 5-сантиметров сектор.


#	Играта:
	Играта се играе с два отбора от 4 до 8 играчи. Двата отбора сядат на земята един срещу друг. Помежду им се постила одеяло. Единият отбор държи пръчките. Двама от неговите играчи подреждат осемте пръчки на две купчини по четири, докато други двама държат одеялото така, че да крият тези, които подреждат. След като ги подредят, всеки от двамата взима по една купчина, като държат пръчките така, че краищата им да бъдат скрити, т.е. вижда се само средата. Така ги протягат към противниковия отбор.
	Целта е другият отбор да отгатне в коя от двете купчини е различно оцветената пръчка. Тъй като всички пръчки имат боядисана среда, това не е лека задача. Ако отборът, който отгатва, не познае, тогава първият отбор печели една точка и правото отново да разбърква пръчките под одеялото. Ако в следващото отгатване другият отбор познае, печели точка и вече той разбърква пръчките. Всеки отбор си помни резултата или се назначава отброяващ, който сяда на земята до одеялото. За отброяване на спечелените точки могат да се използват малки боядисани пръчици — 20 на брой, примерно червени за единия отбор и зелени за другия. Когато някой от отборите спечели точка, пред него се поставя пръчка с неговия цвят. Играта печели отборът, който първи събере двадесетте пръчици в своя цвят. Отборите трябва да се уважават и да играят спортсменски.
@	Из «Native American Guessing Game»,
@	Melissa Myriad


>	Игри на оглала* лакота
	[* Името «оглала» _(ogalala)_ произлиза от _о (та)_ — «много» и _гала_ — «разпръсквам се», като повторението на последната сричка _ла_ указва честотност. В превод цялото име звучи като «тези, които се разпръскват нашироко». — Б.а.]

	{img:fig._5.png|фиг. 5|-right}Поместените тук игри са от лагера Игъл Нест Камп — изолирано селище в Игъл Нест Бют на 1056 м надморска височина, в което живеят чистокръвни индианци*. Намира се на около 18 км от агенцията Роузбъд, недалеч от Уайт Ривър на север и вероятно на не повече от 130 км южно от Небраска.
	[* Става дума за 1901 г. — Б.пр.]


>	Мъжки игри

>>	Големият обръч, _Пайнянкапи_

#	За играта са нужни:
	Обръч с диаметър малко над половин метър, наричан _чанглешка_* (фиг. 5). Обръчът се изработва от права ясенова пръчка, която се огъва и връзва още сурова. Пръчката трябва да бъде с дебелина около 3 см в широкия си край и дълга «колкото най-високия мъж». Определени участъци от обръча се маркират със специфични резки. Най-близката до мястото на съединяването маркировка (фиг. 5 а) е от три изрязани пръстена, боядисани в червено. Втората (фиг. 5 б) се прави от двете страни и е с дължина около 3 см — в дървото се издълбават резки и участъка се боядисва в черно. Третата също се прави от двете страни (фиг. 5 в), като от едната страна се изрязва кръст, а от другата само единична черта по средата, като в червено се боядисва само лицето (кръстът). Четвъртата маркировка (фиг. 5 г) отново е с дължина около 3 см и представлява издълбани на еднакво разстояние една от друга пет успоредни линии. Целият участък се боядисва в червено. Всички маркировки се правят на равно разстояние една от друга.
	[* Думата, която лакота употребяват за обръч е _чанглешка_. Чанглешка означава «дърво на петна». Няма друг термин, с който да се назовава обръч. Следователно всички използвани обръчи са били оцветени, т.е. на петна. — Б.а.]
	{img:fig._6.png|фиг. 6|-right}Приготвят се четири заоблени пръчки — _пайнянкапи_, с дължина един метър, малко по-дебели в единия край, от който се оформя леко уширение. Четирите пръчки са увити в ремъци и са свързани хлабаво по двойки, като обикновено се оставя 28 см дължина на ремъка между двете (фиг. 6). Уширенията на едната двойка пръчки се боядисват в червено и към ремъка се привързва малко червено (или жълто) флагче. Уширенията на другата двойка пръчки се боядисват в черно, а към ремъка се прикрепя синьо флагче.


#	Правилата:
	Играта се играе от двама противници; всеки държи по една двойка пръчки _пайнянкапи_. Обръчът се търкулва и всеки от двамата хвърля пръчките, като се цели в него. Обръчът трябва да бъде «ударен» в някой от маркираните участъци. Най-близкият до свързването участък __а__ се нарича «мишена» или «дънер»(_чан хута_) и се брои за 10 точки. Вторият участък __б__ е «черен» (_сапа_) и е 20 точки. Третият __в__ — «вилицата» (_окаджа_) е 10 точки, а четвъртият __г__— «линиите» (_ичазопи_) е 20 точки. Максималният брой точки в играта е 40.
	_Пайнянкапи_ е наричана също «бизоновата игра». Смята се, че тя се е играела и за успешен бизонов лов, като обръча символично е представял бизоновите рога и кости. Точното име на играта било «да застреляш бизона».
	Случвало се във време на нещастия и болести едната страна на обръча да се боядисва в черно, другата — в червено. Едната двойка пръчки била черна, другата — червена. Цялото племе се подреждало в две колони, обръчът се търкулвал между тях четири пъти, после се отнасял надалеч и се оставял на някое усамотено място, за да вземе със себе си болестта. Той бил търкулван в «посоката на белите», т.е. на юг.


>>	Игра на отгатване, _Ханпапечу_ или Мокасиновата игра

#	За играта са нужни:
	• Парче еленов рог със заоблени краища, около 1.5 см в диаметър и с дължина около 4 см.
	• Две подострени кедрови пръчки с дължина 20 см, едната от които е светла, а другата — тъмна.
	• Връзка от 12 пръчки _чуиняуа_ — млади, обелени от кората фиданки с дължина около 40 см, които се боядисват в червено и служат за отброяване на резултата.


#	Правилата:
	Един от играчите скрива парчето рог в някоя от ръцете си, а друг отгатва в коя от ръцете е скрито. Понякога рогът се скрива в един от два, три или четири мокасина и трябва да се отгатне в кой точно. Ако отгатващият не е сигурен, той може да пропусне реда си, което му дава право следващият път да отгатва два пъти и съответно по-големи шансове да познае. Той държи двете кедрови пръчки, от които обаче само едната е негова. Другата е на неговия партньор. Ако придърпа някой от макасините със своята кедрова пръчка, това означава, че според него рогът се намира вътре. Ако с пръчката на партньора си отблъсне мокасина, това значи, че рогът не е вътре.
	В началото на ХХ в. тази игра станала много популярна в резервата Пайн Ридж — дотолкова, че се наложила нейната забрана.
	Опитните играчи са много добри психолози и забелязват определени белези, по които могат да отгатнат къде е парчето рог. На езика на оглала има дълъг списък с думи като _наша усмивка, подсмихване, присвиване на очите, мръщене_ и други, с които се назовавали потрепвания на някой мускул или крайник от тялото, както и неволни мимики на лицето.


>	Женски игри


>>	_Играта хокей на трева или Такапшича_

#	За играта са нужни:
	{img:fig._7.png|фиг. 7|-right}• Стик — пръчка от младо дърво, дълга около метър, която обикновено с помощта на огън се огъва в единия край, така че да напомня бастун или дръжка на чадър (фиг. 7).
	• Кожена топка, около 5 см в диаметър, като кожата е цяло парче, което се зашива със сухожилие (фиг. 7).


#	Правилата:
	Сформират се два отбора, като всеки от играчите има свой собствен стик. Броят на участниците в играта не е регламентиран. Всеки играч се стреми да хване топката със стика си и като мине през противниковото игрище да я доведе до целта — има две цели в двете противоположни посоки. Първо топката се рита високо във въздуха и този отбор, който успее повече пъти да ритне топката, без тя или кракът на някой от неговите играчи да докоснат земята, играе пръв.
	Хокеят на трева обикновено се играел от жените, по-големите момичета и юношите. Жените от един лагер играели срещу жените от друг. Дори мъжете, макар да не намирали много достойнство в тази игра, често се включвали в нея.


>	Момчешки игри

>>	_Мечка Гризли или Мато уоскате_

#	За играта са нужни:
	• Две пръчки, издялани като ножове, с дължина около 30 см (фиг. 8).


#	Правилата:
	{img:fig._8.png|фиг. 8|-right}Във всяка ръка се държи по една подострена пръчка, която символизира меча лапа. С «мечи лапи» може да са «въоръжени» едно или повече момчета и това са «мечките». Останалите участници в играта са «хора» и си правят символични «къщи» от по една пръчка, поставяна на земята и служеща за «праг». «Мечките» нямат право да прескачат пръчката, но могат да минат под нея, ако успеят да я повдигнат без да използват ръцете си или «лапите», което значи да я вдигнат с глава. За да сторят това, те започват да копаят като кучета — изкопават пръчката с помощта на подострените си като ножове дървени «лапи». Докато «мечката» копае, «човекът» хуква да бяга; тогава «мечката» започва да го преследва. Целта на «мечката» е да задържи «човека» с «лапите» си; целта на човека е да отнеме «лапите», т.е. подострените пръчки, и на свой ред да бъде мечка.
@	Подбор и превод: Любомир Кюмюджиев
@	Десислава Драгиева
