КОЛИЙН ХУВЪР

ЖЕСТОКА ЛЮБОВ

Превод от английски: Вера Паунова, 2017

chitanka.info

На двете ми най-добри приятелки,

Лин и Мърфи, които по една случайност

са и мои сестри.

ГЛАВА 1

ТЕЙТ

— Някой ви е намушкал в шията, млада госпожице.

Очите ми се разширяват и аз бавно се обръщам към възрастния господин до мен. Той натиска копчето на асансьора и ме поглежда. Усмихва се и посочва врата ми.

— Родилният ви белег — обяснява той.

Инстинктивно вдигам ръка към шията си и докосвам белега с размерите на петаче точно под ухото ми.

— Дядо ми твърдеше, че мястото на родилния знак показва как си изгубил битката в предишния си живот. Предполагам, че вас някой ви е намушкал във врата. Обзалагам се обаче, че е била бърза смърт.

Усмихвам се, ала не съм сигурна дали трябва да съм развеселена, или да се чувствам уплашена. Въпреки леко злокобния начин, по който започна разговорът, надали е особено опасен. Прегърбеното му треперещо тяло издава, че е най-малко на осемдесет. Той прави няколко бавни крачки към едно от двете червени кадифени кресла, разположени до стената срещу асансьора, и се настанява в него с пухтене, след което отново вдига очи към мен.

— На осемнайсетия етаж ли отивате?

Присвивам очи, докато осмислям въпроса му. Незнайно как отгатна на кой етаж отивам, въпреки че за първи път стъпвам в тази сграда и определено за първи път срещам този човек.

— Да, господине — отвръщам предпазливо. — Тук ли работите?

— О, да.

Кима към асансьора и очите ми се спират върху осветените цифри над него. Остават единайсет етажа, докато дойде. Моля се да пристигне бързо.

— Натискам бутона на асансьора — казва той. — Не мисля, че постът ми си има официално наименование, но ми е приятно да се наричам капитан на полета, като се има предвид, че изпращам хората двайсет етажа във въздуха.

Думите му ме карат да се усмихна, понеже и баща ми, и брат ми са пилоти.

— От колко време сте капитан на този асансьор? — питам го, докато чакам. Готова съм да се закълна, че това е най-бавният асансьор, на който някога съм попадала.

— Откакто остарях твърде много, за да работя по поддръжката на тази сграда. Работих тук трийсет и две години, преди да стана капитан. Мисля, че вече повече от петнайсет години изпращам хората в полет. Собственикът ми даде работата от съжаление, за да съм зает, докато умра. — Той се усмихва на себе си. — Само дето не подозираше, че Господ ще ми възложи още цял куп големи неща, които да свърша в живота си, и сега съм толкова изостанал, че никога няма да умра.

Улавям се, че се смея, когато вратите най-сетне се отварят. Посягам към дръжката на куфара си и се обръщам към него за последен път, преди да се кача в асансьора.

— Как се казвате?

— Самюъл, но ми казвай Кеп — отвръща той. — Всички ме наричат така.

— Вие самият имате ли родилни белези, Кеп?

Той се усмихва широко.

— Всъщност имам. Изглежда, че в предишния ми живот са ме простреляли в задника. Сигурно съм умрял от загуба на кръв.

Усмихвам се и вдигам ръка до челото си, сякаш отдавам чест. Качвам се в асансьора и се обръщам към отворената врата, възхищавайки се на пищността на фоайето. Това място прилича повече на исторически хотел, отколкото на жилищен блок, с масивните си колони и мраморните подове.

Когато Корбин каза, че мога да остана при него, докато си намеря работа, нямах представа, че живее като голям човек. Мислех, че ще е като предишния път, когато му гостувах веднага след като завърших гимназия, когато той тъкмо започваше да учи за пилот. Това беше четири години и един съмнителен двуетажен блок по-рано. Точно каквото очаквах и сега.

Определено не очаквах небостъргач в самото сърце на Сан Франсиско.

Натискам копчето за осемнайсетия етаж и вдигам поглед към покритата с огледала стена на асансьора. Целия ден вчера, както и по-голямата част от тази сутрин, прекарах, опаковайки всичките си вещи от апартамента в Сан Диего. За щастие, не притежавам кой знае колко много. Ала след като шофирах съвсем сама в продължение на петстотин мили, изтощението си личи съвсем ясно в отражението ми. Косата ми е прибрана в хлабав кок на тила, закрепен с помощта на молив, тъй като не можах да намеря ластиче, докато шофирах. Очите ми обикновено са кафяви като лешниковата ми коса, но в този момент изглеждат поне с десет оттенъка по-тъмни заради торбичките под тях.

Бръквам в чантата си, търсейки вазелин за устни, с надеждата да успея да ги спася, преди и те да придобият изцедения вид на останалата част от мен. Едва започнали да се затварят, вратите отново се отварят. Някакъв мъж се насочва забързано към асансьора, очевидно с намерението да се качи.

— Здрасти, Кеп — поздравява той стареца.

От вътрешността на асансьора не мога да видя Кеп, но чувам как изсумтява нещо в отговор. Изобщо не звучи така, сякаш изгаря от същото желание да си побъбри с този мъж, както с мен. Новодошлият не изглежда на повече от трийсет години. Усмихва ми се широко и аз се досещам точно какво става в главата му, като се има предвид, че в същия миг пъхва лявата си ръка в джоба.

Ръката с венчалната халка.

— Десети етаж — казва, без да сваля поглед от мен.

Очите му се спускат към почти несъществуващото деколте на блузата ми, а после се спират върху куфара до мен. Аз натискам копчето за десетия етаж.

Трябваше да си облека пуловер.

— Нанасяш ли се? — Отново зяпа неприкрито блузата ми.

Кимам, макар че се съмнявам дали той забелязва, като се има предвид, че очите му са далеч, далеч от лицето ми.

— На кой етаж?

А, не, не си познал.

Посягам зад себе си и скривам бутоните с ръка, за да не може да види, че този на осемнайсетия етаж свети, след което натискам всички копчета между десетия и осемнайсетия етаж. Той поглежда объркано към таблото.

— Не ти влиза в работата — заявявам.

Мъжът се засмива. Мисли, че се шегувам. После повдига тъмните си гъсти вежди. Хубави вежди. Вежди, които принадлежат на хубаво лице, което принадлежи на хубава глава, която принадлежи на хубаво тяло.

Женено тяло.

Задник.

Усмихва се съблазнително, след като вижда оценяващия ми поглед… Само че аз не го преценявам по начина, по който той си мисли. Всъщност се питах колко ли пъти това тяло се е притискало до момиче, което не е съпругата му.

Жал ми е за съпругата му.

Когато стигаме до десетия етаж, той отново зяпа деколтето ми.

— Мога да ти помогна — предлага, кимвайки към куфара ми.

Гласът му е приятен. Чудя се колко ли момичета са паднали в капана на този глас. Той се приближава до мен и дръзко натиска копчето, което затваря вратите.

Аз задържам погледа му и натискам копчето, което ги отваря.

— И сама ще се справя.

Той кима, уж с разбиране, ала в очите му все още има порочно пламъче, което затвърждава антипатията, която изпитах към него от самото начало. Той слиза от асансьора и преди да се отдалечи, се обръща, за да ме погледне.

— Ще се видим, Тейт — казва миг преди вратата да се затвори.

Намръщвам се. Никак не ми е приятно, че единствените двама души, с които съм общувала, откакто прекрачих прага на тази сграда, вече знаят коя съм.

Оставам сама в асансьора, който спира на всеки етаж, преди да пристигне на осемнайсетия. Слизам, изваждам телефона от джоба си и отварям съобщенията от Корбин. Не помня кой е номерът на апартамента му. Беше или 1816, или 1814.

Или пък 1826?

Спирам пред 1814, защото някакъв пиян тип лежи на пода точно пред 1816.

Моля те, нека да не е 1816.

Намирам съобщението в телефона си и потръпвам. 1816.

Естествено.

Приближавам се бавно, като се надявам да не го събудя. Изпружил е крака, облегнал гръб на вратата на Корбин. Забил е брадичка в гърдите си и хърка.

— Извинете — казвам, като почти шепна.

Той не помръдва.

Побутвам го по рамото с върха на обувката си.

— Трябва да вляза в този апартамент.

Мъжът се размърдва и очите му се отварят бавно, вперени право напред, към краката ми.

Спират се върху коленете ми и веждите му бавно се повдигат, докато той се привежда напред с ужасна гримаса. Вдига ръка и мушва коляното ми с пръст, сякаш никога досега не е виждал коляно. След това отпуска ръка, затваря очи и отново заспива, облегнат на вратата.

Страхотно.

Корбин ще се прибере едва утре, така че набирам номера му, за да проверя дали трябва да се притеснявам от този тип.

— Тейт? — казва той без никакво „здравей“.

— Да. Пристигнах невредима, но не мога да вляза, защото един пиян тип се е проснал пред вратата. Някакви предложения?

— 1816? — пита той. — Сигурна ли си, че става дума за верния апартамент?

— Напълно.

— Сигурна ли си, че е пиян?

— Напълно.

— Странно. С какво е облечен?

— Защо искаш да знаеш с какво е облечен?

— Ако е с униформа на пилот, вероятно живее в сградата. Комплексът има договор с авиокомпанията ни.

Типът на пода не носи никаква униформа, но няма как да не забележа, че дънките и черната тениска му стоят страхотно.

— Не е с униформа — отговарям.

— Можеш ли да минеш покрай него, без да го събудиш?

— Ще се наложи да го преместя. Ако отворя вратата, ще падне вътре.

Корбин мисли в продължение на няколко секунди.

— Слез долу и потърси Кеп. Предупредих го, че ще пристигнеш днес. Той може да изчака с теб, докато влезеш в апартамента.

Въздъхвам, защото, след като съм шофирала дели шест часа, изобщо не ми се ще отново да слизам до долу. Въздъхвам и защото Кеп вероятно е последният човек, който би могъл да ми помогне в случая.

— Просто остани на телефона, докато не вляза в апартамента.

Моят план ми харесва далеч повече. Закрепям телефона между ухото и рамото си и започвам да ровя из чантата за ключа, който Корбин ми изпрати. Пъхам го в ключалката и се опитвам да отворя вратата, ала с всеки отворен сантиметър пияният тип се накланя все по-назад. Простенва, но не отваря отново очи.

— Твърде жалко, че е толкова пиян — казвам на Корбин. — Не изглежда зле.

— Тейт, просто си отнеси задника вътре и заключи, за да мога да затворя.

Аз правя физиономия. Все същият разпореждащ се брат, който е открай време. Знаех си, че съвместното съжителство няма да се отрази добре на отношенията ни, като се има предвид колко бащински се държеше с мен, когато бяхме по-малки. Само че нямах достатъчно време, за да си намеря работа и апартамент и да се нанеса преди началото на семестъра, така че нямах кой знае какъв избор.

Все пак се надявам, че този път нещата между нас ще са различни. Корбин е на двайсет и пет години, а аз — на двайсет и три, така че, ако не можем да се разбираме по-добре, отколкото като деца, значи, все още се налага доста да пораснем.

Предполагам, че зависи най-вече от Корбин и това, дали се е променил, откакто за последно живяхме заедно. Тогава имаше проблем с всички, с които излизах, с всичките ми приятели, с всеки мой избор… дори и с колежа, който посещавах. Не че мнението му ме интересуваше. Благодарение на разстоянието и времето, през последните няколко години ме беше оставил на мира, но да се нанеса при него ще бъде най-голямото изпитание за търпението ни.

Премятам чантата си през рамо, ала тя се закача за дръжката на куфара, така че я пускам на пода. С лявата си ръка здраво стискам бравата и задържам вратата притворена, така че пияният да не се прекатури изцяло в апартамента. Вдигам крак и го притискам в рамото му, опитвайки се да го отместя настрани.

Той не помръдва.

— Корбин, прекалено е тежък. Ще трябва да затворя, за да използвам и двете си ръце.

— Не, недей да затваряш. Просто пъхни телефона в джоба си, без да затваряш.

Поглеждам надолу към прекалено широката си блуза и клина, с които съм облечена.

— Нямам джобове. Отиваш в сутиена.

Корбин издава звук, сякаш повръща, докато аз свалям телефона от ухото си и го пъхвам в сутиена. Изваждам ключа от ключалката и се опитвам да го пусна в чантата си, но не улучвам и той тупва на пода. Протягам ръце към пияния, за да го отместя от пътя си.

— Окей, приятелче — казвам, докато се мъча да го дръпна от вратата. — Съжалявам, че ти прекъсвам дрямката, но трябва да вляза в този апартамент.

Незнайно как успявам да го подпра на касата, така че да не падне вътре, след което отварям вратата по-широко и се обръщам, за да си взема нещата.

Нещо топло се обвива около глезена ми.

Аз се вкаменявам.

Поглеждам надолу.

— Пусни ме! — крещя и ритам ръката, която стиска глезена ми толкова силно, че със сигурност ще ми остане синина.

Пияният тип е вдигнал очи към мен и аз политам заднешком в апартамента, докато се мъча да се отскубна от хватката му.

— Трябва да вляза там — измърморва той в мига, в който дупето ми се пльосва на пода.

Опитва се да отвори вратата със свободната си ръка и от това начаса ме обзема паника. Издърпвам краката си в апартамента и ръката му влиза заедно с тях. Използвам свободния си крак, за да затворя вратата с ритник, право върху китката му.

— Мамка му! — изкрещява той.

Иска да издърпа ръката си в коридора, ала кракът ми все така затиска вратата. Охлабвам натиска само толкова, колкото той да успее да си получи ръката обратно, след което начаса затварям вратата докрай с ритник. Изправям се, заключвам и пускам райбера и веригата с цялата бързина, на която съм способна.

В мига, в който се поуспокоява, сърцето ми започва да крещи.

Сърцето ми буквално крещи.

С нисък мъжки глас.

Звучи така, сякаш вика: „Тейт! Тейт!“.

Корбин.

Поглеждам към гърдите си и вадя телефона от сутиена.

— Тейт! Отговори ми!

Потръпвам и отдалечавам апарата от ухото си.

— Добре съм — казвам, останала без дъх. — Вътре съм. Заключих.

— Исусе Христе! — отвръща той с облекчение. — Уплаши ме до смърт. Какво стана, по дяволите?

— Опитваше се да влезе вътре. Аз обаче заключих.

Включвам осветлението в дневната и едва направила три крачки, се заковавам на място.

Браво на теб, Тейт.

Бавно се обръщам към вратата, осъзнавайки какво съм сторила.

— Ъ, Корбин? — Пауза. — Възможно е да съм оставила навън някои неща, които ми трябват. Бих си ги взела, обаче по някаква причина пияният явно смята, че трябва да влезе в апартамента ти, така че за нищо на света няма отново да отворя вратата. Някакви предложения?

Той мълчи в продължение на няколко секунди.

— Какво остави в коридора?

Не ми се иска да му отговоря, но го правя.

— Куфара.

— Исусе, Тейт — измърморва той.

— И… чантата.

— Защо, по дяволите, чантата ти е навън?

— Възможно е също така да съм оставила ключа от апартамента ти на пода в коридора.

Той дори не отговаря. Просто изстенва.

— Ще се обадя на Майлс да видя дали се е прибрал. Дай ми две минути.

— Почакай. Кой е Майлс?

— Живее отсреща. Каквото и да правиш, недей да отваряш вратата, докато не ти звънна отново.

Корбин прекъсва и аз се облягам на входната врата.

Живея в Сан Франсиско едва от трийсет минути и ето че вече съм трън в задника му. Можеше да се очаква. Късмет ще имам, ако ми позволи да остана тук, докато си намеря работа. Надявам се, че няма да отнеме дълго, като се има предвид, че кандидатствах за три свободни позиции за медицински сестри в най-близката болница. Може да се наложи да работя нощем или през уикенда, или и двете, но ще приема всичко, което ще ми попречи да посегна на спестяванията си, докато уча.

Телефонът ми звъни. Прокарвам палец по екрана.

— Ало.

— Тейт?

— Да — отвръщам, чудейки се защо винаги проверява по два пъти дали съм аз. Той ми се обажда, кой друг очаква да му вдигне и да звучи досущ като мен?

— Свързах се с Майлс.

— Чудесно. Ще ми помогне ли да си прибера нещата?

— Не съвсем. Всъщност трябва да те помоля за огромна услуга.

Отново облягам глава на вратата. Имам чувството, че следващите няколко месеца ще са изпълнени с неудобни услуги, тъй като е наясно, че страшно ми помага, като ме оставя да се настаня при него. Миене на съдовете? Абсолютно. Прането на Корбин? И още как. Пазаруване? Много ясно.

— Какво искаш да направя? — питам го.

— Ами Майлс се нуждае от помощта ти.

— Съседът? — А после нещо в главата ми прищраква и аз млъквам и затварям очи. — Корбин, моля те, не ми казвай, че мъжът, на когото се обади, за да ме защити от пияния тип, е пияният тип.

Корбин въздъхва.

— Искам да отключиш вратата и да го пуснеш да влезе. Остави го да спи на дивана. Аз ще се прибера колкото се може по-рано утре сутринта. Когато изтрезнее, той ще разбере къде е и ще се прибере в апартамента си.

Аз клатя глава.

— В какъв блок живееш? Да разбирам ли, че всеки път когато се прибирам у дома, трябва да очаквам да ме опипват пияници?

Дълга пауза.

— Той те е опипал?

— „Опипал“ може и да е прекалено силно. Сграбчи ме за глезена обаче.

Корбин въздъхва.

— Направи го заради мен, Тейт. Обади ми се, когато и той, и нещата ти са вътре.

— Добре — простенвам, доловила тревогата в гласа му.

Прекъсвам разговора с Корбин и отварям вратата. Пияният тип пада по рамо, при което мобилният телефон се изплъзва от ръката му и тупва на пода до главата му. Обръщам го по гръб и го поглеждам. Той отваря очи и се опитва да вдигне поглед към мен, ала клепачите му отново се затварят.

— Ти не си Корбин — измърморва.

— Не. Не съм. Само че съм новата ти съседка и по всичко личи, че ще ми дължиш поне петдесет чаши захар.

Повдигам го за раменете и се опитвам да го сложа да седне, но той не го прави. Всъщност не мисля, че е в състояние. Как изобщо е възможно да се напие човек толкова?

Хващам го за ръцете и сантиметър по сантиметър го издърпвам в апартамента, спирайки, след като го вкарвам достатъчно, за да мога да затворя. Прибирам нещата си от коридора и заключвам входната врата. Вземам една възглавничка от дивана, подпъхвам я под главата му и го обръщам настрани, в случай че повърне насън.

Това е всичката помощ, която ще получи от мен.

Докато той спи блажено на пода, аз тръгвам из жилището.

Само в дневната могат да се поберат три дневни като тази в предишния апартамент на Корбин. Трапезарията е отворена към нея, ала кухнята е отделена с ниска преграда. В стаята има няколко модерни картини, чиито ярки цветове изпъкват приятно на фона на меките жълтокафеникави дивани. Последния път, когато отседнах при него, Корбин имаше футон, стол пуф и плакати с фотомодели по стените.

Брат ми май най-сетне е започнал да пораства.

— Много впечатляващо, Корбин — отбелязвам на глас, докато обикалям от стая в стая, паля осветлението и разглеждам онова, което току-що стана временният ми дом.

Мъничко ми е неприятно, че е толкова хубаво. Така ще ми е по-трудно да искам да си намеря собствено място, след като събера достатъчно пари.

Влизам в кухнята и отварям хладилника. На вратата има редица сосове, кутия с останки от пица — на средния рафт, и съвършено празна кутия от мляко — на най-горния.

Естествено, няма никакви продукти. Не бих могла да очаквам да се промени изцяло.

Грабвам бутилка вода и излизам от кухнята, за да намеря стаята, където ще живея през следващите няколко месеца. Има две спални, така че се настанявам в онази, която не е на Корбин, и слагам куфара си върху леглото. В колата долу имам още три куфара, както и поне шест кашона, да не говорим за всичките ми дрехи, висящи от закачалки, ала не смятам да се пробвам с тях тази вечер. Корбин каза, че ще се прибере утре сутринта, така че ще ги оставя на него.

Обувам си спортен панталон и потниче, измивам си зъбите и се приготвям да си легна. При нормални обстоятелства бих се притеснявала от това, че в къщата има непознат, но ми се струва, че няма защо да се безпокоя. Корбин никога не би поискал от мен да помогна на човек, който според него би могъл да представлява каквато и да е заплаха за мен. Което ме обърква, защото, ако това е нещо обичайно за Майлс, ми се струва чудно, че Корбин ме помоли да го вкарам вътре.

Корбин никога не се е доверявал на мъжете, когато става дума за мен, и аз обвинявам Блейк за това. Той беше първият ми сериозен приятел, когато бях на петнайсет години. Блейк беше на седемнайсет и беше най-добрият приятел на Корбин. Естествено, аз и моите приятелки бяхме хлътнали по повечето от приятелите на Корбин, просто защото бяха по-големи от нас.

През повечето уикенди Блейк оставаше да спи у нас и винаги успявахме да намерим начин да прекараме известно време заедно, когато Корбин се разсееше. И така, едно доведе до друго и след няколко уикенда, в които се криехме, Блейк ми каза, че иска да направи връзката ни официална. Проблемът, който не беше предвидил, бе как щеше да реагира Корбин, когато той ми разбие сърцето.

А той го разби, и то как. Дотолкова, доколкото едно петнайсетгодишно сърце може да бъде разбито след двуседмична тайна връзка. Оказа се, че той излизал „официално“ с още доста момичета през двете седмици, в които беше с мен. Когато Корбин научи, с приятелството им беше свършено и всички приятели на Корбин бяха предупредени да не припарват до мен. В гимназията ми беше почти невъзможно да излизам с момчета, докато брат ми най-сетне не отиде да живее другаде. Дори и тогава момчетата бяха достатъчно наплашени и гледаха да стоят далеч от малката сестричка на Корбин.

Колкото и да ми беше неприятно тогава, сега бих била благодарна за това. От гимназията насам бях преживяла предостатъчно провалени връзки. С последния ми приятел живяхме заедно повече от година, преди да осъзнаем, че искаме различни неща от живота. Той ме искаше вкъщи. Аз исках кариера.

Така че ето ме тук. Карам магистратура за медицинска сестра и правя всичко по силите си, за да избягвам връзките. Може би да живея заедно с Корбин все пак няма да се окаже чак толкова лошо.

Връщам се в дневната, за да угася лампите, ала когато свивам зад ъгъла, се заковавам на място.

Майлс не само е станал от пода, но е в кухнята. Сключил е ръце върху кухненския плот и отпуснал глава върху тях. Седи на ръба на едно от бар столчетата и изглежда така, сякаш всеки миг ще падне. Не съм сигурна дали спи, или се мъчи да се съвземе.

— Майлс?

Не помръдва, когато изричам името му, така че се приближавам и леко слагам ръка на рамото му, за да го събудя. В мига, в който пръстите ми го стисват, той си поема рязко дъх и се изпъва, сякаш съм го изтръгнала от сън.

Или кошмар.

Начаса се плъзва от стола и се изправя на крайно несигурни крака. Олюлява се, така че аз премятам ръката му през раменете си и се опитвам да го изведа от кухнята.

— Да отидем на дивана, приятелче.

Той допира чело до слепоочието ми и тръгва, препъвайки се до мен, така че ми е още по-трудно да го удържам.

— Името ми не е Приятелче — обяснява със завалване. — А Майлс.

Успяваме да стигнем до дивана и аз се заемам да го отлепя от себе си.

— Окей, Майлс. Който и да си. Най-добре ще е да поспиш.

Той рухва върху дивана, но не пуска раменете ми. Аз падам заедно с него и начаса опитвам да се изправя.

— Рейчъл, недей — умолява той и ме сграбчва за ръката, мъчейки се да ме издърпа на дивана при него.

— Името ми не е Рейчъл — обяснявам, докато се освобождавам от желязната му хватка. — А Тейт.

Не знам защо уточнявам как се казвам, при положение че той едва ли ще си спомня за този отговор утре. Отивам до възглавничката и я вдигам от пода.

Не му я подавам обаче, защото сега той лежи на една страна, заровил лице в дивана. Стиска го толкова силно, че кокалчетата му са побелели. В първия миг си помислям, че ще повърне, но после си давам сметка колко дълбоко греша.

Той не повръща.

Той плаче.

Силно.

Толкова силно, че не издава нито звук.

Дори не познавам този човек, ала той очевидно е толкова смазан, че ми е трудно да гледам. Хвърлям поглед към коридора и отново към него, чудейки се дали не трябва да го оставя сам, за да не се натрапвам. Последното, от което се нуждая, е да се забъркам в нечии чужди проблеми. До този момент успешно съм избягвала почти всякакви драми в приятелския ми кръг и определено не искам да започна сега. Първият ми порив е да се махна, но по някаква причина съм обзета от странно съчувствие. Болката му изглежда истинска, не просто резултат от прекалено много алкохол.

Отпускам се на колене пред него и го докосвам по рамото.

— Майлс?

Той си поема дълбоко въздух и бавно повдига лице, за да ме погледне. Очите му са тесни цепки и целите са кървясали. Не съм сигурна дали е от плача, или от алкохола.

— Толкова съжалявам, Рейчъл — казва и протяга ръка към мен. Обвива я около шията ми и ме притегля към себе си, заравяйки лице между врата и рамото ми. — Толкова съжалявам.

Нямам представа коя е Рейчъл, нито какво й е причинил, но ако той е измъчван от такава болка, направо не ми се мисли какво ли изпитва тя. Изкушавам се да потърся телефона му, да намеря името й и да й се обадя, за да дойде и да оправи тази бъркотия. Вместо това нежно го побутвам обратно на дивана. Поставям възглавницата и го намествам върху нея.

— Заспивай, Майлс — казвам тихо.

В очите му, когато най-сетне се отпуска върху възглавницата, има такава болка.

— Толкова ме мразиш — казва и сграбчва ръката ми.

Очите му отново се затварят и от гърдите му се отронва тежка въздишка.

Взирам се в него безмълвно, позволявайки му да задържи ръката ми, докато се успокои и притихне, а сълзите му пресъхнат. След това я издърпвам, но оставам до него в продължение на още няколко минути.

Дори и насън, той изглежда в плен на огромна болка. Веждите му са сбърчени, накъсаното му дишане отказва да се успокои и да стане ритмично.

Едва сега забелязвам бледия, неравен десетина сантиметров белег, който пресича челюстта му отдясно и спира на няколко сантиметра от устните му. Изведнъж ме обзема странното желание да го докосна, да прокарам пръст по дължината му, ала вместо това ръката ми се вдига към косата му. Тя е къса отстрани, малко по-дълга отгоре и представлява съвършена смесица от кестеняво и русо. Погалвам го по косата, за да го утеша, въпреки че той може би не го заслужава.

Възможно е да си е спечелил и последната капчица разкаяние, което го измъчва заради онова, което е причинил на Рейчъл, но поне изпитва разкаяние. Трябва да му го призная.

Каквото и да е сторил на Рейчъл, поне я обича достатъчно, за да съжалява за това.

ГЛАВА 2

МАЙЛС

Шест години по-рано

Отварям вратата на канцеларията и предавам списъка с присъстващите ученици на секретарката. Преди да се обърна и да се върна в час, тя ме спира с въпрос.

„Ти си в класа по английски на господин Клейтън, нали, Майлс?“

„Да — отговарям аз на госпожа Бордън. — Искате да му предам нещо, нали?“

Телефонът на бюрото й иззвънява и тя вдига слушалката, след което я запушва с ръка и кима.

„Изчакай малко — казва и кимва към кабинета на директора. — Току-що постъпи нова ученичка, която този срок също ще посещава часовете на господин Клейтън. Искам да я заведеш в класната стая.“

Съгласявам се и се тръшвам в един от столовете до вратата. Оглеждам се из канцеларията и си давам сметка, че през четирите години, откакто съм в гимназията, за първи път седя тук. Което означава, че успешно съм изкарал четири години, без да ме извикат при директора.

Майка ми би се гордяла с това, макар че аз се чувствам разочарован от себе си. Да го задържат след часовете, е нещо, което всяко момче в гимназията трябва да постигне поне веднъж. Разполагам с остатъка от последната ми година, за да го направя, така че имам какво да очаквам.

Вадя телефона от джоба си, като тайничко се надявам госпожа Бордън да ме забележи с него и да реши да ме накаже със задържане след часовете. Когато вдигам очи към нея, виждам, че все още е на телефона, но въпреки това среща погледа ми. Усмихва ми се и продължава да се занимава със секретарските си задължения.

Поклащам разочаровано глава и отварям ново съобщение до Иън. По тези места на хората не им трябва кой знае колко, за да се развълнуват. Никога не се случва нищо ново.

Аз: Днес се е записало ново момиче. Последен курс.

Иън: Готина ли е?

Аз: Още не съм я видял. След малко ще я заведа в час.

Иън: Снимай я, ако е готина.

Аз: ОК. Между другото, колко пъти са те наказвали тази година?

Иън: Два пъти. Защо? Какво си направил?

Два пъти? Да, определено трябва да се поразбунтувам малко преди дипломирането. Може да си предам домашното със закъснение.

Ама че съм жалък.

Кабинетът на директора се отваря и аз затварям телефона. Пъхам го в джоба си и вдигам глава.

Никога вече няма да наведа поглед.

„Рейчъл, Майлс ще те заведе в часа на господин Клейтън.“

Госпожа Бордън ме посочва и Рейчъл се отправя към мен.

Изведнъж съвсем ясно усещам краката си и неспособността им да се изправят.

Устата ми забравя как се говори.

Ръцете ми забравят как да се протегнат, за да представят човека, към който са прикачени.

Сърцето ми забравя, че трябва да изчака и да опознае едно момиче, преди да се опита да изскочи от гърдите ми, за да стигне до нея.

Рейчъл.

Рейчъл.

Рейчъл, Рейчъл, Рейчъл.

Тя е като поезия.

Като проза и любовни писма, и лирика,

изливащи се

по

средата

на

страницата.

Рейчъл, Рейчъл, Рейчъл.

В главата си повтарям името й отново и отново, защото съм сигурен, че това е името на момичето, в което ще се влюбя. Ето че съм прав. Вървя към нея. Може би се усмихвам, преструвайки се, че не съм запленен от тези зелени очи, които един ден, надявам се, ще се усмихват само за мен. Нито от алената-като-сърцето-ми коса, която изглежда така, сякаш никой не я е докосвал, откакто Господ я е създал единствено за мен.

Говоря с нея.

Казвам й, че името ми е Майлс.

Казвам й да ме последва, за да й покажа къде е класната стая на господин Клейтън.

Взирам се в нея, защото тя все още не е проговорила, ала кимването й е най-прекрасното нещо, което някое момиче ми е казвало когато и да било.

Питам я откъде е и тя казва: „Аризона“. После уточнява: „Финикс“.

Не я питам какво я е довело в Калифорния, но споменавам, че баща ми често има работа във Финикс, защото притежава доста сгради там.

Тя се усмихва.

Казвам й, че никога не съм ходил там, но един ден бих искал да отида.

Тя отново се усмихва.

Като че ли ми отговаря, че градът ни е хубав, но ми е трудно да осъзная какво казва, когато единственото, което чувам в главата си, е нейното име.

Рейчъл.

Ще се влюбя в теб, Рейчъл.

От усмивката й ми се иска да продължа да говоря, така че й задавам друг въпрос, докато минаваме покрай стаята на господин Клейтън.

И не спираме.

Тя продължава да говори, защото аз продължавам да й задавам въпроси.

На някои само кимва.

На други отговаря.

На някои пее.

Или на мен ми звучи така.

Стигаме до края на коридора тъкмо когато тя казва, че се надява училището да й хареса, защото не е била готова да напусне Финикс.

Не изглежда щастлива от преместването.

Няма представа колко щастлив съм аз заради преместването.

„Къде е класната стая на господин Клейтън?“, пита тя.

Аз съзерцавам устата, изрекла този въпрос. Устните й не са симетрични. Горната е мъничко по-тънка от долната, но когато говори, не си личи. Когато от устата й излизат думи, аз се питам защо звучат толкова по-хубаво от думите, излезли от която и да било уста.

А очите й. Невъзможно е тези очи да не виждат един по-хубав, по-мирен свят, отколкото всички други очи.

Съзерцавам я в продължение на още няколко секунди, а после посочвам зад себе си и й казвам, че сме подминали стаята на господин Клейтън.

Бузите й порозовяват лекичко, сякаш признанието ми има върху нея същия ефект, който тя има върху мен.

Отново се усмихвам.

Кимам към стаята на господин Клейтън.

Поемаме натам.

Рейчъл.

Ти ще се влюбиш в мен, Рейчъл.

Отварям й вратата и съобщавам на господин Клейтън, че Рейчъл е нова ученичка. Ще ми се да добавя за всички момчета в стаята, че Рейчъл не е тяхна.

Тя е моя.

Ала не казвам нищо.

Не е нужно, защото единственият, който трябва да узнае, че искам Рейчъл, е Рейчъл.

Тя ме поглежда и отново се усмихва, а после сяда на единственото свободно място, чак в другия край на стаята.

Очите й издават — вече знае, че е моя.

Въпрос единствено на време е.

Искам да пратя есемес на Иън и да му кажа, че не е готина. Искам да му кажа, че е изпепеляваща, като вулкан, но той ще се изсмее на това.

Така че дискретно я снимам от мястото си.

Изпращам снимката на Иън със съобщение, в което пише: „Тя ще роди децата ми“.

Господин Клейтън започва часа.

А Майлс Арчър е обсебен.

* * *

Запознах се с Рейчъл в понеделник.

Днес е петък.

Не съм й казал нищичко от деня, в който се срещнахме. Не знам защо. Имаме три предмета заедно. Всеки път щом я видя, тя ми се усмихва така, сякаш иска да я заговоря. Всеки път щом събера кураж, се разколебавам.

Някога бях толкова самоуверен.

А после се появи Рейчъл.

Дадох си срок до днес. Ако и днес не събера кураж, ще изгубя шанса си с нея. Момичета като Рейчъл не остават свободни задълго.

Ако изобщо е свободна.

Не знам историята й, нито дали няма връзка с някой тип във Финикс, ала има само един начин да разбера.

Стоя до шкафчето й и я чакам. Тя излиза от класната стая и ми се усмихва. „Здравей“, казвам, когато тя се приближава до шкафчето си. Забелязвам, че отново се изчервява мъничко. Това ми харесва.

Питам я как е минала първата й седмица. Тя ми отговаря, че е минала добре. Питам я дали си е намерила приятели и тя свива рамене: „Няколко“.

Аз вдъхвам уханието й едва забележимо.

Въпреки това тя забелязва.

Казвам й, че мирише хубаво.

„Благодаря“, отвръща тя.

Преборвам се с ударите на сърцето си, които отекват в ушите ми. Преборвам се с влагата, избила върху дланите ми. Заглушавам името й, което искам да повторя на глас отново и отново. Потискам всичко това и задържам погледа й, докато я питам дали не би искала по-късно да направим нещо заедно.

Все така потискам всичко това и чакам да отговори, защото това е единственото, което искам.

Всъщност искам кимването. Онова, което не се нуждае от думи?

Просто усмивка?

Не получавам кимването й.

Тази вечер има планове.

Всичко се завръща десетократно усилено, прелива като порой, а аз съм язовирната стена. Ударите на сърцето ми, потните длани, името й, една новооткрита несигурност, за чието съществуване дори не съм подозирал, задълбава в гърдите ми. Всичко това надделява и сякаш издига стена около нея.

„Утре обаче съм свободна“, казва тя, сривайки стената с думите си.

Аз правя място за тези думи. Страшно много място. Оставям ги да ме превземат. Попивам ги като гъба. Хващам ги във въздуха и ги поглъщам.

„Утре става — казвам. Вадя телефона от джоба си, без да се опитвам да скрия усмивката си. — Ще ми дадеш ли номера си? Ще ти се обадя.“

Тя ми дава номера си.

Тя се вълнува.

Тя се вълнува.

Запазвам номера й в телефона си, знаейки, че ще остане там много, много дълго.

И че ще го използвам.

Страшно много.

ГЛАВА 3

ТЕЙТ

Обикновено, ако се събудя и отваряйки очи, видя един сърдит мъж да се взира в мен от прага на спалнята, най-вероятно ще изпищя. Възможно е да хвърля нещо. Възможно е да изтичам в банята и да се заключа вътре.

Не правя обаче никое от тези неща.

Отвръщам на погледа му, защото съм объркана. Как е възможно това да е същият мъж, който лежеше пиян до забрава в коридора? Как е възможно това да е същият мъж, който снощи заспа, ридаейки?

Този мъж вдъхва страх. Този мъж е ядосан. Този мъж ме гледа така, сякаш му дължа извинение или обяснение.

И все пак е същият мъж, защото носи същите дънки и същата черна тениска, с които заспа снощи. Единствената разлика между външния му вид снощи и тази сутрин е, че сега е в състояние да стои прав без чужда помощ.

— Какво се случи с ръката ми, Тейт?

Знае името ми. Дали го знае, защото Корбин му е споменал, че ще се нанеса при него, или защото си спомня, че му го казах снощи? Надявам се, че го знае от Корбин, защото определено не искам да си спомня предишната нощ. Изведнъж се смущавам при мисълта, че може да си спомни как го утешавах, докато плачеше.

Очевидно обаче и представа си няма какво е станало с ръката му, така че се надявам това да означава, че не помни и нищо от случилото се после.

Обляга се на вратата на спалнята ми, скръстил ръце на гърдите си, заел отбранителна поза, сякаш аз съм виновна, че е прекарал тежка нощ. Все още не съм се наспала, така че се обръщам на другата страна, въпреки че според него очевидно му дължа някакво обяснение. Завивам се през глава.

— Заключи входната врата на излизане — казвам, надявайки се да схване намека, че ще му бъда задължена, ако си отиде у тях.

— Къде ми е телефонът?

Стискам очи и се опитвам да заглуша гласа му, докато той се плъзва в ушите ми и си проправя път до всеки нерв в тялото ми, сгрявайки ме така, както тънкото одеялце не успя да го направи цяла нощ.

Напомням си, че човекът, на когото принадлежи този палещ глас, стои на вратата и безцеремонно настоява за разни неща, без дори да спомене факта, че снощи му помогнах. Искам да знам къде е моето „Благодаря ти“. Или пък: „Хей, аз съм Майлс. Приятно ми е да се запознаем“.

Не получавам нищо такова от този мъж. Прекалено се тревожи за ръката си. Както и за телефона си очевидно. Прекалено се безпокои за себе си, за да се притеснява на колко хора е причинил неудобство с държанието си. Ако този мъж и отношението му ще ми бъдат съседи през следващите няколко месеца, най-добре още сега да го поставя на мястото му.

Отмятам завивките и ставам, след което се приближавам до вратата и срещам погледа му.

— Направи ми услуга и отстъпи назад.

За моя изненада, той се подчинява. Без да откъсвам очи от неговите, аз затръшвам вратата в лицето му и ето че се взирам в нея. Усмихвам се и се връщам в леглото. Пъхам се в него и се завивам през глава.

Аз печеля.

Споменах ли, че сутринта не е любимата ми част от деня?

Вратата отново се отваря.

Рязко.

— Какъв ти е проблемът, по дяволите? — крещи той.

Простенвам, а после сядам в леглото и го поглеждам. Отново стои на прага и отново ме гледа така, сякаш му дължа нещо.

— Ти!

Изглежда искрено шокиран от суровия ми отговор, от което ми става малко гадно. Той обаче е този, който се държи като задник.

Така мисля.

Той започна.

Така мисля.

Пронизва ме с поглед в продължение на няколко секунди, а после навежда лекичко глава напред и повдига вежди.

— Да не би… — Посочва с пръст между нас. — Да не би снощи да сме се свалили? Затова ли си ядосана?

Избухвам в смях, когато първоначалните ми подозрения намират потвърждение.

Той е задникът.

И това е страхотно. Имам за съсед мъж, който се напива като свиня през седмицата и очевидно води в апартамента си толкова много момичета, че дори не помни с кои е спал.

Отварям уста, за да му отговоря, но ме прекъсват звукът на входната врата и гласът на Корбин.

— Тейт?

Скачам от леглото и се втурвам към вратата, ала Майлс все още стои на прага и втренчен яростно в мен, очаква отговор на въпроса си. Поглеждам го право в очите, за да направя именно това, но за миг те ме хващат неподготвена.

Това са най-ясносините очи, които съм виждала някога. Изобщо не приличат на кървясалите, натежали очи от снощи. Очите му са толкова светлосини, че са почти безцветни. Продължавам да се взирам в тях, като почти очаквам да видя вълни. Иска ми се да кажа, че имат ясносиния цвят на водите на Карибите, но тъй като никога не съм била на Карибите, няма как да знам.

Той примигва и това начаса ме връща от Карибите обратно в Сан Франсиско. Обратно в спалнята. Обратно към последния въпрос, който ми зададе, преди Корбин да влезе през входната врата.

— Не съм сигурна, че онова, което направихме, би могло да се нарече така — прошепвам в отговор и се взирам в него, очаквайки да се отмести от пътя ми.

Той се изпъва, издигайки невидима стена със стойката и строгия език на тялото си.

Очевидно не му е приятно да си представя как се целуваме, ако се съди по непреклонния поглед, който е впил в мен. Почти ми се струва, че ме гледа с отвращение, което ме изпълва с още по-голяма неприязън.

Аз не отстъпвам и никой от нас не откъсва очи от другия, докато той се отдръпва от пътя ми и ми прави място да мина. Когато излизам от стаята, Корбин тъкмо завива зад ъгъла. Мести очи между мен и Майлс, така че аз го стрелкам с поглед, за да му дам да разбере, че това е напълно невъзможно.

— Здравей, сестричке — казва той и ме прегръща.

Не съм го виждала от близо шест месеца. Понякога е лесно да забравиш колко много ти липсва някой, докато не го видиш отново. Ала с Корбин не е така. Той винаги ми липсва. Колкото и да ме дразни понякога закрилническото му отношение, то е доказателство за това, колко сме близки.

Корбин ме пуска и подръпва кичур от косата ми.

— Пораснала е. Харесва ми.

Това май е най-дългият период, в който не сме се виждали. Вдигам ръка и отмятам косата, която пада върху челото му.

— Твоята също. И не ми харесва.

Усмихвам се, за да покажа, че се шегувам. Всъщност леко небрежният му вид ми харесва. Хората открай време казват, че двамата много си приличаме, но аз не го забелязвам. Той е доста по-мургав от мен, нещо, за което открай време му завиждам. Косите ни имат един и същ наситен кестеняв цвят, ала чертите ни изобщо не си приличат, особено очите ни. Мама често казваше, че ако ги съберат в едно, очите ни ще приличат на дърво. Неговите са зелени като листа, а моите — кафяви като дънер.

Винаги съм му завиждала, задето той е листата, защото докато растях, зеленото беше любимият ми цвят.

Корбин кимва на Майлс.

— Здрасти, мой човек. Тежка нощ, а? — Задава въпроса със смях, сякаш знае точно каква нощ е прекарал приятелят му.

Майлс минава покрай нас.

— Не знам. Не си спомням.

Отива в кухнята и отваря един шкаф. Вади чаша, сякаш се чувства като у дома си.

Това не ми харесва.

Не ми харесва Майлс, който се чувства като у дома си.

Той отваря друг шкаф, вади шишенце с аспирин, напълва чашата с вода и гълта две хапчета.

— Качи ли всичките си неща? — пита ме Корбин.

— Не — отвръщам, хвърляйки поглед към Майлс. — През по-голямата част от нощта бях прекалено заета с твоя съсед.

Майлс се прокашля нервно, докато измива чашата и я връща на мястото й. От неудобството му заради бялото петно в паметта му ме напушва смях. Хареса ми това, че няма представа какво се е случило снощи. Дори ми е приятно, че мисълта, че е бил с мен, го смущава. Като нищо ще продължа тази игра още известно време, просто за мое извратено удоволствие.

Корбин ме поглежда така, сякаш знае какво съм намислила. Майлс излиза от кухнята и ми хвърля бърз поглед, преди отново да се обърне към Корбин.

— Досега да съм се прибрал вкъщи, но не мога да си намеря ключовете. У теб ли е резервният?

Корбин кима и отива до едно чекмедже в кухнята. Отваря го, вади ключ и го подхвърля на Майлс, който го улавя във въздуха.

— Можеш ли да дойдеш след час и да ми помогнеш да разтоваря колата на Тейт? Първо искам да си взема душ.

Майлс кима, ала очите му се стрелват за миг към мен, докато Корбин се отправя към спалнята си.

— Ще си поприказваме, когато не е толкова сутрин — казва ми Корбин.

Не живеем заедно от седем години, но очевидно още помни, че никак не си падам по приказките рано сутрин. Жалко, че и Майлс не го знае.

След като Корбин изчезва в спалнята си, аз отново се обръщам към Майлс. Той вече ме гледа така, сякаш все още чака да му отговоря на въпросите, които ми зададе по-рано. Единственото, което искам, е да си тръгне, така че отговарям на всичките наведнъж.

— Когато пристигнах снощи, те заварих пиян в коридора. Не знаех кой си, така че, когато се опита да влезеш в апартамента, е възможно да съм затръшнала вратата върху ръката ти. Не е счупена. Погледнах я и в най-лошия случай е малко понатъртена. Сложи й лед и я превържи за няколко часа. И, не, не сме спали заедно. Помогнах ти да влезеш в апартамента, а после си легнах. Телефонът ти е на пода до входната врата, където го изпусна снощи, защото беше прекалено пиян, за да вървиш.

Обръщам се, за да се върна в стаята си, просто за да се махна от интензивността в очите му.

Когато стигам до вратата на моята спалня, отново го поглеждам.

— Когато се върнеш след един час, а аз съм имала възможност да се събудя, можем да опитаме отново.

Той стиска челюст.

— Да опитаме какво?

— Да започнем както трябва.

Затварям вратата на спалнята си, поставяйки бариера между себе си и този глас.

Този поглед.

* * *

— Колко кашона имаш? — пита Корбин, докато си нахлузва обувките до вратата. Аз вземам ключовете си от плота.

— Шест, плюс три куфара и дрехите на закачалки.

Корбин отива до вратата насреща и тропа по нея, след което се отправя към асансьорите и натиска копчето за надолу.

— Каза ли на мама, че си пристигнала?

— Да, снощи й пуснах есемес.

Чувам вратата на апартамента му да се отваря точно когато асансьорът пристига, ала не се обръщам, за да го видя как излиза. Качвам се, а Корбин задържа асансьора за Майлс.

Губя битката в мига, в който той изниква пред очите ми. Битката, която дори не съм подозирала, че водя. Не се случва често, но когато сметна някой мъж за привлекателен, предпочитам да се случи с някого, с когото искам да се случи.

Майлс не е човекът, към когото бих искала да изпитвам нещо подобно. Не искам да бъда привлечена от мъж, който се напива до забрава, плаче по други момичета и дори не помни дали те е чукал предишната нощ. Трудно е обаче да не забележа присъствието му, когато то се превръща във всичко.

— Би трябвало да се справим с две ходения — казва Корбин на Майлс, докато натиска копчето за приземния етаж.

Майлс се взира в мен и ми е трудно да разтълкувам държанието му, защото все още изглежда ядосан. Отвръщам му по същия начин, защото, колкото и привлекателен да изглежда, когато е такъв, все още чакам онова „благодаря“, което така и не получих.

— Здрасти — казва той най-сетне. Пристъпва напред и пренебрегвайки напълно неписаните правила на асансьорния етикет, застава твърде близо и протяга ръка. — Майлс Арчър. Живея в апартамента отсреща.

И ето че аз съм объркана.

— Мисля, че това вече го установихме — отвръщам, свеждайки поглед към протегнатата му ръка.

— Започваме начисто. — Той повдига вежди. — Както трябва.

А, да. Вярно, че му го казах.

Поемам ръката му и я стискам.

— Тейт Колинс. Сестрата на Корбин.

Начинът, по който той отстъпва назад, без да откъсва очи от моите, ме кара да се чувствам мъничко неловко, понеже Корбин е само на крачка от нас. Корбин обаче като че ли не го е грижа. Не ни обръща никакво внимание, прекалено погълнат от телефона си.

Майлс най-сетне откъсва поглед от мен и изважда телефона от джоба си. Аз се възползвам от това, че вниманието му е другаде, за да го поразгледам.

Стигам до заключението, че външният му вид е напълно противоречив. Сякаш е роден от въображението на двама воюващи създатели. Силата на костната му структура контрастира с меката, приканваща привлекателност на устните му. Те изглеждат безобидни и дружелюбни в сравнение със суровостта на чертите му и назъбения белег, който минава от дясната страна на челюстта му.

Косата му сякаш не може да реши дали иска да е кестенява, или руса, къдрава или права. Излъчването му се колебае между съблазнително и безсърдечно безразлично, замъглявайки способността ми да различавам топло от студено. Нехайната му стойка воюва със свирепостта, която съм виждала в очите му. Спокойствието му тази сутрин контрастира с опияненото му състояние снощи. Очите му не могат да решат дали искат да гледат в телефона, или в мен и на няколко пъти се местят между нас, преди вратите да се отворят.

Преставам да се взирам в него и излизам. Кеп седи на стола си, бдителен както винаги. Поглежда ни и се оттласква с ръце, изправяйки се бавно и несигурно. Корбин и Майлс му кимат и продължават напред.

— Как беше първата ти нощ, Тейт? — пита той с усмивка и аз се спирам.

Фактът, че вече знае името ми, не ме учудва, след като вчера знаеше на кой етаж отивам.

Поглеждам към тила на Майлс, докато двамата с брат ми се отдалечават без мен.

— Изпълнена с преживявания. Мисля, че брат ми май е сбъркал в избора си на приятели.

Хвърлям поглед към Кеп и виждам, че той също гледа след Майлс. Сбръчканите му устни се свиват в тънка линия и той поклаща глава.

— А, то е по-силно от момчето.

Не съм сигурна дали „момчето“ е Корбин, или Майлс, но и не питам.

Кеп се извръща от мен и бавно се затътря към тоалетните във фоайето.

— Май току-що се напиках — измърморва си под носа.

Гледам го как изчезва зад вратата на тоалетната, чудейки се в кой момент от живота човек става достатъчно стар, за да изгуби филтъра за думите си. Макар че Кеп не прилича на човек, който някога изобщо е имал филтър. И това май ми харесва.

— Тейт, идвай! — провиква се Корбин от другия край на фоайето и аз ги настигам, за да им покажа къде съм паркирала.

Връщаме се не два, а три пъти, докато пренесем всичките ми неща.

През цялото време Майлс не ми казва нито дума повече.

ГЛАВА 4

МАЙЛС

Шест години по-рано

Татко: Къде си?

Аз: У Иън.

Татко: Трябва да поговорим.

Аз: Не може ли да почака до утре? Ще се прибера късно.

Татко: Не. Искам те вкъщи веднага. Чакам те, откакто ви пуснаха от училище.

Аз: Добре. Идвам.

Това беше разговорът, довел до този момент. Аз — седнал пред баща ми на дивана. Баща ми, който ми съобщава нещо, което не искам да чуя.

„Трябваше да ти кажа по-рано, Майлс. Просто…“

„Се чувстваше виновен? — прекъсвам го. — Сякаш правиш нещо нередно?“

Очите му срещат моите и ми става гадно заради това, което казах. Потискам обаче това чувство и продължавам.

„Тя почина преди по-малко от година.“

Приисква ми се да повърна в мига, в който го изричам.

Той не обича да го съдят, особено пък аз. Свикнал е да подкрепям решенията му. По дяволите, аз съм свикнал да подкрепям решенията му. До този момент винаги съм смятал, че той взема добри решения.

„Виж, знам, че не ти е лесно да го приемеш, но се нуждая от подкрепата ти. Нямаш представа колко ми беше трудно да продължа, след като тя почина.“

„Трудно?“

Вече съм прав. Повишавам глас. По някаква причина се държа, все едно ме е грижа, когато всъщност изобщо не е така. Въобще не ме интересува, че отново излиза с жени. Може да се среща с когото си поиска. Може да чука когото си поиска.

Според мен единствената причина да реагирам по този начин е, защото майка ми не може да го направи. Трудно е да защитиш брака си, когато си мъртъв. Ето защо го правя вместо нея.

„Очевидно изобщо не ти е трудно, татко.“

Отивам до другия край на дневната.

Връщам се обратно.

Проклетата къща е прекалено малка, за да побере целия ми гняв и разочарование.

Отново го поглеждам и си давам сметка, че не е толкова фактът, че вече излиза с друга. Погледът, който се появява в очите му, когато говори за нея, ето какво ненавиждам. Никога не съм го виждал да гледа майка ми по този начин, така че, която и да е тя, знам, че е нещо сериозно. Тя е на път да стане част от живота ни, да се увие около и във връзката ми с баща ми като отровен бръшлян. Вече няма да бъдем само баща ми и аз. Ще бъдем аз, баща ми и Лиза. Не ми харесва, като се има предвид, че присъствието на майка ми все още се усеща навсякъде в къщата.

Той седи, сплел ръце пред себе си, и гледа към пода.

„Не знам дали това ще доведе до нещо по-сериозно, но искам да опитам. С Лиза. Понякога да продължиш напред е… единственият начин да продължиш.“

Отварям уста, за да му отговоря, ала звънецът на вратата ме прекъсва. Той вдига очи към мен и се изправя колебливо. Изглежда по-нисък. По-малко героичен.

„Не искам от теб да я харесаш. Не искам от теб да прекарваш време с нея. Просто искам да бъдеш любезен.“

Очите му ме умоляват и от това ме изпълва чувство на вина, задето се съпротивлявам така.

Кимам.

„Обещавам, татко. Знаеш, че ще бъда.“

Той ме прегръща и усещането е едновременно хубаво и лошо. Не е, сякаш току-що съм прегърнал мъжа, който в продължение на седемнайсет години бях качил на пиедестал. Усещането е, сякаш току-що съм прегърнал някого, който ми е равен.

Казва ми да отворя вратата, докато той се връща в кухнята, за да довърши вечерята, и аз го правя. Затварям очи и уверявам мама, че ще се държа добре с Лиза, но тя винаги ще бъде просто Лиза за мен, независимо какво ще се случи между тях с татко. Отварям вратата.

„Майлс?“

Поглеждам лицето й — то е пълна противоположност на майка ми. От това ми става добре. Тя е много по-ниска от майка ми. Освен това не е толкова хубава. У нея няма нищо, което би могло да бъде сравнено с майка ми, така че дори не се опитвам. Приемам я като това, което е — гостенка за вечеря.

Кимам и отварям по-широко, за да я пусна да влезе.

„А вие трябва да сте Лиза. Приятно ми е да се запознаем. — Махвам зад себе си. — Баща ми е в кухнята.“

Лиза се привежда и ме прегръща… и аз успявам да направя положението неловко, като я прегръщам едва след няколко секунди.

Очите ми срещат очите на момичето, което стои зад нея.

Очите на момичето, което стои зад нея, срещат моите.

Ти ще се влюбиш в мен, Рейчъл.

„Майлс?“, прошепва тя задавено.

Рейчъл звучи мъничко като майка си, но по-тъжна.

Лиза мести поглед между нас.

„Познавате ли се?“

Рейчъл не кима.

Нито пък аз.

Разочарованието ни се разтапя на пода и се слива в локвичка от преждевременни сълзи в краката ни.

„Той, ъъ… той…“

Рейчъл се запъва, така че й помагам да довърши.

„С Рейчъл ходим в едно и също училище“, избъбрям на един дъх. Съжалявам, че го казвам, защото онова, което искам да изрека в действителност, е: Рейчъл е следващото момиче, в което ще се влюбя.

Не мога обаче да го кажа, защото е очевидно какво ще се случи. Рейчъл не е следващото момиче, в което ще се влюбя, защото Рейчъл е момичето, което най-вероятно ще стане новата ми доведена сестра.

За втори път тази вечер усещам, че ми се повдига.

Лиза се усмихва и плясва с ръце.

„Това е страхотно. Какво облекчение.“

Баща ми се появява в стаята. Прегръща Лиза. Поздравява Рейчъл и й казва, че се радва да я види отново.

Баща ми вече познава Рейчъл.

Рейчъл вече познава баща ми.

Баща ми е новият приятел на Лиза.

Баща ми често ходи във Финикс.

Баща ми често ходеше във Финикс още преди мама да почине.

Баща ми е копеле.

„Рейчъл и Майлс вече се познават“, съобщава Лиза на баща ми.

Той се усмихва и по лицето му се разлива облекчение.

„Добре. Добре.“ Повтаря думата два пъти, сякаш така ще направи нещата по-хубави.

Не.

Лошо. Лошо.

„Това ще помогне вечерта да не е толкова неловка“, засмива се той.

Аз поглеждам към Рейчъл.

Рейчъл поглежда към мен.

Не мога да се влюбя в теб, Рейчъл.

Очите й са тъжни.

Моите мисли са още по-тъжни.

И ти не можеш да се влюбиш в мен.

Тя бавно пристъпва вътре, избягвайки погледа ми, приковала очи в краката си. Това са най-тъжните стъпки, които съм виждал някой да прави някога.

Затварям вратата.

Това е най-тъжната врата, която някога е трябвало да затворя.

ГЛАВА 5

ТЕЙТ

— Ще почиваш ли за Деня на благодарността? — пита майка ми.

Премествам телефона на другото си ухо и вадя ключа от чантата си.

— Да, но не и на Коледа. Засега работя само през уикендите.

— Добре. Кажи на Корбин, че все още не сме умрели, в случай че някога го обземе желание да ни се обади.

Аз се засмивам.

— Ще му кажа. Обичам те.

Затварям и пъхам телефона в джоба на медицинската ми униформа. Работата е временна, но тя е само първата стъпка, която ще ми отвори следващите врати. Днес беше последната вечер от обучението ми — от утре започвам да давам нощни дежурства.

Засега работата ми харесва и честно казано, бях шокирана, че я получих още след първото си интервю. Освен това си пасва с часовете ми в университета. Имам занимания всеки работен ден — или в класната стая, или практически клинични упражнения, а през почивните дни поемам втората смяна в болницата. Засега преходът е наистина плавен.

Освен това харесвам Сан Франсиско. Знам, че са минали само две седмици, но вече мога да си представя как оставам тук, след като се дипломирам следващата пролет, вместо да се върна в Сан Диего.

Даже с Корбин се разбираме отлично, макар че той прекарва повечето време извън дома, което определено допринася много за това.

Усмихвам се, чувствайки най-сетне, че съм открила своето място, и отварям вратата на апартамента. Усмивката ми угасва в мига, в който срещам очите на трима мъже… от които познавам само двама. Майлс стои в кухнята, а жененият задник от асансьора седи на дивана.

Какво, по дяволите, прави Майлс тук?

Какво, по дяволите, правят и тримата тук?

Впивам свиреп поглед в Майлс, докато се събувам и пускам чантата на плота. Корбин ще се върне чак след два дни и аз възнамерявах да използвам спокойствието и тишината тази вечер, за да поуча.

— Четвъртък е — казва Майлс, виждайки смръщеното ми лице, сякаш денят от седмицата е някакво обяснение. Гледа ме от мястото си в кухнята. Ясно му е, че изобщо не съм доволна.

— Действително — отвръщам аз. — А утре е петък. — Обръщам се към другите двама мъже, седнали върху дивана на Корбин. — Какво, по дяволите, търсите в моя апартамент?

Високият слабоват мъж начаса се изправя и се приближава до мен. Подава ми ръка.

— Тейт? Аз съм Иън. Израснах заедно с Майлс. Приятел съм на брат ти. — Махва към типа от асансьора, който все още седи на дивана. — А това е Дилън.

Дилън ми кимва, но не си дава труда да каже каквото и да било. Не е нужно. Наглата му усмивка достатъчно красноречиво говори за какво си мисли в този момент.

Майлс влиза в дневната и махва към телевизора.

— Това е нещо, което понякога правим в четвъртък, ако сме си вкъщи. Гледаме мач.

Не ме интересува, че им е нещо като традиция. Аз имам да уча.

— Корбин дори не си е вкъщи тази вечер. Не може ли да го направите в твоя апартамент? Имам да уча.

Майлс подава бира на Дилън и отново ме поглежда.

— Нямам кабелна. — Естествено, че нямаш. — А жената на Дилън не ни разрешава да се събираме у тях. — Естествено, че не ви разрешава.

Правя физиономия и отивам в моята стая, затръшвайки вратата, без да искам.

Събличам униформата си на медицинска сестра и си обувам чифт дънки. Грабвам тениската, с която спах снощи, и тъкмо я нахлузвам през главата си, когато на вратата се почуква. Отварям почти толкова драматично, колкото я затръшнах преди малко.

Толкова е висок.

Не си бях дала сметка колко е висок, но сега, когато стои на вратата ми — когато я изпълва — изглежда страшно висок. Ако обвие ръце около мен, ухото ми ще се притисне в сърцето му. И с лекота ще може да отпусне буза върху главата ми.

Ако ме целуне, ще трябва да отметна лице назад, за да срещна неговото, ала би било хубаво, защото вероятно ще обвие ръце около кръста ми и ще ме притегли към себе си, така че устните ще станат като две парченца от пъзел. Само че няма да си паснат много добре, защото определено не са парченца от един и същи пъзел.

В гърдите ми става нещо странно. Нещо сякаш пърха. Ненавиждам го, защото знам какво означава. Означава, че тялото ми започва наистина да харесва Майлс.

Мога само да се надявам, че умът ми никога няма да последва примера му.

— Ако имаш нужда от тишина, може да отидеш у нас — казва той и аз потръпвам от начина, по който предложението му кара стомаха ми да се свие.

Не би трябвало да се вълнувам от мисълта да вляза в апартамента му, но е така.

— Вероятно ще останем тук още два часа — добавя той.

В гласа му като че ли се долавя съжаление. Навярно ще е нужен отряд за издирване, за да го изрови, но то е там, скрито под цялата съблазнителност.

Аз се предавам с въздишка. Държа се като кучка. Та това дори не е моят апартамент. Това очевидно е тяхна традиция, нещо, което правят редовно — коя съм аз, за да си мисля, че мога просто да се нанеса и да сложа край на това?

— Просто съм уморена — казвам му. — Всичко е наред. Съжалявам, че бях груба с приятелите ти.

— Приятел — уточнява той. — Дилън не ми е приятел.

Не го питам какво иска да каже с това. Той надниква в дневната и отново ме поглежда. Обляга се на касата на вратата — знак, че макар да им отстъпих апартамента за мача, разговорът ни не е приключил. Очите му се спират върху медицинската ми униформа.

— Намерила си си работа?

— Да — отвръщам, чудейки се защо изведнъж му се е приискало да говорим. — Медицинска сестра в Спешното отделение.

Той сбърчва чело и аз не съм сигурна дали е от объркване, или от интерес.

— Не ходеше ли още на лекции? Как е възможно вече да работиш като регистрирана сестра?

— Карам магистратура, така че мога да работя. Вече имам квалификация като регистрирана медицинска сестра.

Изражението му си остава упорито, така че добавям:

— То ми дава правото да слагам упойка.

Гледа ме в продължение на още няколко секунди, преди да се изпъне и да се оттласне от касата на вратата.

— Браво на теб.

Не се усмихва обаче.

Защо никога не се усмихва?

Връща се в дневната. Аз прекрачвам прага и го проследявам с поглед. Настанява се на дивана и отдава цялото си внимание на телевизора.

За сметка на това Дилън отдава цялото си внимание на мен, когато влизам в стаята, но аз извръщам поглед и отивам в кухнята, за да си потърся нещо за ядене. Няма кой знае какво, при положение че цяла седмица не съм готвила, така че изваждам от хладилника всички продукти, от които се нуждая, за да си направя сандвич. Когато се обръщам, Дилън все още ме зяпа. Само дето сега ме зяпа от една крачка разстояние, а не от дневната.

Усмихва се, а после пристъпва напред и бръква в хладилника, така че се озовава на сантиметри от лицето ми.

— Значи, ти си малката сестричка на Корбин?

Май тук с Корбин сме на едно и също мнение. И аз не харесвам Дилън особено.

Очите му изобщо не са като тези на Майлс. Когато Майлс ме гледа, очите му крият всичко. Очите на Дилън не крият нищичко и точно сега те очевидно ме разсъбличат.

— Да — казвам простичко и го заобикалям.

Отивам до килера и го отварям, за да потърся хляба. Намирам го, слагам го на плота и започвам да си правя сандвич. Изваждам филии за още един сандвич, който ще отнеса на Кеп. През краткото време, откакто живея тук, той вече ми е влязъл под кожата. Открих, че понякога работи по четиринайсет часа на ден, но само защото живее в сградата и няма какво друго да прави. Компанията ми като че ли му харесва, както и подаръци под формата на храна, така че, докато не си намеря приятели тук, по всичко личи, че ще си прекарвам свободното време с един осемдесетгодишен старец.

Дилън се обляга нехайно на плота.

— Ти да не си медицинска сестра или нещо такова?

Отваря си бирата и я поднася към устата си, но спира, преди да отпие. Иска първо да му отговоря.

— Да — отвръщам рязко.

Той се усмихва и отпива от бирата си. Аз продължавам да правя сандвичите си, като нарочно се опитвам да изглеждам резервирана, но Дилън очевидно не разбира от намек и продължава да ме зяпа, докато сандвичите ми са готови.

Няма да предложа да направя един и за него, ако за това стои тук.

— Аз съм пилот — заявява. Не го казва арогантно, но когато никой не те е питал какво работиш, да го изтърсиш просто така, определено звучи арогантно. — В същата авиокомпания, в която е и Корбин.

Гледа ме така, сякаш очаква да бъда впечатлена. Онова, за което не си дава сметка, е, че всички мъже в живота ми са пилоти. Дядо ми беше пилот. Баща ми беше пилот, докато не се пенсионира преди няколко месеца. Брат ми е пилот.

— Дилън, ако се опитваш да ме впечатлиш, това не е начинът. Далеч повече ме привличат мъже с малко повече скромност и много по-малко съпруга. — При тези думи стрелвам с поглед венчалната халка на лявата му ръка.

— Мачът започна — съобщава Майлс, появявайки се в кухнята. Думите му са безобидни, но очите му красноречиво казват на Дилън, че трябва да се върне в дневната.

Дилън въздъхва, сякаш Майлс току-що му е развалил цялото удоволствие.

— Приятно ми беше да те видя отново, Тейт. — Държи се така, сякаш разговорът ни, така или иначе, би свършил, независимо от Майлс. — Защо не дойдеш при нас в дневната? — Очите му се плъзгат към Майлс, въпреки че говори на мен. — Очевидно мачът току-що е започнал. — Изпъва се и минава покрай него, за да отиде в дневната.

Майлс не обръща внимание на демонстрацията му на раздразнение и вади ключ от задния си джоб. Подава ми го.

— Върви да учиш у нас.

Не е молба.

А заповед.

— Не ми пречи да уча и тук. — Оставям ключа на плота и затварям майонезата, отказвайки да бъда изпъдена от моя апартамент от някакви си три момчета. Завивам двата сандвича в салфетка. — Телевизорът дори не е толкова силен.

Той прави крачка напред и вече е толкова близо, че може да прошепне. Сигурна съм, че оставям вдлъбнатини от пръстите си в хляба, като се има предвид, че всяка частица от тялото ми, до пръстите на краката, се напряга.

— На мен ми пречи да учиш тук. Не и докато всички не си тръгнат. Върви. Вземи си сандвичите.

Поглеждам надолу към тях. Не знам защо имам чувството, че току-що ги е обидил.

— Не са само за мен — отвръщам отбранително. — Ще занеса единия на Кеп.

Вдигам очи към него и виждам, че отново се взира в мен по онзи свой непроницаем начин. С очи като неговите това би трябвало да е незаконно. Повдигам вежди очаквателно, защото той ме кара да се чувствам наистина неловко. Не съм някакъв експонат, ала начинът, по който ме гледа, ме кара да се чувствам точно така.

— Направила си сандвич за Кеп?

Аз кимам.

— Храната го прави щастлив — отвръщам, свивайки рамене.

Той се взира още малко в експоната, преди отново да се приведе напред. Взема ключовете от плота зад мен и ги пъха в предния ми джоб.

Дори не съм сигурна дали пръстите му докоснаха дънките ми, ала изпускам рязко дъха си и поглеждам към джоба си, докато ръката му се отдръпва, защото, мили боже, изобщо не го очаквах.

Оставам като вкаменена, докато той нехайно се връща в дневната, напълно невъзмутим. Имам чувството, че джобът ми гори.

Успявам да убедя краката си да се размърдат, тъй като се нуждая от малко време, за да осмисля всичко това. След като отнасям сандвича на Кеп, правя онова, което Майлс ми каза, и отивам в неговия апартамент. Правя го по свое желание — не защото той иска така и не защото действително имам много за учене, а защото мисълта да бъда в апартамента му, докато него го няма, ми се струва садистично вълнуваща. Имам чувството, че току-що съм получила ключ към всичките му тайни.

* * *

Би трябвало да се досетя, че апартаментът му едва ли ще ми помогне да надзърна в истинското му Аз. Та дори очите му не могат да го направят.

Е, да, тук наистина е много по-тихо и да, вече два часа уча сериозно, но то е само защото нищо не ми отвлича вниманието.

Изобщо.

Никакви картини по стерилните бели стени. Никакви украшения. Никакъв цвят. Дори дъбовата маса, която разделя кухнята и дневната, е съвършено празна. По нищо не прилича на дома, в който израснах, където кухненска маса беше фокусът на цялата къща на майка ми, с покривчица в средата, пищен полилей над нея и чинии според сезона.

Майлс няма дори купа с плодове.

Единственото впечатляващо нещо в този апартамент е етажерката с книги в дневната. Върху нея има дузини книги, което ме възбужда повече, отколкото би могла всяка възможна украса по голите стени. Приближавам се до рафтовете, за да разгледам колекцията му, надявайки се да разбера нещо за него от литературния му вкус.

Единственото, което откривам, са редици с книги на въздухоплавателна тема.

Мъничко съм разочарована, че след като съм се разходила на воля из жилището му, най-вероятното заключение, до което стигам е, че той е работохолик, който изобщо не го бива във вътрешния декор.

Отказвам се от дневната и влизам в кухнята. Отварям хладилника, но той е почти празен. Има няколко кутии с храна за вкъщи. Подправки. Портокалов сок. Прилича на хладилника на Корбин… празен и тъжен, и толкова ергенски.

Отварям един шкаф, вадя чаша и си сипвам сок. Изпивам го и изплаквам чашата в умивалника. От лявата страна на мивката има няколко чинии, така че измивам и тях. Дори на чиниите му им липсва индивидуалност — съвсем обикновени, бели и тъжни.

Изведнъж ме обзема желание да отида в магазина и да му купя пердета, нов сервиз с цветни съдове, няколко картини и може би дори една-две саксии с цветя. Това място има нужда от малко съживяване.

Чудя се каква ли е историята му. Не мисля, че си има приятелка. Никога досега не съм го виждала с момиче, а апартаментът и очевидната липса на женска ръка навеждат на същата мисъл. Не мисля, че едно момиче би могло да влезе в този апартамент, без да поукраси поне малко, преди да си тръгне, затова предполагам, че просто в този апартамент никога не влизат момичета.

Това ме кара да се замисля за Корбин. Докато растяхме заедно, той никога не беше особено открит за връзките си, но съм почти сигурна, че то е, защото никога не е имал връзка. Всеки път когато ме запознаваше с някое момиче, то като че ли никога не изкарваше повече от седмица с него. Не знам дали това е защото не обича да бъде с някого твърде дълго, или е защото е трудно да бъдеш с него. Сигурна съм, че е първото, съдейки по това, колко много жени му се обаждат.

Като се имат предвид свалките му за една нощ и липсата на обвързване, се чудя как бе възможно да се държи толкова закрилнически с мен, докато растяхме. Предполагам, че просто се е познавал прекалено добре. Не е искал да излизам с мъже като него.

Чудя се дали Майлс е мъж като Корбин.

— Да не миеш съдовете ми?

Гласът му така ме стряска, че направо подскачам в кожата си. Обръщам се рязко и виждам един извисяващ се над мен Майлс, при което едва не изпускам чашата от ръцете си. Тя ми се изплъзва, ала незнайно как успявам да я хвана, преди да се е разбила на пода. Поемам си въздух, за да се успокоя, и внимателно я оставям в мивката.

— Свърших с ученето — казвам с внезапно свито гърло и поглеждам към съдовете, които сега се отцеждат в поставката за сушене. — Бяха мръсни.

Той се усмихва.

Поне така мисля.

Миг след като понечват да се извият нагоре, устните му отново се свиват в права линия_. Фалшива тревога_.

— Всички си тръгнаха — съобщава ми той, което е знак, че е време да напусна жилището му. Забелязва портокаловия сок на плота и го прибира в хладилника.

— Съжалявам — смотолевям. — Бях жадна.

Той се обръща към мен и обляга рамо на хладилника, скръстил ръце на гърдите си.

— Не ме е грижа, че си пила от сока ми, Тейт.

Леле.

Това бе странно секси изречение. Също както и начинът, по който го каза.

Все още обаче върху лицето му няма и помен от усмивка_. Исусе Христе_, този човек! Не знае ли, че говорът обикновено се придружава от мимики?

Не искам да види разочарованието ми, така че отново се обръщам към мивката и отмивам остатъците от пяната в канала. Струва ми се някак уместно, като се има предвид странната атмосфера, която витае в кухнята му.

— От колко време живееш тук? — питам, опитвайки се да разсея неловкото мълчание, докато отново се обръщам към него.

— От четири години.

Не знам защо се разсмивам, но го правя. Той повдига вежди, недоумяващ какво смешно е казал.

— Просто апартаментът ти… — Хвърлям поглед към дневната и отново към него. — Доста е безличен. Мислех си, че може би си се нанесъл наскоро и все още не си имал възможност да го декорираш.

Нямах намерение да прозвучи като обида, ала точно така се получи. Просто се опитвам да поддържам разговора, но като че ли още повече влошавам нещата.

Очите му се плъзват бавно из апартамента, докато осмисля забележката ми. Ще ми се да си я взема обратно, но дори не се опитвам. Вероятно само още повече ще разваля всичко.

— Работя много — казва той. — Никога не каня гости, така че, предполагам, не съм го сметнал за особено важно.

Ще ми се да го попитам защо никога не кани гости, но с него някои въпроси като че ли са недопустими.

— И като стана дума за гости, какъв му е проблемът на Дилън?

Майлс свива рамене и обляга гръб на хладилника.

— Дилън е задник, който няма капчица уважение към жена си — заявява той безстрастно. След това се обръща и излиза от кухнята. Отива в спалнята си и затваря вратата… но не напълно, така че все още го чувам. — Реших, че ще е добре да те предупредя, преди да си се хванала на номерата му.

— Не се хващам на номера — уверявам го. — Особено на такива като Дилън.

— Добре.

Добре? Ха. Майлс не иска да харесвам Дилън. Обожавам това, че Майлс не иска да харесвам Дилън.

— Корбин не би искал да се забъркаш с него. Той ненавижда Дилън.

О. Не иска да харесвам Дилън заради Корбин. Защо ли от това изпитвам разочарование?

Той излиза от спалнята си и вече не е по тениска и дънки. Сложил си е познат елегантен панталон и чистичка бяла риза, разкопчана и отворена.

Облича си пилотска униформа.

— Ти си пилот? — питам, мъничко объркана. Гласът ми звучи странно впечатлено.

Той кима и влиза в пералното помещение до кухнята.

— Оттам познавам Корбин. Заедно бяхме в авиационното училище. — Връща се в кухнята с кош за пране и го слага на плота. — Той е свестен тип.

Ризата му не е закопчана.

Аз се взирам в корема му.

Стига си се взирала в корема му.

О, господи, той има онова V. Онези прекрасни вдлъбнатини на мъжете, които минават от външната страна на коремните им мускули и се скриват в дънките, сякаш сочат към центъра на някаква скрита мишена.

Исусе Христе, Тейт, стига си се взирала в проклетия му чатал!

Той започва да си закопчава ризата, така че, придобила сякаш свръхчовешка сила, аз успявам да вдигна очи към лицето му.

Мисли. Би трябвало да имам такива, но не мога да ги открия. Може би е, защото току-що открих, че е пилот.

Но защо да съм впечатлена от това?

Не ме впечатлява това, че Дилън е пилот. Разбира се, не открих, че Дилън е пилот, докато той си сгъва прането и ми навира коремните си мускули в очите. Мъж, който сгъва пране, докато си показва коремните мускули, и е пилот, е адски впечатляващо.

Майлс вече е напълно облечен и се обува, а аз съм го зяпнала така, сякаш съм в театъра и той е главната атракция.

— Безопасно ли е? — питам, когато най-сетне откривам свързана мисъл в главата си. — Досега пи с момчетата, а сега възнамеряваш да пилотираш пътнически самолет?

Майлс си закопчава якето и вдига вече приготвен сак от пода.

— Тази вечер пих само вода — казва миг преди да излезе от кухнята. — По принцип не пия кой знае колко и определено не и когато съм на работа.

Засмивам се и го последвам в дневната. Отивам до масата, за да си събера нещата.

— Мисля, че забравяш как се запознахме. В деня, когато се нанесох? Денят, когато някой лежеше в пиянски ступор в коридора?

Той отваря входната врата, за да ме пусне да мина.

— Нямам представа за какво говориш, Тейт. Запознахме се в асансьора. Забрави ли?

Не съм сигурна дали се шегува, тъй като не се усмихва, а в очите му няма искрици.

Той затваря зад нас и аз му връщам ключа, за да заключи. Отивам до моя апартамент и отварям вратата.

— Тейт?

Едва не се преструвам, че не съм го чула, така че отново да повтори името ми. Вместо това се обръщам и го поглеждам, преструвайки се, че няма никакъв ефект върху мен.

— Вечерта, когато ме откри в коридора. Това беше изключение. Много рядко изключение.

В очите му има нещо неизречено и може би дори в гласа му.

Поспира пред вратата си, готов да се запъти към асансьора. Чака да види дали ще отговоря нещо. Би трябвало да му кажа довиждане. Навярно би трябвало да му пожелая лек полет. Това обаче може да е на лош късмет. Би трябвало просто да му пожелая лека нощ.

— Изключението заради станалото с Рейчъл ли беше?

Да. Действително избрах да кажа това.

ЗАЩО току-що казах това?

Стойката му се променя. Изражението му замръзва, сякаш думите му са го пронизали като мълния. Вероятно е и объркан, защото очевидно не си спомня нищо за онази нощ.

Бързо, Тейт. Съвземи се.

— Взе ме за някой, на име Рейчъл — избъбрям, опитвайки се да разсея неловкостта, доколкото ми е възможно. — Просто си помислих, че между вас може би се е случило нещо и затова… Е, нали се сещаш.

Майлс си поема дълбоко дъх, но се опитва да го скрие. Докоснала съм се до оголен нерв.

Очевидно Рейчъл е нещо, за което не говорим.

— Лека нощ, Тейт — казва и се извръща.

Не знам какво се случи току-що. Засрамих ли го? Вбесих ли го? Натъжих ли го?

Каквото и да съм сторила, ненавиждам го. Ненавиждам тази неловкост, която изпълва пространството между вратата ми и асансьора, пред който стои той.

Влизам в апартамента и затварям след себе си, ала неловкостта е навсякъде. Не остана в коридора.

ГЛАВА 6

МАЙЛС

Шест години по-рано

Вечеряме, но е неловко.

Лиза и татко се опитват да ни включат в разговора, ала никой от нас не е в настроение за приказки. Взираме се в чиниите си. Побутваме храната с вилиците си.

Не искаме да ядем.

Татко пита Лиза дали иска да отидат да седнат в задния двор.

Лиза моли Рейчъл да ми помогне да раздигна масата.

Рейчъл казва „Окей“.

Отнасяме чиниите в кухнята.

Мълчим.

Рейчъл се обляга на плота, докато аз зареждам миялната машина.

Гледа ме как правя всичко по силите си да не й обръщам внимание. Не си дава сметка, че тя е навсякъде. Във всичко. Абсолютно всяко нещо току-що се е превърнало в Рейчъл.

То ме поглъща.

Мислите ми вече не са мисли.

Мислите ми са Рейчъл.

Не мога да се влюбя в теб, Рейчъл.

Поглеждам към мивката_. Искам да погледна към Рейчъл_.

Вдишвам глътка въздух_. Искам да вдишам Рейчъл_.

Затварям очи_. Виждам единствено Рейчъл._

Измивам ръцете си_. Искам да докосна Рейчъл._

Избърсвам се в една кърпа, преди да се обърна към нея.

Ръцете й стискат плота зад гърба й. Моите са скръстени на гърдите ми.

„Те са най-лошите родители на света“, шепне тя.

Гласът й се пропуква.

Сърцето ми се пропуква.

„Възмутителни“, отвръщам аз.

Тя се смее.

Не бива да се влюбя в смеха ти, Рейчъл.

Тя въздъхва. Влюбвам се и в това.

„От колко време се виждат?“, питам я.

Тя ще бъде честна.

Тя свива рамене. „Около година. Беше от разстояние, докато тя не ни премести тук, за да е по-близо до него.“

Усещам как сърцето на майка ми се пръсва.

Ние го мразим.

„Година? — питам. — Сигурна ли си?“

Тя кима.

Не знае за майка ми. Виждам го.

„Рейчъл?“

Изричам името й на глас така, както ми се иска да направя от мига, в който я видях за първи път.

Тя продължава да ме гледа право в очите. Преглъща, а после прошепва една плитко „Да?“.

Правя крачка към нея.

Тялото й реагира. Изпъва се, но не много. Диша по-тежко, но не много. Бузите й порозовяват, но не много.

Само колкото трябва.

Ръката ми ляга на кръста й. Очите ми се взират в нейните.

Не ми казват „не“, така че аз го правя.

Когато устните ми докосват нейните, то е толкова много неща. Хубаво и лошо, и правилно, и нередно, и отмъщение.

Тя си поема дъх и открадва част от моя. Аз дишам в нея, давайки й още. Езиците ни се докосват и вината ни се преплита, а пръстите ми се заравят в косата, която Господ е сътворил специално за нея.

Новият ми любим вкус е Рейчъл.

Новото ми любимо нещо е Рейчъл.

Искам Рейчъл за рождения си ден. Искам Рейчъл за Коледа. Искам Рейчъл за завършването си.

Рейчъл, Рейчъл, Рейчъл.

Ще се влюбя в теб въпреки това, Рейчъл.

Задната врата се отваря.

Аз пускам Рейчъл.

Тя ме пуска, но само физически. Все още я усещам във всяко друго отношение.

Извръщам поглед от нея, ала всичко все още е Рейчъл.

Лиза влиза в кухнята. Изглежда щастлива.

Има право да бъде щастлива. Не е тя тази, която умря.

Лиза казва на Рейчъл, че е време да си вървят.

Сбогувам се и с двете, по думите ми са само за Рейчъл.

И тя го знае.

Довършвам чиниите.

Казвам на баща ми, че Лиза е симпатична.

Все още не му казвам, че го мразя. Може би никога няма да го направя. Не знам каква полза би имало от това, да му кажа, че вече не го виждам така, както преди.

Сега той е просто… нормален. Човек.

Може би това е задължителна част от възмъжаването да разбереш, че баща ти не е наясно с всичко в живота повече, отколкото си ти.

Отивам си в стаята. Изваждам телефона си и пращам съобщение на Рейчъл.

Аз: Какво остава за утре вечер.

Рейчъл: Ще ги излъжем?

Аз: Искаш ли да се видим в седем?

Рейчъл: Да.

Аз: Рейчъл?

Рейчъл: Да?

Аз: Лека нощ.

Рейчъл: Лека нощ, Майлс.

Изключвам телефона си, защото искам това да бъде последното съобщение, което ще получа тази нощ. Затварям очи_. Изгубен съм, Рейчъл._

ГЛАВА 7

ТЕЙТ

Минали са две седмици, откакто не съм виждала Майлс, ала само две секунди, откакто не съм мислила за него. Той като че ли работи толкова много, колкото и Корбин, и макар че е хубаво от време на време да имам целия апартамент на свое разположение, хубаво е и когато Корбин не е на работа и има с кого да си поприказвам. Бих казала, че е хубаво, когато и Корбин, и Майлс не са на работа, но откакто живея тук, това не се е случвало.

— Баща му е на работа, а той е в почивка до понеделник — казва Корбин. — До този момент нямах представа, че е поканил Майлс да прекара Деня на благодарността у нас. Той чука на вратата на Майлс. — Няма какво друго да прави.

Почти съм сигурна, че кимам на думите му, но се обръщам и се отправям към асансьора. Боя се, че когато Майлс отвори вратата, вълнението ми от това, че ще дойде с нас, ще бъде твърде очевидно.

Вече съм в асансьора, в дъното, когато двамата се качват. Майлс ми кима, но това е всичко, което получавам. Последния път, когато говорих с него, направих нещата между нас ужасно неловки, така че сега не казвам нищичко. Освен това се опитвам да не го зяпам, но е ужасно трудно да се съсредоточа върху нещо друго. Облечен е небрежно, с бейзболна шапка, дънки и тениска „Сан Франсиско Фортинайнърс“. Мисля, че именно заради това ми е толкова трудно да отместя поглед — защото открай време намирам мъжете за по-привлекателни, когато полагат по-малко усилия да изглеждат привлекателни.

Очите ми се откъсват от дрехите му и срещат съсредоточения му поглед. Не знам дали да се усмихна смутено, или да извърна глава, така че решавам да последвам неговия пример и чакам той пръв да отмести очи.

Той не го прави. Продължава да ме гледа мълчаливо, докато слизаме с асансьора, и аз упорито правя същото. Когато най-сетне стигаме до приземния етаж, за мен е облекчение да изляза първа, защото трябва да си поема доста голяма глътка въздух, като се има предвид, че не съм дишала през последните поне шейсет секунди.

— Накъде сте тръгнали, вие тримата? — пита Кеп, когато слизаме от асансьора.

— Отиваме в Сан Диего — отвръща Корбин. — Имаш ли планове за Деня на благодарността?

— Ще бъде натоварен ден с полетите — казва Кеп. — Предполагам, че ще съм тук и ще работя. — Той ми намига и аз му намигам в отговор, а после насочва вниманието си към Майлс. Ами ти, момче? И ти ли си тръгнал към вкъщи?

Майлс го гледа мълчаливо така, както гледаше и мен в асансьора. Това ме разочарова неимоверно, защото в асансьора усетих искрица надежда, че ме гледа по този начин, защото изпитва същото притегляне към мен, което изпитвам и аз, когато съм край него. Ала сега, когато го виждам как кръстосва погледи с Кеп, съм почти сигурна, че когато Майлс се взира неприкрито в някого, това не означава непременно, че е привлечен от него. Майлс очевидно гледа всички по този начин. Следват пет много тихи и много неловки секунди, в които никой от тях не проговаря. Може би на Майлс не му е приятно да го наричат „момче“?

— Хубав Ден на благодарността, Кеп — казва Майлс най-сетне, без да си дава труда да отговори на въпроса му. След това се обръща и тръгва през фоайето заедно с Корбин.

Аз поглеждам към Кеп и свивам рамене.

— Стискай ми палци — казвам тихичко. — Изглежда, че господин Арчър май пак има гаден ден.

Кеп се усмихва.

— Няма такова нещо — отвръща и прави крачка назад. — Някои хора просто не обичат да им задават въпроси. — Отпуска се в стола. Вдига ръка, сякаш отдава чест, и аз му отговарям със същото, преди да се отправя към изхода.

Не съм сигурна дали Кеп намира оправдания за гадното държание на Майлс защото го харесва, или защото намира оправдания за всички.

— Аз ще шофирам, ако искаш — казва Майлс на Корбин, когато стигаме до колата. — Знам, че още не си спал. Може да караш на връщане утре.

Корбин се съгласява и Майлс отваря вратата на шофьора. Аз се покатервам отзад, чудейки се къде да седна. Не знам дали да си избера мястото зад Майлс, по средата или зад Корбин. Където и да седна, ще го чувствам. Той е навсякъде.

Всичко е Майлс.

Така става, когато си привлечен от някого. Той е никъде, а после изведнъж е навсякъде, независимо дали го искаш, или не.

Чудя се дали съм където и да било за него, но тази мисъл не се задържа дълго. Знам кога един мъж е привлечен от мен и Майлс определено не попада в тази категория. Поради което трябва да измисля как да сложа край на онова, което изпитвам, когато съм край него. Последното, от което се нуждая точно сега, е някакво глупаво увлечение, при положение че едва имам достатъчно време, за да се съсредоточа върху ученето и работата си.

Вадя книга от чантата си и се зачитам. Майлс пуска радиото, а Корбин бута седалката си назад и вдига крака върху таблото пред себе си.

— Събудете ме, когато пристигнем — казва и нахлупва шапката върху очите си.

Поглеждам към Майлс и виждам, че намества огледалото за обратно виждане. Обръща се назад, за да изкара колата от мястото, където е паркирана, и за миг очите му срещат моите.

— Удобно ли ти е? — пита ме. Обръща се, преди да му отговоря, минава на скорост и ме поглежда в огледалото за обратно виждане.

— Аха — отвръщам, като се постаравам да добавя една усмивка накрая. Не искам да си помисли, че ми е криво, задето и той ще дойде, но ми е трудно да не изглеждам резервирана, когато съм край него, тъй като толкова силно се опитвам да бъда.

Той вперва поглед напред и аз насочвам вниманието си към книгата.

Минават трийсет минути и от движението на колата и опитите ми да чета започва да ме боли главата. Оставям книгата и се намествам на седалката. Облягам глава назад и вдигам крака върху конзолата между Майлс и Корбин. Той ми хвърля поглед в огледалото за обратно виждане и очите му сякаш са ръце, плъзгащи се по всеки сантиметър от тялото ми. Погледът му се задържа върху мен за не повече от две секунди и отново се връща към пътя напред.

Ненавиждам това.

Нямам представа какво става в главата му. Никога не се усмихва. Никога не се смее. Никога не флиртува. Изглежда така, сякаш пред лицето му винаги има желязна завеса, скриваща израженията му от външния свят.

Открай време страшно си падам по тихите мъже. Най-вече защото повечето мъже говорят твърде много и е мъчително да си принудена да изтърпяваш всяка мисъл, която им минава през главите. Майлс обаче ме кара да си мечтая, че е пълна противоположност на тихия тип. Искам да знам всички мисли, които минават през главата му. Особено онази, която е там в този миг, скрита зад това нетрепващо, стоическо изражение.

Все още се взирам в него в огледалото за обратно виждане, опитвайки се да го разгадая, когато той отново хвърля поглед към мен. Навеждам очи към телефона си, мъничко смутена, че ме е хванал да го зяпам. Ала това огледало е като магнит и проклета да съм, ако очите ми не се вдигат отново към него.

В мига, в който поглеждам в огледалото, той също го прави.

Отново навеждам очи.

Мамка му.

Това пътуване май се очертава като най-дългото в живота ми.

Успявам да изкарам три минути и отново поглеждам.

Мамка му. Той също.

Усмихвам се, развеселена от играта, която играем, каквато и да е тя.

Той също се усмихва.

Той.

Също.

Се.

Усмихва.

Отново поглежда към пътя напред, ала усмивката му се задържа в продължение на няколко секунди. Знам го, защото не съм в състояние да престана да се взирам в нея. Иска ми се да я снимам, преди отново да е изчезнала, ала това би било странно.

Той отпуска ръка, за да я облегне върху конзолата между седалките, но краката ми му пречат. Аз се изтласквам назад в седалката.

— Извинявай — казвам и понечвам да ги прибера.

Пръстите му се обвиват около босия ми крак и ме задържат.

— Стой си.

Ръката му все още е обвита около стъпалото ми. Аз се взирам в нея.

Мили боже, палецът му току-що помръдна. Помръдна нарочно, милвайки стъпалото ми отстрани. Аз стискам бедра и дъхът засяда в гърдите ми, а краката ми се напрягат, защото, проклета да съм, ако току-що не ме погали по крака, преди да отдръпне ръка.

Принудена съм да се ухапя от вътрешната страна на бузата, за да не се засмея.

Мисля, че си привлечен от мен, Майлс.

* * *

В мига, в който пристигаме в дома на родителите ми, баща ми впряга Корбин и Майлс на работа по окачването на коледните светлинки. Аз внасям багажа ни в къщата и отстъпвам моята стая на Корбин и Майлс, понеже тя е единствената с две легла. Самата аз се настанявам в някогашната стая на Корбин, след което отивам в кухнята, за да помогна на мама да довърши приготвянето на вечерята.

Деня на благодарността открай време празнуваме в съвсем тесен кръг. На мама и татко не им беше приятно да са принудени да избират между семействата, а и баща ми рядко си беше вкъщи, тъй като пилотите винаги са най-заети около празниците. И така майка ми реши, че Денят на благодарността ще бъде запазен за съвсем тесен семеен кръг, така че всяка година сме само аз, Корбин, мама и татко, когато си е вкъщи. Миналата година бяхме само мама и аз, тъй като и татко, и Корбин бяха на работа.

Тази година сме всички.

И Майлс.

Странно е, че е тук. Мама като че ли се радва да го посрещне, така че вероятно няма нищо против. Баща ми обича всички, пък и е повече от доволен да има още един помощник за коледните лампички, така че присъствието на трети човек определено не го притеснява.

Мама ми подава тенджерата с варени яйца и аз започвам да ги беля, за да ги напълним. Навежда се над кухненския остров и подпира брадичка на ръцете си.

— Този Майлс е истински красавец — казва, повдигайки вежди.

Нека да ви обясня нещо за майка ми. Тя е страхотна майка.

Наистина страхотна майка. Ала никога не съм се чувствала удобно да говоря с нея за мъже. Започна, когато бях на дванайсет и получих първия си цикъл. Тя толкова се развълнува, че се обади на три от приятелките си, за да им каже, преди дори да ми обясни какво, по дяволите, се случва с мен. Много рано научих, че тайните престават да бъдат тайни в мига, в който стигнат до нейните уши.

— Не е зле — отвръщам, лъжейки безсрамно. Лъжа, защото той действително е истински красавец. Златистокестенявата му коса, съчетана с пленителните сини очи, широките рамене, брадата, набола по строгата челюст след два-три почивни дни, начинът, по който винаги мирише толкова съблазнително, сякаш току-що излиза изпод душа и дори не е успял да се избърше.

О, господи.

Коя съм аз в този момент, по дяволите?

— Има ли си приятелка?

Свивам рамене.

— Почти не го познавам, мамо. — Отнасям тенджерката до мивката и пускам водата върху яйцата, за да се обелят по-лесно. — Как му се харесва на татко животът като пенсионер? — питам, опитвайки се да сменя темата.

Майка ми се усмихва. Широко и многозначително, и аз го ненавиждам.

Май никога не се налага да й казвам каквото и да било, защото тя е майка ми. Вече знае.

Изчервявам се и се обръщам, за да довърша беленето на проклетите яйца.

ГЛАВА 8

МАЙЛС

Шест години по-рано

„Тази вечер ще ходя у Иън“, казвам му.

Баща ми не го е грижа. Има среща с Лиза и мислите му са погълнати изцяло от нея.

Лиза е всичко за него.

Някога всичко за него беше Каръл. Понякога всичко за него бяха Каръл и Майлс.

Сега всичко за него е Лиза.

Това е окей, защото някога той и Каръл бяха всичко за мен.

Но вече не.

Пращам й есемес, за да видя дали иска да се срещнем някъде. Тя ми отговаря, че Лиза току-що е излязла, за да дойде у нас. Казва, че мога да отида да я взема от тях.

Когато стигам, не съм сигурен дали трябва да сляза от колата. Не знам дали тя иска да го направя.

Слизам.

Отивам до вратата й и чукам. Не съм сигурен какво да кажа, когато тя отваря. Част от мен иска да й каже, че съжалявам, че не биваше да я целувам.

Част от мен иска да й зададе милион въпроси, докато не науча всичко за нея.

А най-голямата част от мен иска отново да я целуне, особено сега, когато вратата е отворена и тя стои срещу мен.

„Искаш ли да влезеш за малко?“ — пита ме. — „Тя няма да се прибере поне няколко часа.“

Аз кимам. Чудя се дали обича кимването ми толкова, колкото аз обичам нейното.

Затваря вратата зад мен и аз се оглеждам наоколо. Апартаментът им е малък. Никога не съм живял в толкова малко място. Мисля, че ми харесва. Колкото по-малка е къщата, толкова повече семейството е принудено да се обича. Няма достатъчно място, за да не е така. Приисква ми се с татко да се пренесем в по-малко жилище. Жилище, в което ще бъдем принудени да си общуваме. Жилище, в което ще престанем да се преструваме, че мама не остави твърде много празно място в къщата ни, когато умря.

Рейчъл отива в кухнята. Пита ме искам ли нещо за пиене.

Отивам след нея и я питам какво имат. Отговаря ми, че имат почти всичко, освен мляко, газирани напитки, кафе, сок и алкохол. „Надявам се, че обичаш вода“, казва и се засмива на себе си. Аз се смея заедно с нея. „Вода е идеално. Това би бил първият ми избор.“

Тя налива по една чаша вода и за двама ни. Облягаме се на два насрещни плота.

Взираме се един в друг.

Не биваше да я целувам снощи.

„Не биваше да те целувам, Рейчъл.“

„Не биваше да ти позволявам“, отвръща тя.

Продължаваме да се взираме един в друг. Чудя се дали ще ми позволи отново да я целуна. Чудя се дали не би трябвало да си тръгна.

„Лесно ще бъде да спрем“, казвам.

Лъжа я.

„Не, няма“, отвръща тя.

Казва истината.

„Мислиш ли, че ще се оженят?“

Тя кима. По някаква причина това кимване не ми харесва толкова. Не ми харесва въпросът, на който отговаря.

„Майлс?“

Тя поглежда към краката си. Изрича името ми така, сякаш е пистолет — дава предупредителен изстрел и аз би трябвало да побягна.

Ето че спринтирам. „Какво?“

„Наели сме апартамента само за месец. Вчера я чух, докато говореше с него по телефона.“ Отново вдигна очи към мен. „Ще се преместим у вас след две седмици.“

Аз се препъвам в препятствието.

Тя ще се пренесе у нас.

Тя ще живее в моята къща.

Нейната майка ще запълни празното място, останало след моята.

Затварям очи_. Все още виждам Рейчъл._

Отварям очи_. Отново се взирам в Рейчъл._

Обръщам се и сграбчвам плота. Отпускам глава между раменете си. Не знам какво да правя. Не искам да я харесвам.

Не искам да се влюбя в теб, Рейчъл.

Не съм глупав. Знам какво прави похотта.

Похотта иска онова, което не може да има.

Похотта иска да имам Рейчъл.

Здравият разум иска Рейчъл да си отиде.

Вземам страната на здравия разум и отново се обръщам към нея. „Това няма да стигне доникъде“, казвам й. „Това между нас. Няма да свърши добре.“

„Знам“, шепне тя.

„Как да го спрем?“, питам аз.

Тя ме поглежда, надявайки се да отговоря на собствения си въпрос.

Но аз не мога.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

ГРЪМКА, ОГЛУШИТЕЛНА ТИШИНА.

Иска ми се да запуша ушите си с ръце.

Иска ми се да закрия сърцето си с броня.

Та аз дори не те познавам, Рейчъл.

„Трябва да си вървя“, казвам.

Тя отвръща: „Окей“.

„Не мога“, прошепвам.

Тя отвръща: „Окей“.

Взираме се един в друг.

Може би ако я гледам достатъчно дълго, ще се уморя да я гледам.

Искам да я вкуся отново.

Може би, ако я вкуся достатъчно дълго, ще ми омръзне да го правя.

Тя не дочаква да стигна до нея. Среща ме по средата.

Аз улавям лицето й, тя улавя ръцете ни и вината ни се сблъсква, когато устните ни се срещат. Лъжем сами себе си.

Казваме си, че можем да се справим… когато изобщо не е така.

Кожата ми се чувства по-добре, когато тя я докосва. Косата ми се чувства по-добре с ръцете й, заровени в нея. Устата ми се чувства по-добре, когато езикът й е в нея.

Ще ми се да можехме да дишаме така.

Да живеем така.

Гърбът й е опрян в хладилника. Ръцете ми са до главата й. Отдръпвам се и я поглеждам.

„Искам да ти задам милион въпроси“, казвам й.

Тя се усмихва. „Предполагам, че ще е най-добре да започваш.“

„Къде ще ходиш в колеж?“

„Мичиган. Ами ти?“

„Ще остана тук, докато си взема бакалавърската степен, а после с най-добрия ми приятел, Иън, отиваме в училище за пилоти. Искам да бъда пилот. Каква искаш да бъдеш ти?“

„Щастлива“, отвръща тя с усмивка.

Това е съвършеният отговор.

„Кога е рожденият ти ден?“, питам я.

„Трети януари. Навършвам осемнайсет. А твоят?“

„Утре. Навършвам осемнайсет.“

Не вярва, че рожденият ми ден е утре. Показвам й шофьорската си книжка. Тя ми пожелава честит рожден ден. Отново ме целува.

„Какво ще стане, ако се оженят?“, питам я.

„Никога няма да одобрят, но не мога да го оформя да бъдем заедно, дори и да не се оженят.“

Права е. Ще им бъде трудно да обяснят на приятелите си. На останалите от семейството.

„Е, какъв е смисълът да продължаваме с това, ако знаем, че няма да свърши добре?“, питам я.

„Защото не знаем как да спрем.“

Права е.

„След седем месеца ти ще отидеш в Мичиган, а аз ще остана тук, в Сан Франсиско. Може би това е отговорът.“

Тя кима. „Седем месеца?“

Аз кимам. Докосвам устните й с пръст, защото устните й са от онези, които трябва да бъдат боготворени дори когато не ги целуваш. „Ще го правим в продължение на седем месеца. Няма да казваме на никого. А после…“ Млъквам, защото не знам как да изрека думите ще спрем.

„А после ще спрем“, прошепва тя.

„А после ще спрем“, съгласявам се.

Тя кима и аз почти чувам как обратното броене започва.

Целувам я и усещането е още по-прекрасно сега, когато имаме план.

„Ще се справим, Рейчъл.“

Тя се съгласява с усмивка. „Ще се справим, Майлс.“

Аз давам на устните й боготворенето, което заслужават.

Ще те обичам в продължение на седем месеца, Рейчъл.

ГЛАВА 9

ТЕЙТ

— Сестра! — провиква се Корбин и влиза в кухнята, следван от Майлс. Корбин се отмества настрани и посочва към Майлс. От ръката му капе кръв. Майлс ме гледа така, сякаш би трябвало да знам какво да направя. Това не е Спешното отделение. Това е кухнята на майка ми.

— Малко помощ? — казва той, стиснал китката си здраво. Кръвта му капе по целия под.

— Мамо! — провиквам се. — Къде ти е аптечката за първа помощ? — Отварям шкафове, опитвайки се да я намеря.

— В банята на долния етаж! Под умивалника! — вика тя в отговор.

Посочвам към банята и Майлс ме последва. Отварям шкафа и вадя аптечката. Затварям капака на тоалетната и му давам знак да седне, след което се настанявам на ръба на ваната и притеглям ръката му към себе си.

— Какво направи? — Залавям се да я почистя и да прегледам раната. Тя е дълбока и се проточва през средата на дланта му.

— Хванах стълбата. Падаше.

Поклащам глава.

— Трябваше да я оставиш да падне.

— Не можех. Корбин беше на нея.

Вдигам глава към него — той ме гледа с онези свои дълбоки сини очи. Отново свеждам поглед към ръката му.

— Ще трябва да я зашият.

— Сигурна ли си?

— Аха. Мога да те закарам до Спешното.

— Не можеш ли да ме зашиеш тук?

Аз поклащам глава.

— Нямам нужните материали. Трябва ми хирургически конец. Доста е дълбоко.

Той рови из аптечката с другата си ръка. Вади една макара и ми я подава.

— Направи най-доброто, на което си способна.

— Не е като да шия копче, Майлс.

— Няма да прекарам целия ден в Спешното отделение заради някакво си порязване. Просто направи каквото можеш. Ще се оправя.

Аз също не искам да прекара деня в Спешното. Защото би означавало, че няма да е тук.

— Ако ръката ти се инфектира и умреш, ще отрека каквото и да било участие в това.

— Ако ръката ми се инфектира и умра, ще бъда прекалено мъртъв, за да те обвиня.

— Имаш право. — Почиствам отново раната, след това вадя материалите, от които ще се нуждая, и ги подреждам върху плота. Така, както сме седнали, не мога да намеря подходящ ъгъл, така че се изправям, подпирам крак на ръба на ваната и слагам ръката му върху бедрото си.

Слагам ръката му върху бедрото си.

По дяволите.

Нищо няма да се получи, докато ръката му лежи върху крака ми. Ако искам ръцете ми да останат сигурни и да не треперят, ще трябва да измисля друга поза.

— Така няма да стане — казвам и се обръщам към него. Вземам ръката му и я слагам върху плота, след което заставам пред него. По другия начин щеше да ми бъде по-удобно, но не мога да си позволя да докосва крака ми, докато правя това. — Ще боли — предупреждавам го.

Той се засмива, сякаш знае какво е болка и това е нищо.

Пробождам кожата с иглата и той дори не трепва.

Не издава звук.

Гледа безмълвно как работя. От време на време вдига очи от ръката ми и се взира в лицето ми. Не говорим, както винаги.

Опитвам се да не му обръщам внимание. Опитвам да се съсредоточа върху ръката и раната му и как тя трябва да бъде затворена, ала лицата ни са толкова близо, че всеки път щом изпусне дъха си, го усещам върху бузата си. А той започва да го прави доста често.

— Ще ти остане белег — прошепвам тихичко.

Чудя се къде ли се е дянал гласът ми.

Забивам иглата за четвърти път. Знам, че боли, но той с нищо не го показва. Всеки път щом пробода кожата му, трябва да положа усилие да не потръпна заради него.

Би трябвало да се съсредоточа върху раната му, ала единственото, което усещам е фактът, че коленете ни се докосват. Другата му ръка почива върху коляното му и едно от връхчетата на пръстите му докосва моето.

Нямам представа как е възможно да се случва толкова много, а единственото, върху което съм в състояние да се съсредоточа, е връхчето на този пръст. Усещам го като нагорещено желязо върху дънките си. Той е тук, сериозно пострадал, кърпата под ръката му подгизва от кръв, иглата ми пронизва кожата му, а единственото, което поглъща цялото ми внимание, е този мъничък контакт между коляното ми и неговия пръст.

Кара ме да се запитам какво ли би било усещането, ако между нас нямаше слой плат.

Впиваме очи един в друг в продължение на две секунди, а после аз бързо навеждам поглед към ръката му. Сега той изобщо не гледа към нея. Взира се в мен и аз правя всичко по силите си, за да не обръщам внимание на начина, по който диша. Не съм сигурна дали дишането му се учестява защото съм толкова близо до него, или защото му причинявам болка.

Два от върховете на пръстите му докосват коляното ми.

Три.

Поемам си въздух и опитвам да се съсредоточа върху шевовете.

Не мога.

Това е нарочно. Това не е случайно докосване. Докосва ме, защото иска да го направи. Пръстите му се плъзват около коляното ми и се спускат по задната част на крака ми. Обляга чело на рамото ми с въздишка и стиска крака ми с ръка.

Нямам представа как все още се държа на крака.

— Тейт — прошепва той. Изрича името ми измъчено и аз спирам онова, което правя, и чакам да каже, че го боли. Чакам да ме помоли да му дам минутка. Затова ме докосва, нали? Защото му причинявам болка?

Той не казва нищо повече и аз довършвам последния шев и завързвам конеца.

— Готово — заявявам и връщам нещата на плота.

Той не ме пуска и аз не се отдръпвам от него. Ръката му бавно се плъзва по задната част на крака ми, по бедрото, около хълбока и спира на кръста ми.

Дишай, Тейт.

Пръстите му ме стискат и той ме притегля към себе си, все така — допрял глава до мен. Ръцете ми откриват раменете му, защото трябва да се уловя за нещо, за да запазя равновесие. И последният мускул в тялото ми като че ли е забравил как да си върши работата.

Все още съм права, а той все още е седнал, ала сега, когато съм толкова близо до него, аз се намирам между краката му. Бавно повдига лице от рамото ми и аз неволно затварям очи, защото ме кара да се чувствам толкова нервна, че не мога да срещна неговите.

Усещам как отмята глава назад, за да ме погледне, ала очите ми все още са затворени. Стисвам ги още по-силно. Не знам защо. В момента не знам нищичко. Единствено Майлс.

И точно в този миг мисля, че Майлс иска да ме целуне.

И точно в този миг съм адски сигурна, че аз искам да целуна Майлс.

Ръката му бавно се плъзва по гърба ми, докато не докосва тила ми. Имам чувството, че оставя следи върху всяко местенце по мен, до което се докосва. Пръстите му почиват в основата на шията ми, устата му е на сантиметри от моята челюст. Толкова близо, че не съм сигурна дали усещам милувката на дъха или на устните му върху кожата ми.

Струва ми се, че ще умра, и в аптечката няма нищо, което би могло да ме спаси.

Той ме стисва малко по-силно за шията… а после ме убива.

Или ме целува. Не съм сигурна кое от двете, защото съм убедена, че усещането би било едно и също. Устните му до моите са всичко. Те са като живот и смърт, и прераждане, слети в едно.

Мили боже. Той ме целува.

Езикът му вече е в устата ми и милва нежно моя, а аз дори не помня как се е случило. Нямам нищо против обаче. Нямам нищичко против.

Той се изправя, без да откъсва устни от моите. Правим няколко крачки, докато стената зад мен не измества ръката, която почиваше на тила ми. Сега тя ляга на кръста ми.

О, господи, устата му е толкова властна.

Разперени, пръстите му се впиват в хълбока ми.

Господи, той току-що простена.

Ръката му се премества от кръста ми и се плъзва по крака ми.

Някой да ме убие. Някой да ме убие още сега.

Повдига крака ми и го обвива около себе си, а после ме притиска толкова прекрасно, че аз простенвам в устата му. Целувката свършва рязко.

Защо се отдръпва? Недей да спираш, Майлс.

Пуска крака ми и дланта му се удря в стената до главата ми, сякаш се нуждае от опора, за да се задържи на крака.

Не, не, не. Не спирай. Върни устата си върху моята.

Опитвам се отново да погледна в очите му, ала те са затворени.

Разкайват се.

Не ги отваряй, Майлс. Не искам да видя как се разкайваш за това.

Той притиска чело в стената до главата ми, все още облягайки се на мен, и двамата оставаме — така, без да говорим, опитвайки се да върнем въздуха в дробовете си. След като си поема няколко големи глътки въздух, той се оттласква от стената, обръща се и отива до плота. За щастие, не видях очите му, преди да ги отвори, а сега той с е гръб към мен и не мога да съзра разкаянието, което очевидно изпитва. Взема една медицинска ножица и отрязва парче бинт.

Аз съм залепена до стената. Струва ми се, че ще остана тук завинаги.

Сега съм просто тапет. Това е. Нищо повече.

— Не трябваше да го правя — казва той. Гласът му е твърд. Корав. Като метал. Като меч.

— Нямах нищо против — отвръщам. Моят глас не е твърд. Той е като течност. Изпарява се.

Майлс бинтова порязаната си ръка, след което се обръща към мен.

Очите му са също толкова твърди, колкото беше гласът му.

Те също са корави, като метал. Като мечове, прерязващи въжетата, които удържаха крехката надежда, която таях за него и мен, и тази целувка.

— Не ми позволявай отново да направя това — казва той.

Искам да го направи отново повече, отколкото искам вечеря за Деня на благодарността, но не му го казвам. Не съм в състояние да говоря, защото неговото разкаяние е заседнало в моето гърло.

Той отваря вратата и излиза.

Аз все така съм залепнала за стената.

Какво.

По.

Дяволите?

* * *

Вече не съм залепнала за стената.

Сега съм залепнала за стола си, удобно настанена на масата за хранене до Майлс.

Майлс, с когото не съм разменила нито дума, откакто той нарече себе си или нас, или пък целувката ни „това“.

Не ми позволявай отново да направя „това“.

Не бих могла да му попреча, дори да исках. Копнея за „това“ толкова силно, че дори не ми се яде, а той дори не осъзнава колко много обичам вечерята за Деня на благодарността. Което означава, че наистина искам „това“ и „това“ не е чинията с храна пред мен. „Това“ е Майлс. Ние. Аз — целуваща Майлс. Майлс — целуващ мен.

Изведнъж усещам, че съм ужасно жадна. Грабвам чашата с вода и пресушавам половината на три големи глътки.

— Имаш ли си приятелка, Майлс? — пита майка ми.

Да, мамо. Продължавай да му задаваш такива въпроси, тъй като аз твърде много се страхувам, за да го направя сама.

Майлс се прокашля.

— Не, госпожо.

Корбин се засмива под носа си, от което в гърдите ми се надига облак от разочарование. Очевидно Майлс има същото мнение за връзките, каквото и брат ми, и на Корбин му е смешно, че мама го смята способен да се обвърже.

Внезапно целувката, която споделихме по-рано, вече не ми се струва толкова значима.

— Защото си мъжът мечта — казва мама. — Пилот на самолет, необвързан, красив, учтив.

Майлс не отговаря. Усмихва се едва-едва и лапва залък картофи. Не иска да говори за себе си.

Твърде жалко.

— Майлс от дълго време не е имал приятелка, мамо — обажда се Корбин и потвърждава подозренията ми. — Това не означава, че си няма никого.

Майка ми, объркана, накланя глава на една страна. Също като мен. И Майлс.

— Какво имаш предвид? — пита тя, а после очите й се разширяват. — О! Толкова съжалявам. Заслужавам си го, като съм толкова любопитна. — Изрича тези последни думи така, сякаш току-що е осъзнала нещо, което аз все още не съм.

Сега тя се извинява на Майлс. Смутена е.

Все още съм объркана.

— Изпуснах ли нещо? — пита баща ми.

Майка ми посочва Майлс с вилицата си.

— Той е гей, миличък.

Ъм…

— Не е — отсича баща ми, смеейки се на предположението й.

Аз поклащам глава. Недей да клатиш глава, Тейт.

— Майлс не е гей — казвам отбранително.

Защо го казах на глас?

Сега е ред на Корбин да придобие объркан вид. Той се обръща към Майлс, който е застинал с лъжица, пълна с картофи, във въздуха и повдигната вежда. Взира се в Корбин.

— О, мамка му — казва брат ми. — Не знаех, че е тайна. Човече, страшно съжалявам.

Майлс връща лъжицата с картофи в чинията си, без да престава да се взира объркано в брат ми.

— Не съм гей.

Корбин кима. Вдига отбранително длани и оформя беззвучно „Съжалявам“, сякаш не е искал да издаде една толкова голяма тайна.

Майлс клати глава.

— Корбин. Не съм гей. Никога не съм бил и съм почти сигурен, че никога няма да бъда. Какво, по дяволите, човече?

Корбин и Майлс се гледат един друг, всички останали сме зяпнали Майлс.

— Н-но — заеква Корбин. — Ти каза… веднъж ми каза…

Майлс пуска лъжицата и запушва устата си с ръка, за да заглуши гръмогласния си смях.

О, господи, Майлс. Смей се.

Смей се, смей се, смей се. Моля те, сметни това за най-забавното нещо, случвало се някога, защото смехът ти е толкова по-прекрасен от вечерята за Деня на благодарността.

— Какво съм казал, от което си помислил, че съм гей?

Корбин се обляга в стола си.

— Не си спомням точно. Спомена, че повече от три години не си бил с момиче. Реших, че това е твоят начин да ми кажеш, че си гей.

Сега вече всички се смеят. Дори аз.

— Това беше преди повече от три години! И през цялото това време си мислил, че съм гей?

Корбин все още е объркан.

— Но…

Сълзи. В очите на Майлс има сълзи, толкова неудържимо се смее.

Прекрасно е.

Става ми гадно заради Корбин. Той като че ли е мъничко смутен. Харесва ми обаче, че според Майлс това е забавно. Харесва ми, че не е притеснен.

— Три години? — Баща ми не може да престане да мисли за това. Аз не мога да престана да мисля за това.

— То беше преди три години. — Най-сетне и Корбин се присъединява към смеха на Майлс. — Досега сигурно са станали шест.

Масата бавно притихва. Това вече смущава Майлс.

Аз продължавам да мисля за онази целувка в банята и как не може да са минали шест години, откакто за последно е бил с жена. Мъж с толкова властна уста знае как да я използва и съм сигурна, че го прави често.

Не искам да мисля за това.

Не искам семейството ми да мисли за това.

— Пак ти тече кръв — казвам, поглеждайки към подгизналата от кръв превръзка на ръката му. Обръщам се към мама. — Имаш ли течна превръзка.

— Не — отвръща тя. — Това нещо ме плаши.

Аз се обръщам към Майлс.

— След като се нахраним, отново ще я погледна.

Майлс кима, но не среща очите ми. Мама ме пита за работата и Майлс вече не е в центъра на вниманието. Струва ми се, че чувства облекчение от това.

* * *

Гася лампата и се пъхвам в леглото. Не съм сигурна какво да мисля за днешния ден. След вечеря не разменихме нито дума, въпреки че цели десет минути превързвах наново раната му в дневната.

През цялото време не си казахме нищичко. Краката ни не се докоснаха. Пръстът му не докосна коляното ми. Той дори не вдигна поглед към мен. Нито за миг не откъсна очи от ръката си, сякаш се боеше, че ще се откачи, ако отмести поглед.

Не знам какво да мисля за Майлс, нито за онази целувка. Очевидно го привличам, иначе нямаше да ме целуне. За съжаление, това ми е достатъчно. Дори не ме е грижа дали ме харесва. Искам просто да бъде привлечен от мен, защото харесването може да дойде и по-късно.

Затварям очи и за пети път се опитвам да заспя. Безсмислено е. Обръщам се на другата страна и поглеждам към вратата тъкмо навреме, за да видя сянката на нечии крака, които се приближават. Гледам вратата, чакайки я да се отвори, ала сянката се отдалечава и звукът от стъпки заглъхва по коридора. Почти съм сигурна, че беше Майлс, но само защото в момента съм в състояние да мисля единствено за него. Поемам си няколко дълбоки глътки въздух, за да се овладея и за да реша дали искам да го последвам. Още на третото поемане на дъх скачам от леглото.

Поколебавам се дали отново да не си измия зъбите, но от предишния път са минали само двайсет минути.

Поглеждам си косата в огледалото, след което отварям вратата на спалнята си и възможно най-тихичко се отправям към кухнята.

Виждам го в мига, в който свивам зад ъгъла. Целият. Облегнал се е на плота с лице към мен, сякаш ме е очаквал.

Господи, ненавиждам това.

Преструвам се, че е просто съвпадение, че и двамата сме се озовали тук по едно и също време, макар да е полунощ.

— Не можеш да заспиш ли? — Минавам покрай него и отивам до хладилника. Изваждам портокаловия сок, сипвам си в една чаша, а после се облягам на плота срещу него. Той ме гледа, но не отговаря на въпроса ми. — Да не ходиш насън?

Усмихва се и ме изпива с поглед от главата до пръстите на краката.

— Наистина обичаш портокаловия сок — отбелязва развеселено.

Навеждам очи към чашата и отново ги вдигам към него. Свивам рамене. Той прави крачка към мен и посочва чашата. Подавам му я и той я поднася към устните си, отпива бавно глътка и ми я връща. Всичко това без нито за миг да откъсне очи от моите.

Е, сега вече определено обожавам портокалов сок.

— И аз го обичам — казва той, макар че така и не съм му отговорила.

Оставям чашата до себе си, улавям се за ръба на плота и се повдигам, за да седна върху него. Преструвам се, че Майлс не завладява цялото ми същество, ала той е навсякъде. Изпълва кухнята.

Цялата къща.

Прекалено е тихо. Решавам да направя първия ход.

— Наистина ли са минали шест години, откакто си имал приятелка?

Той кима без никакво колебание и аз съм едновременно шокирана и невероятно зарадвана от този отговор. Не съм сигурна защо ми харесва. Предполагам, че е далеч по-хубаво от моята представа за това, какъв е животът му.

— Леле. А поне… — Не знам как да довърша изречението.

— Дали съм правил секс? — подхвърля той.

Радвам се, че единствената светлина в кухнята идва от лампата над печката, защото определено съм се изчервила.

— Не всички искат едни и същи неща от живота. — Гласът му е мек, като пухена завивка. Иска ми се да се увия в нея, да се сгуша в този глас.

— Всички искат любов — казвам аз. — Или поне секс. Човешката природа е такава.

Не мога да повярвам, че водим такъв разговор.

Той слага ръце на гърдите си и кръстосва крака в глезените. Забелязала съм, че това е нещо като броня за него. Отново издига онзи невидим щит, предпазвайки се да не издаде твърде много.

— Повечето хора не могат да имат едното без другото. Така че ми е по-лесно да се откажа и от двете. — Гледа ме изпитателно, преценявайки реакцията ми. Правя всичко по силите си, за да не му покажа такава.

— Е, кое от двете не искаш, Майлс? — Гласът ми е смущаващо слаб. — Любов или секс?

Очите му си остават същите, ала устата му се променя. Извива се в почти незабележима усмивка.

— Според мен вече знаеш отговора на този въпрос, Тейт.

Леле.

Изпускам бавно дъха си, без дори да ме е грижа дали ще разбере какъв ефект имат думите му върху мен. Начинът, по който изрича името ми, ме изпълва със същия смут, с който и целувката му. Кръстосвам крака в коленете, надявайки се той да не забележи моята предпазна броня.

Очите му се спускат към краката ми и аз виждам как си поема меко дъх.

Шест години. Невероятно.

Аз също свеждам поглед към краката си. Искам да му задам още един въпрос, но не съм в състояние да го гледам, докато го правя.

— Кога за последно си целувал момиче?

— Преди осем часа — отвръща без колебание. Вдигам очи към неговите и той се усмихва, защото знае какво го питам. — Отговорът е същият — казва тихичко. — Шест години.

Не знам какво се случва с мен, ала нещо се променя. Нещо се разтапя. Нещо твърдо или студено, или покрито с предпазната ми броня се превръща в течност, когато осъзнавам какво е означавала онази целувка. Имам чувството, че съм се превърнала в течност, а течността не се справя много добре с това да се изправи или да си тръгне, така че оставам на мястото си.

— Шегуваш ли се? — питам невярващо.

Струва ми се, че сега той се изчервява.

Толкова съм объркана. Не разбирам как съм могла да го преценя толкова погрешно или как онова, което ми казва, изобщо е възможно. Той е привлекателен. Има страхотна професия. Определено умее да се целува, така че защо не го е правил?

— Какъв ти е проблемът тогава? Да нямаш венерическо заболяване? — Това е сестрата в мен. Нямам медицински филтър на думите си.

Той се смее.

— Съвсем чист съм — уверява ме, но не обяснява нищо повече.

— Ако от шест години не си целувал момиче, защо целуна мен? Бях останала с впечатлението, че дори не ме харесваш особено. Страшно трудно е да те разгадае човек.

Не ме пита защо съм останала с впечатлението, че не ме харесва.

Мисля, че ако за мен е очевидно, че се държи различно в мое присъствие, то е било нарочно от негова страна.

— Не че не те харесвам, Тейт. — Той въздъхва тежко, прокарва ръка през косата си и стиска основата на врата си. — Просто не искам да те харесвам. Не искам да харесвам никого. Не искам да излизам с никого. Не искам да обичам никого. Просто… — Отново кръстосва ръце на гърдите си и свежда очи към пода.

— Просто какво? — питам, подтиквайки го да довърши.

Очите му бавно се вдигат към моите и аз трябва да повикам на помощ цялата си воля, за да остана седнала, когато виждам начина, по който ме гледа в този миг… сякаш аз съм вечерята по случай Деня на благодарността.

— Ти ме привличаш, Тейт — казва ниско. — Желая те, ала без всичко друго.

Не са ми останали никакви мисли.

Ум = Течност.

Сърце = Разтопено масло.

Все още съм в състояние да въздъхна обаче и го правя.

Изчаквам, докато отново мога да мисля. И тогава мисля страшно много.

Той току-що призна, че иска да прави секс с мен; просто не иска то да доведе до нещо друго. Не съм сигурна защо това ме ласкае. Би трябвало да ми се прииска да го ударя, но след факта, че избра да ме целуне, след като не бе целувал никого в продължение на цели шест години, това ново признание ме кара да се чувствам така, сякаш току-що съм спечелила наградата „Пулицър“.

Очите ни отново се срещат и той изглежда мъничко нервен. Сигурна съм, че се чуди дали не ме е ядосал. Не искам да си го мисли, защото, ако трябва да съм откровена, ми се ще да извикам „Аз печеля!“ с пълно гърло.

Нямам представа какво да кажа. Откакто се запознахме, водим най-странните и неловки разговори, а този определено е начело в класацията.

— Разговорите ни са толкова странни — казвам.

Той се засмива с облекчение.

— Да.

Думата „да“ е толкова по-прекрасна, когато излиза от неговата уста, подсилена от гласа му. Вероятно е в състояние да направи всяка дума прекрасна. Опитвам се да се сетя за някоя дума, която мразя. Мисля, че никак не харесвам думата „вол“. Толкова грозна дума. Прекалено кратка, отсечена. Чудя се дали гласът му е в състояние да ме накара да я харесам.

— Кажи думата „вол“.

Веждите му подскачат, сякаш се чуди дали ме е чул правилно. Мисли, че съм странна.

Не ме е грижа.

— Просто я кажи.

— Вол — изрича той с леко колебание.

Аз се усмихвам_. Обожавам думата „вол“. Това е новата ми любима дума._

— Толкова си странна — казва развеселено.

Краката ми вече не са кръстосани. Той забелязва.

— Е, Майлс. Да видим дали те разбрах правилно. Не си правил секс от шест години. Не си имал приятелка от шест години. Не си целувал момиче от осем часа. Не харесваш връзките очевидно. Нито любовта. Но си мъж. Мъжете имат потребности.

Той ме гледа, все така развеселен.

— Продължавай — подканя ме с онази своя неволно секси усмивчица.

— Не искаш да бъдеш привлечен от мен, но си. Искаш да правим секс, но не искаш да излизаш с мен. Освен това не искаш да ме обичаш. Не искаш също така аз да те обичам.

Все още му е забавно. Все още се усмихва.

— Нямах представа, че съм толкова прозрачен.

Не си, Майлс. Вярвай ми.

— Ако го направим, мисля, че трябва да караме бавно — продължавам закачливо. — Не искам да те тласна към нещо, за което не си готов. На практика ти си девствен.

Той престава да се усмихва и прави три бавни, решителни крачки към мен. Аз също преставам да се усмихвам, защото е адски плашещ. Когато стига до мен, той слага ръце от двете ми страни и се привежда към шията ми.

— Минаха шест години, Тейт. Вярвай ми, когато ти казвам… Готов съм.

И ето че това току-що станаха любимите ми думи. „Вярвай“ и „ми“, и „когато“, и „ти“, и „казвам“, и „готов“, и „съм“.

Любими. Всичките.

Той се отдръпва и по всяка вероятност си дава сметка, че съм престанала да дишам. Отстъпва назад и се връща на мястото си срещу мен. Клати глава, сякаш не може да повярва какво се е случило току-що.

— Не мога да повярвам, че те помолих за секс. Какъв мъж прави това?

Аз преглъщам.

— Общо взето, всичките.

Засмива се, но аз усещам, че се чувства виновен. Може би се бои, че не съм в състояние да се справя с това. Възможно е да е прав, но няма да му позволя да го научи. Ако реши, че не съм в състояние да се справя с това, ще се отметне от всичко, което казва. А ако се отметне от всичко, което казва, никога вече няма да преживея друга целувка като онази, която ми даде по-рано.

Бих се съгласила на всичко, ако това означава, че той отново ще ме целуне. Особено ако означава, че ще получа повече от целувката му.

Само при мисълта за това гърлото ми пресъхва. Вземам чашата си и бавно отпивам глътка сок, докато наум се опитвам да сложа ред във всичко това.

Той ме иска за секс.

Сексът ми липсва. Доста време е минало и за мен.

Знам, че той определено ме привлича, и не се сещам за никой друг в живота ми, с когото бих искала да правя неангажиращ, неозначаващ нищо секс повече, отколкото с моя пилотиращ самолети, сгъващ пране съсед.

Оставям чашата със сок, притискам ръце върху плота и се привеждам лекичко напред.

— Чуй ме, Майлс. Ти си необвързан. Аз също. Ти работиш твърде много, а аз съм фокусирана върху кариерата си по един почти нездрав начин. Дори ако искахме да изградим някаква връзка от това, никога не би се получило. В живота и на двама ни няма място за такава. Освен това не може да се каже, че сме приятели, така че не е нужно да се тревожим, че ще си развалим приятелството. Искаш да правиш секс с мен? Ще ти позволя, абсолютно. И то често.

Той гледа как устата ми се движи, сякаш думите, които изричам, току-що станаха най-любимите му думи на света.

— Често? — повтаря.

Аз кимам.

— Да. Често.

Поглежда ме право в очите.

— Окей. — Думата прозвучава почти като предизвикателство.

— Окей.

Все още сме на няколко крачки разстояние. Току-що му казах, че съм готова да правя секс с него без никакви очаквания, а той все още е чак там, аз съм чак тук и става все по-ясно, че съм го преценила погрешно. Той е по-нервен от мен. Макар да ми се струва, че притеснението ни се дължи на различни причини. Той е нервен, защото не иска това да се превърне в нещо повече.

Аз съм нервна, защото не съм сигурна дали просто секс с него изобщо е възможно. Съдейки по начина, по който съм привлечена от него, съм почти убедена, че сексът ще бъде най-малкият ни проблем. Ала ето че си седя тук и се преструвам, че нямам нищо против просто секс. Може би ако започне по този начин, с течение на времето ще се превърне в нещо повече.

— Е, точно сега не можем да правим секс — заявява той.

По дяволите.

— Защо не?

— Единственият презерватив в портфейла ми вероятно отдавна се е разпаднал.

Засмивам се. Харесва ми самоиронията му.

— Иска ми се обаче да те целуна — добавя с пълна с надежда усмивка.

Всъщност съм изненадана, че все още не го е направил.

— Разбира се.

Връща се бавно до мястото, където съм седнала, докато коленете му не се озовават от двете страни на кръста ми. Не откъсвам очи от неговите, защото те ме гледат така, сякаш очаква да размисля. Няма да размисля. Вероятно искам това повече от него.

Вдига ръце и ги заравя в косата ми, плъзвайки палци по бузите ми. Поема си накъсано дъх, впил поглед в устата ми.

— Трудно ми е да дишам, когато съм край теб.

Завършва изречението си с целувка, слагайки устни върху моите. И последното късче от мен, което все още не се е разтопило от присъствието му, вече е течно, като останалата част от мен. Опитвам се да си спомня кога за последен път усещането от устата на един мъж върху моята е било толкова прекрасно. Езикът му се плъзва върху устните ми, а после се вмъква вътре, вкусва ме, изпълва ме, завладява ме.

О… господи.

Обожавам.

Устата.

Му.

Накланям глава, за да мога да вкуся още от нея. Той накланя своята, да вкуси още от мен. Езикът му очевидно има невероятна памет, защото знае точно как да го направи. Отпуска порязаната си ръка върху бедрото ми, докато другата, легнала на тила ми, притиска устните ни заедно. Ръцете ми вече не са вкопчени в ризата му. Те изследват неговите ръце, врата, гърба, косата му.

Простенвам тихо и звукът го кара да се притисне в мен, придърпвайки ме малко по-близо до ръба на плота.

— Е, определено не си гей — разнася се глас зад нас.

О, господи.

Татко.

Татко!

Мамка му.

Майлс. Отдръпващ се.

Аз. Скачаща от плота.

Татко. Минаващ покрай нас.

Отваря хладилника и спокойно вади бутилка с вода, сякаш всяка нощ му се случва да налети на това, как някой от гостите му се натиска с дъщеря му. Обръща се към нас и отпива голяма глътка. Когато свършва, слага капачката на шишето и го връща в хладилника. Затваря вратата, приближава се до нас и минава между двама ни, така че ние още повече се отдръпваме един от друг.

— Върви да спиш, Тейт — казва, докато излиза от кухнята.

Аз запушвам устата си с ръка. Майлс закрива лицето си със своята. И двамата умираме от срам. Той — повече от мен, сигурна съм в това.

— Трябва да си лягаме — казва.

Съгласна съм с него.

Излизаме от кухнята, без да се докосваме. Първо стигаме до моята стая и аз спирам и се обръщам към него. Той също спира.

Поглежда на двете си страни, за да се увери, че сме сами в коридора, след което пристъпва към мен и си открадва още една целувка. Гърбът ми се притиска към вратата на спалнята ми, ала незнайно как, той успява да откъсне устни от моите.

— Сигурна ли си, че това е окей? — пита ме, търсейки следа от съмнение в очите ми.

Не знам дали е окей. Усещането е хубаво, вкусът му е прекрасен и не мога да си представя нищо, което да искам повече, отколкото да бъда с него. Онова, което ме тревожи, е причината за неговото шестгодишно въздържание.

— Твърде много се притесняваш — отвръщам с насилена усмивка. — Ще помогне ли, ако си имаме правила?

Поглежда ме, изпитателно и безмълвно, преди да отстъпи назад.

— Възможно е. За момента се сещам само за две.

— Какви са те?

Очите му се впиват в моите в продължение на няколко секунди.

— Никога не ме питай за миналото — заявява твърдо. — И недей да очакваш бъдеще.

Определено не харесвам никое от тези правила. И от двете ми се приисква да си променя мнението за тази уговорка, да се обърна и да избягам, но вместо това кимвам. Кимвам, защото ще се задоволя с толкова, колкото ми даде. Не съм Тейт, когато съм близо до Майлс. Аз съм течност, а течността не знае как да бъде твърда или да се застъпи за себе си. Течността се лее. Това е всичко, което искам да правя с Майлс.

Да се лея.

— Е, аз пък имам само едно правило — казвам тихичко. Той чака да го чуе. Ала аз не мога да се сетя за правило. Нямам никакви правила. Защо нямам правила? Той все така продължава да чака. — Още не знам какво е. Но когато го измисля, ще трябва да го спазваш.

Майлс се смее. Привежда се напред и ме целува по челото, а после се отправя към стаята си. Отваря вратата и ме поглежда за частица от секундата, преди да потъне вътре.

Не съм напълно сигурна, но ми се струва, че изражението, което зърнах върху лицето му току-що, беше страх. Просто ми се ще да знаех от какво се бои, защото определено знам от какво се боя аз.

Боя се как ще свърши това.

ГЛАВА 10

МАЙЛС

Шест години по-рано

Иън знае.

Наложи се да му кажа. След първата седмица в училище той разбра, че Рейчъл стана всичко за мен.

Рейчъл знае, че Иън знае. Знае, че той няма да каже нищо.

Отстъпвам стаята си на Рейчъл, когато тя се нанася, и се премествам в спалнята за гости. Моята стая е единствената със своя собствена баня. Искам Рейчъл да има по-хубавата стая.

„Да внеса ли тази кутия?“, иска да знае Иън. Рейчъл пита какво има в нея и Иън отговаря, че са сутиените и бельото й. „Помислих си, че може би трябва да я отнеса направо в стаята на Майлс.“

Рейчъл прави физиономия насреща му. „Шшт“, казва му. Той се смее.

Харесва му, че е допуснат до нещо толкова тайно. Ето защо никога няма да ни издаде. Познава силата на тайните.

След като всички кутии са свалени, Иън си тръгва. Баща ми минава покрай мен в коридора и спира. Това означава, че и аз трябва да спра.

„Благодаря ти, Майлс.“

Мисли си, че съм окей с това. С факта, че позволява друга жена да изтласка и последните останки от нещата, които напомнят за майка ми.

Не съм окей с това.

Преструвам се, че е така, защото то няма значение. Рейчъл е тази, която има значение.

Не той.

„Няма проблем“, казвам.

Той продължава напред и отново спира. Казва ми, че оценява това, че съм мил с Рейчъл. Казва, че му се ще с мама да са ми родили брат или сестра, когато съм бил по-малък.

Казва, че от мен би излязъл добър брат.

Думите са ужасни, когато излизат от устата му.

Връщам се в стаята на Рейчъл. Затварям вратата.

Вече сме само двамата.

Усмихваме се.

Приближавам се и обвивам ръце около нея, а после я целувам по шията. Минали са три седмици, откакто я целунах за първи път.

Знам точно колко пъти съм я целувал оттогава. Не можем да се държим по този начин в училище. Не можем да се държим по този начин навън. Не можем да се държим по този начин пред родителите ни. Мога да я докосвам единствено когато сме сами, а през последните три седмици не сме имали кой знае колко възможности да останем сами.

Сега?

Сега я целувам.

„Трябват ни няколко правила, за да не загазим“, казва тя. Откъсва се от мен и сяда на бюрото ми. Аз сядам на леглото ми.

Е… тя сяда на своето бюро, а аз сядам на нейното легло.

„Първо — започва, — никакво целуване, когато те са си вкъщи. Прекалено е рисковано.“

Не искам да се съглася с това правило, но кимам.

„Второ, никакъв секс.“

Вече не кимам.

„Никога?“, питам я.

Тя кима. О, колко мразя това кимване.

„Защо?“

Тя въздъхва тежко. „Сексът ще направи всичко това безкрайно по-трудно, когато времето ни изтече. Знаеш го.“

Права е. Освен това напълно греши, но ми се струва, че след време сама ще го разбере.

„Може ли да попитам какво е правило три, преди да приема правило две?“

Тя се усмихва широко. „Няма правило три.“

Мой ред е да се усмихна широко. „Значи, само сексът е забранен? И говорим за проникване, нали? Не за орален.“

Тя закрива лицето си с ръце. „О, господи, трябва ли да навлизаш в такива подробности?“

Сладка е, когато е смутена. „Просто уточнявам. Искам да правя с теб неща достатъчни, за да изпълнят цял живот, а разполагам едва с шест месеца, за да го сторя.“

„Да оставим уточняването на подробностите за всяка отделна ситуация“, казва тя.

„Окей“, съгласявам се, възхищавайки се на руменината на бузите й.

„Рейчъл? Девствена ли си?“

Бузите й стават още по-червени. Поклаща глава и казва „Не“. Пита ме дали това ме притеснява.

„Ни най-малко“, уверявам я и действително го мисля.

Пита дали аз съм девствен, ала гласът й, когато го прави, е срамежлив.

„Не. Ала сега, когато те срещнах, ми се ще да бях.“

Харесва й, че й казвам това.

Изправям се, за да отида в новата си стая и да я подредя. Преди да изляза, заключвам вратата на спалнята й отвътре, обръщам се към нея и се усмихвам.

Приближавам се бавно.

Вземам дланите й в своите и я повдигам. Обвивам ръце около кръста й и я притеглям към себе си.

Целувам я.

ГЛАВА 11

ТЕЙТ

— Трябва да пишкам.

Корбин простенва.

— Отново?

— Не съм ходила до тоалетната от два часа — казвам отбранително.

В действителност не ми се ходи до тоалетната, но трябва да сляза от тази кола. След разговора с Майлс предишната нощ, колата ми се струва различна, когато той е в нея. Струва ми се, че има повече от него, и всяка изминала минута, в която той не говори, се чудя какво се случва в главата му. Чудя се дали съжалява за разговора ни. Чудя се дали ще се престори, че изобщо не се е състоял.

Ще ми се татко да се беше престорил, че нищо не се е случило. Преди да си тръгнем тази сутрин, аз седях на кухненска маса с него, когато се появи Майлс.

— Добре ли спа, Майлс? — попита го той, когато Майлс се настани на масата.

Мислех, че ще се изчерви от притеснение, ала вместо това той погледна баща ми и поклати глава.

— Не особено. Синът ви говори насън.

Баща ми вдигна чашата към него.

— Радвам се да чуя, че снощи си бил в стаята с Корбин.

За щастие, Корбин го нямаше и не можа да чуе тази забележка. През остатъка от закуската Майлс не продума повече. Единственият път, в който го забелязах да казва нещо след това, бе, когато и двамата с Корбин вече бяхме в колата. Майлс се приближи до баща ми и се ръкува с него, казвайки нещо, което само татко можа да чуе. Опитах се да разчета изражението на баща ми, но то не издаваше нищичко. Баща ми е почти толкова добър в това, да крие чувствата си, колкото и Майлс.

Наистина искам да знам какво му каза Майлс тази сутрин, преди да си тръгнем.

Искам да знам и отговорите на поне дузина други въпроси, които имам относно Майлс.

Когато бяхме по-малки, с Корбин бяхме убедени, че ако можехме да имаме суперсила, бихме искали да сме в състояние да летим. Сега, когато познавам Майлс, ако имах суперсила, бих искала тя да бъде инфилтрирането. Щях да инфилтрирам мозъка му и да видя всяка негова мисъл.

Бих инфилтрирала сърцето му и бих се разпространила като вирус.

Бих се нарекла Инфилтратора.

Да, добре звучи.

— Върви да пишкаш — подканва ме Корбин нетърпеливо, докато дърпа ръчната спирачка.

Ще ми се все още да бях в гимназията, така че отново да можех да го нарека „задник“. Само че възрастните не наричат братята си „задник“.

Слизам от колата и ето че ми е малко по-лесно да дишам, поне докато Майлс не отваря вратата и не излиза от колата в света навън. Сега той изглежда още по-голям, а дробовете ми сякаш се смаляват. Влизаме заедно в бензиностанцията, без да говорим.

Странно е. Понякога мълчанието казва повече от всички думи на света. Понякога моето мълчание казва: Не знам как да ти говоря. Не знам какво си мислиш. Говори с мен. Кажи ми всичко, което си казвал някога. Всички думи. Започвайки с най-първата.

Чудя се какво ли казва неговото мълчание.

Когато влизаме вътре, той първи забелязва табелката на тоалетните и кимва. Минава пред мен и тръгва напред. Позволявам му да ме води. Защото той е твърд, а аз съм течност и в момента съм неговата диря.

Когато стигаме до тоалетните, той влиза в мъжката, без да се поколебае. Не се обръща, за да ме погледне. Не ме изчаква да вляза в женската. Отварям вратата, ала не ми се ходи до тоалетната. Просто исках да подишам, но той не ми позволява. Той ме завладява. Не мисля, че е нарочно. Просто окупира мислите, и стомаха, и дробовете, и света ми.

Това е неговата суперсила. Окупиране.

Окупатора и Инфилтратора. Означават, общо взето, едно и също, така че с него правим един адски прецакан екип.

Измивам си ръцете и се бавя достатъчно дълго, че да изглежда така, сякаш наистина съм имала нужда Корбин да спре тук. Отварям вратата и той отново ме завладява. Стои на пътя ми и ми пречи да изляза.

Не помръдва, въпреки че окупира цялото ми същество. Аз обаче не искам да се отмести, така че не казвам нищо — свободно.

— Искаш ли нещо за пиене? — пита ме.

Аз клатя глава.

— Имам вода в колата.

— Гладна ли си?

Отговарям, че не съм. Той изглежда мъничко разочарован, че не искам нищо. Може би все още не иска да се връща в колата.

— Май не бих отказала нещо сладко — казвам.

Бавно се появява една от редките му и скъпоценни усмивки.

— В такъв случай ще ти купя нещо сладко.

Обръща се и се отправя към щанда със сладкиши. Спирам до него и оглеждам възможностите. Взираме се в десертите прекалено дълго. В действителност не искам нищо сладко, но и двамата ги гледаме и се преструваме, че не е така.

— Това е странно — шепна.

— Кое? — пита той. — Да си избираме десерт или да се налага да се преструваме, че и двамата не искаме да бъдем на задната седалка?

Леле. Имам чувството, че по някакъв начин действително съм инфилтрирала мислите му. Само че това са думи, изречени доброволно. Думи, които ме карат да се почувствам наистина добре.

— И двете — отвръщам без колебание и се обръщам към него. — Пушиш ли?

Той отново ми отправя онзи поглед. Погледа, който казва, че съм странна.

Не ме е грижа.

— Не — отвръща нехайно.

— Спомняш ли си онези десертчета с формата на цигари, които продаваха, когато бяхме деца?

— Аха. Малко гаднички бяха, не мислиш ли?

Аз кимам.

— С Корбин непрекъснато си ги купувахме. За нищо на света не бих оставила мое дете да си вземе нещо такова.

— Съмнявам се, че все още се произвеждат — казва Майлс.

Отново се обръщаме към десертите.

— Ами ти? — пита ме.

— Аз какво?

— Пушиш ли?

Поклащам глава.

— Не.

— Хубаво. — Взираме се в десертите още мъничко. Той се обръща към мен и аз вдигам очи. — Искаш ли изобщо нещо сладко, Тейт?

— Не.

Той се засмива.

— В такъв случай май трябва да се връщаме в колата.

Съгласна съм с него, ала никой от нас не помръдва.

Той посяга към ръката ми и я докосва толкова леко, сякаш си дава сметка, че е направен от лава, а аз не съм. Хваща два от пръстите ми, дори не улавя цялата ми длан, и ме дръпва лекичко.

— Почакай — казвам и на свой ред дърпам ръката му. Той ме поглежда през рамо, а после се обръща към мен. — Какво каза на баща ми тази сутрин? Преди да си тръгнем?

Пръстите му ме стисват малко по-силно, лицето му запазва непроницаемото изражение, което така е усъвършенствал.

— Извиних му се.

Отново се обръща към вратата и този път аз го последвам. Пуска ръката ми едва когато наближаваме изхода. Когато най-сетне го прави, аз отново се превръщам в пара.

Вървя след него към колата и се надявам, че не вярвам наистина да съм способна на инфилтрация. Напомням си, че той е покрит с броня. Той е недостъпен.

Не знам дали мога да го направя, Майлс. Не знам дали мога да спазвам правило номер две, защото изведнъж искам да се покатеря в бъдещето ти повече, отколкото искам да се покатеря на задната седалка с теб.

— Имаше опашка — обяснява Майлс на Корбин, когато се качваме в колата.

Корбин минава на предавка и сменя радиостанцията. Не го интересува колко дълга е била опашката. Не подозира нищо, в противен случай би направил някакъв коментар. Пък и засега все още няма нищо подозрително.

Пътуваме от поне петнайсет минути, когато си давам сметка, че вече не мисля за Майлс. През последните петнайсет минути мислите ми се върнаха назад.

— Помниш ли как като малки искахме суперсилата ни да бъде да летим?

— Да, помня — отвръща той.

— Сега ти притежаваш твоята суперсила. Можеш да летиш.

Корбин ми се усмихва в огледалото за обратно виждане.

— Ами да. Предполагам, че това ме прави супергерой.

Облягам се в седалката и се заглеждам през прозореца. Мъничко им завиждам. Завиждам им заради нещата, които са видели. Местата, които са посетили.

— Какво е да видиш изгрева от небето?

Корбин свива рамене.

— Рядко му обръщам внимание. Прекалено съм зает, когато съм там горе.

Това ме натъжава_. Не го приемай за даденост, Корбин._

— Аз гледам — казва Майлс. Взира се през прозореца и гласът му е толкова тих, че едва го чувам. — Всеки път когато съм там горе, го гледам.

Не казва обаче какво е усещането. Гласът му е далечен, сякаш иска да задържи това чувство за себе си. Оставям го да го направи.

— Побеждавате законите на Вселената, когато летите — казвам аз. — Предизвиквате земното притегляне? Гледате изгреви и залези от места, които Майката Природа не е предвидила за нас? Ако се замислиш, вие наистина сте супергерои.

Корбин ме поглежда в огледалото за обратно виждане и се засмива_. Не го приемай за даденост, Корбин_. Майлс обаче не се смее. Все още се взира през прозореца.

— Ти спасяваш животи — казва ми. — Това е много по-впечатляващо.

Сърцето ми попива тези думи в мига, в който той ги изрича.

Правило номер две не изглежда никак добре от тук.

ГЛАВА 12

МАЙЛС

Шест години по-рано

Правило номер едно (да не се целуваме, когато родителите ни са вкъщи) е претърпяло промяна.

Сега то гласи, че можем да се целуваме, но само ако сме зад заключена врата.

За съжаление, правило номер две е непоклатимо. Никакъв секс.

А наскоро бе добавено и правило номер три: никакви потайни срещи нощем. Лиза все още понякога проверява Рейчъл през нощта, защото е майка на тийнейджърка и така е правилно.

Аз обаче ненавиждам това, че го прави.

Изкарахме цял месец под един покрив. Не говорим за това, че ни остават само малко повече от пет месеца. Не говорим за това, какво ще се случи, когато баща ми се ожени за майка й. Не говорим за факта, че тогава двамата ще бъдем свързани за много повече от пет месеца.

Празници.

Гостувания през почивните дни.

Семейни събирания.

И двамата ще трябва да ходим на едни и същи места, но ще го правим като семейство.

Не говорим за това, защото то ни кара да се чувстваме така, сякаш вършим нещо нередно.

Не говорим за него и защото е трудно. Когато си помисля за деня, в който тя ще се премести в Мичиган, а аз ще си остана в Сан Франсиско, не виждам нищо отвъд него. Не виждам нищо, където тя няма да бъде всичко за мен.

„Ще се върнем в неделя“, казва той.

„Къщата ще бъде на твое разположение. Рейчъл ще остане у една приятелка. Можеш да поканиш Иън на гости.“

„Вече го направих“, лъжа аз.

Рейчъл също излъга. Рейчъл ще си бъде тук през целия уикенд. Не искаме да им даваме какъвто и да е повод да ни подозират. Достатъчно трудно ми е да се мъча да не й обръщам внимание пред тях. Трудно е да се преструвам, че нямам нищо общо с нея, когато ми се иска да се смея на всяка нейна дума. Искам да плесна тържествуващо длан в нейната след всичко, което тя прави. Искам да се хваля пред баща ми за това, колко е умна, за високите й оценки, за добротата й, за остроумието й. Иска ми се да му кажа, че имам невероятна приятелка, с която ми се ще да го запозная, защото страшно ще я хареса.

И той наистина я обича. Ала не по начина, по който ми се иска.

Искам да я обича заради мен.

Сбогуваме се с родителите си. Лиза заръчва на Рейчъл да се държи добре, ала в действителност не се тревожи. Доколкото Лиза знае, Рейчъл слуша. Рейчъл се държи добре. Рейчъл не нарушава правилата.

С изключение на правило номер три. Този уикенд Рейчъл определено нарушава правило номер три.

Играем си на семейство.

Преструваме се, че къщата е наша. Преструваме се, че кухнята е наша, и Рейчъл ми готви. Аз се преструвам, че тя е моя, и се въртя наоколо, докато готви, не се откъсвам от нея. Докосвам я. Целувам я по шията. Отвличам я от задачите, които се опитва да изпълни, за да я почувствам до себе си. На нея й харесва, но се преструва, че не е така.

След като хапваме, тя сяда с мен на дивана. Пускаме си филм, ала изобщо не го гледаме. Не можем да престанем да се целуваме. Целуваме се толкова много, че устните ни заболяват. Ръцете ни заболяват. Заболяват ни стомасите, защото телата ни отчаяно искат да нарушат правило номер две.

Очаква ни дълъг уикенд.

Решавам, че имам нужда да си взема душ — в противен случай всеки момент ще започна да моля за изключение от правило номер две.

Вземам душ в нейната стая. Харесвам душа там. Харесвам го повече, отколкото го харесвах, докато беше просто моят душ. Харесва ми да виждам нейните неща наоколо. Харесва ми да спирам поглед върху бръсначката й и да си представям как изглежда, когато я използва. Харесва ми да гледам шампоаните й и да си мисля за нея, отметнала глава назад под струята, докато ги отмива от косата си.

Обожавам това, че моят душ е и неин.

„Майлс?“, казва тя. Чука, но вече е в банята. Водата пари кожата ми, ала гласът й я прави още по-гореща. Аз разтварям завесата за баня. Може би я разтварям твърде широко, защото искам тя да поиска да наруши правило номер две.

Рейчъл си поема леко дъх, ала очите й се спират там, където искам.

„Рейчъл“, казвам, усмихвайки се при вида на смутеното й изражение.

Очите й срещат моите.

Иска да вземем душ заедно. Просто е твърде срамежлива, за да ме помоли.

„Влизай“, казвам аз.

Гласът ми е дрезгав, сякаш съм крещял.

Гласът ми си беше наред преди пет секунди.

Затварям завесата за баня, за да скрия какво прави тя с мен, но и за да й дам малко уединение, докато се съблича. Никога не съм я виждал без дрехи. Усещал съм какво има под тях.

Изведнъж ставам нервен.

Тя гаси лампата.

„Имаш ли нещо против?“, пита срамежливо. Отговарям, че нямам, но ми се ще да беше по-самоуверена. Трябва да я направя по-самоуверена.

Тя разтваря завесата и аз виждам как единият й крак пристъпва вътре. Преглъщам, когато останалата част от тялото й го последва.

За щастие, нощната лампа хвърля достатъчно светлина, за да я обгърне в меко сияние.

Виждам я достатъчно добре.

Виждам я съвършено.

Очите й отново се впиват в моите и тя прави крачка към мен. Чудя се дали някога е делила душ с другиго, но не я питам. На свой ред правя крачка към нея, защото изглежда уплашена. Не искам да бъде уплашена.

Аз съм уплашен.

Докосвам раменете й и я побутвам лекичко към водата. Не се притискам в нея, въпреки че копнея да го направя. Оставям разстояние между нас.

Налага се.

Единственото, което ни свързва, са устните ни. Целувам я нежно, докосвайки устните й едва-едва, ала толкова боли. Боли повече, отколкото всяка друга целувка, която сме споделяли досега. Целувки, в които устите ни се сблъскват. Зъбите ни се сблъскват. Целувки, които свършват с това, как ухапвам устната й или тя ухапва моята.

Никоя от онези целувки не боли така, колкото тази, и не знам защо тя боли толкова много.

Трябва да се отдръпна. Казвам й да ми даде минутка и тя кима, а после отпуска буза върху гърдите ми. Аз се облягам на стената заедно с нея, затворил плътно очи.

Думите отново се опитват да пробият стената, която съм издигнал около тях. Всеки път когато съм с нея, те искат да излязат на повърхността, но аз продължавам да наливам още цимент върху стената, която ги заобикаля. Тя не бива да ги чуе.

Аз не бива да ги изрека.

Ала те блъскат по стената. Винаги блъскат толкова силно, че всичките ни целувки свършват по този начин. Имам нужда от минутка и тя ми я дава. В този миг те напират да излязат по-силно, отколкото когато и да било преди. Нуждаят се от въздух. Настояват да бъдат чути.

Не мога да понасям тези удари до безкрай, без стената да рухне.

Не мога да докосвам устните й със своите до безкрай, без думите да прелеят над стената, да се промъкнат през пукнатините, надигайки се в гърдите ми, докато не уловя лицето й в ръцете си, загледан в очите й, и не им позволя да сринат всички прегради, които стоят между нас и неминуемия момент, в който сърцата ни ще бъдат разбити.

Думите идват въпреки това.

„Не виждам нищо“, казвам.

Знам, че няма представа за какво говоря. Не искам да продължавам, ала думите идват въпреки това. Те са поели контрол.

„Когато ти се преместиш в Мичиган, а аз остана в Сан Франсиско? Не виждам нищо след това. Някога бях в състояние да си представя всяко бъдеще, което поискам, ала сега не виждам нищо.“

Целувам сълзата, която се търкулва по бузата й.

„Не мога да го направя“, казвам й. „Единственото, което искам да виждам, си ти и ако не мога да имам това… нищо друго не си струва. Ти правиш всичко по-хубаво, Рейчъл. Всичко.“ Целувам я силно по устата и този път изобщо не боли, сега, когато думите са отприщени. „Обичам те“, казвам й, освобождавайки се напълно.

Целувам я отново, без дори да й дам възможност да отговори. Не е нужно да ми отговаря със същото, докато не е готова; не искам да я чуя как ми казва, че онова, което изпитвам, е нередно.

Ръцете й са на гърба ми, теглят ме, придърпват ме по-близо. Краката й се обвиват около моите, сякаш се опитва да се слее с мен.

Вече го е направила.

Всичко отново става трескаво. Със сблъскване на зъби и хапане на устни, забързано, нетърпеливо, задъхано.

Тя стене и аз усещам, че опитва да се отскубне от устните ми, ала ръката ми е заровена в косата й и устата ми покрива отчаяно нейната, надявайки се, че никога няма да се откъсне за въздух.

Кара ме да я пусна.

Допирам чело до нейното, борейки се за дъх, в опит да не позволя на чувствата си да прелеят.

„Майлс“, казва тя запъхтяно. „Майлс, обичам те. Толкова се страхувам. Не искам това да свърши.“

Ти ме обичаш, Рейчъл.

Отдръпвам се и я поглеждам в очите.

Тя плаче.

Не искам да се страхува. Казвам й, че всичко ще бъде наред. Казвам й, че ще изчакаме да завършим и тогава ще им съобщим. Казвам й, че те ще го приемат. Махнем ли се веднъж от къщата, всичко ще бъде различно. Всичко ще бъде хубаво. Те ще трябва да разберат.

Казвам й, че ще се справим.

Тя кима трескаво.

„Ще се справим“, повтаря, съгласявайки се с мен.

Аз притискам чело в нейното. „Ще се справим, Рейчъл“, уверявам я. „Не мога да се откажа от теб сега. За нищо на света.“

Тя взема лицето ми между дланите си и ме целува.

Ти се влюби в мен, Рейчъл.

Целувката й смъква от гърдите ми товар, толкова тежък, че сега сякаш се рея. Струва ми се, че тя се рее заедно с мен.

Завъртам я, докато гърбът й не опира в стената.

Вдигам ръцете й над главата й и преплитам пръсти в нейните, притискайки дланите й към плочките зад нея.

Очите ни се срещат… и правило номер две става на пух и прах.

ГЛАВА 13

ТЕЙТ

— Благодаря ти, че ме накара да дойда — казва Майлс на Корбин. — Ако не се брои това, че си нараних ръката, и че открих, че си ме смятал за гей, си изкарах добре.

Корбин се усмихва и се обръща, за да отключи.

— Не е само моя вината, че те взех за гей. Никога не говориш за момичета и очевидно в продължение на шест години си отписал секса от дневния си режим.

Корбин отваря и влиза вътре, запътвайки се към спалнята си. Аз оставам на прага, обърната към Майлс.

Той се взира право в мен. Завладява ме.

— Вече е в дневния ред — подхвърля с усмивка.

Аз съм дневен ред. Не искам да бъда дневен ред. Искам да бъда план. Карта. Искам да бъда карта към бъдещето му.

Ала това нарушава правило номер две.

Майлс влиза заднешком в апартамента си и кима по посока на спалнята си.

— След като той заспи? — шепне.

Добре, Майлс. Можеш да престанеш да ме молиш. Ще бъда твоят дневен ред.

Кимам, преди да затворя вратата.

Къпя се и си избръсвам краката, и си мия зъбите, и си пея, и си слагам само толкова грим, колкото да изглежда, че изобщо не съм си сложила грим. Оправям си косата, за да изглежда така, сякаш изобщо не съм я оправила. Обличам си същите дрехи, с които бях по-рано, за да не изглежда така, че съм се преоблякла. Ала в действителност си сменям сутиена и бельото, защото преди не си подхождаха. А после имам чувството, че ще откача, защото тази вечер Майлс ще види сутиена и бельото ми.

И вероятно ще ги докосне.

Ако то е част от дневния му ред, може би дори ще бъде онзи, който ще ги свали.

Получавам есемес и звукът ме стряска, защото есемес в единайсет вечерта не е част от дневния ред. Съобщението е от непознат номер. Гласи просто:

Майлс: Той в стаята си ли е вече?

Аз: Откъде знаеш номера ми?

Майлс: Задигнах го от телефона на Корбин, докато пътувахме.

Някакъв странен глас запява в главата ми. „На-на-на-на бу-бу. Откраднал е номера ми.“

Ама че съм дете.

Аз: Не, гледа телевизия.

Майлс: Добре. Трябва да свърша нещо. Връщам се след двайсет минути. Ще оставя отключено, в случай че си легне преди това.

Кой ходи да свърши нещо в единайсет през нощта?

Аз: До скоро.

Взирам се в последното съобщение и потръпвам. Звучи прекалено нехайно. Оставям у него впечатлението, че непрекъснато правя такива неща. Вероятно си мисли, че дните ми обикновено преминават ето така:

Случаен тип: Тейт, искаш ли да правим секс?

Аз: Разбира се. Нека само довърша с тези двама мъже и веднага идвам. Между другото, нямам никакви правила, така че съм навита на всичко.

Случаен тип: Страхотно.

Минават петнайсет минути и телевизорът най-сетне спира. В мига, в който спалнята на Корбин се затваря, моята се отваря. Прекосявам дневната, измъквам се през входната врата и налитам на Майлс, който стои в коридора.

— Точно навреме — казва.

Държи торбичка, която мести в другата си ръка, така че да не я видя.

— След теб, Тейт — казва и отваря вратата.

Не, Майлс. Аз следвам. Така е с нас. Ти си твърд, аз съм течност. Ти разделяш водите, аз съм твоята диря.

— Жадна ли си?

Отправя се към кухнята, но не съм сигурна дали този път мога да го последвам. Не знам как да го направя и се боя, че ще забележи, че никога досега не съм имала правило едно или две. Ако миналото и бъдещето са недосегаеми, това оставя единствено настоящето, а аз нямам представа какво да правя в настоящето.

Отправям се към кухнята в настоящето.

— Какво имаш? — питам го.

Торбичката е на плота и когато ме вижда да я гледам, той я бута настрани, скривайки я от очите ми.

— Кажи ми какво искаш и ще видя дали го имам.

— Портокалов сок.

Той се ухилва и посяга към торбата. Вади кутия с портокалов сок и самият факт, че се е сетил за това, е доказателство за щедростта му. Както и за това, че не е нужно много, за да се разтопя. Би трябвало да му кажа, че едничкото ми правило току-що стана: Престани да правиш неща, които ме изпълват с желание да наруша твоите правила.

Поемам портокаловия сок с усмивка.

— Какво друго има в торбата?

Той свива рамене.

— Разни работи.

Гледа ме как отварям сока. Гледа ме как отпивам от него. Гледа ме как затварям кутията. Гледа ме как я поставям обратно, ала не ме гледа достатъчно внимателно, за да забележи колко бързо мога да посегна към торбичката.

Грабвам я миг преди ръцете му да се обвият около кръста ми.

Смее се.

— Върни я, Тейт.

Отварям я и поглеждам вътре.

Презервативи.

Засмивам се и я мятам обратно на плота. Обръщам се, ала ръцете му не ме пускат.

— Наистина ми се ще да кажа нещо неуместно или смущаващо, но не се сещам за нищо. Престори се, че съм измислила нещо, и се засмей въпреки това.

Той не се засмива, ала ръцете му все така са около мен.

— Толкова си странна.

— Не ме е грижа.

Той се усмихва.

— Всичко това е странно.

Твърди, че е странно, ала на мен ми се струва прекрасно. Не съм сигурна дали за него усещането от „странно“ е хубаво, или лошо.

— Странното хубаво ли е, или лошо?

— И двете — отговоря той. — Никое.

— Ти си странен.

Усмихва се широко.

— Не ме е грижа.

Ръцете му се плъзват нагоре по гърба ми, към раменете ми и се спускат надолу, докато дланите му не докосват моите.

Това ми напомня нещо и аз вдигам ръката му между нас.

— Как е раната ти?

— Оправя се — отвръща той.

— Вероятно би трябвало да я погледна утре — предлагам.

— Утре няма да съм тук. Заминавам след няколко часа.

През ума ми минават две мисли. Първо: Толкова съм разочарована, че заминава тази вечер. Второ: Защо съм тук, ако заминава тази вечер?

— Не трябва ли да спиш?

Той поклаща глава.

— Точно сега не съм в състояние да спя.

— Дори не си опитал. Не можеш да пилотираш самолет, без да си спал, Майлс.

— Първият полет е кратък. Освен това съм втори пилот. Ще спя в самолета.

Сънят не е на дневен ред сега_. Тейт е._

Тейт взема връх над спането в дневния му ред.

Чудя се над какво ли друго взема връх Тейт.

— Е — шепна и пускам ръката му. Не продължавам, защото няма какво да кажа след това „е“. Нищо. Нищичко.

Възцарява се мълчание.

Започва да става неловко.

— Е — казва той. Пръстите му се преплитат с моите и ги разперват. Пръстите ми харесват неговите пръсти.

— Искаш ли да знаеш колко време е минало за мен, след като аз знам една толкова интимна подробност за теб? — питам го.

Справедливо е, при положение че цялото ми семейство знае колко време е минало за него.

— Не — отвръща той простичко. — Ала искам да те целуна.

Хмм. Не съм сигурна как да го приема, ала нямам намерение да анализирам това не, когато е последвано от нещо такова.

— Ами целуни ме тогава — казвам.

Пръстите му оставят моите и се преместват от двете страни на главата ми. Задържа ме неподвижна.

— Надявам се, че отново имаш вкус на портокалов сок.

Едно, две, три, четири, пет, шест, седем, осем, девет.

Преброявам думите в последното му изречение, а после търся място в главата си, за да ги съхраня завинаги. Искам да ги скътам в някое чекмедже на ума си и да го надпиша: „Неща, които да изваждам и да препрочитам, когато глупавото му правило номер две се превърне в тъжно и самотно настояще“.

Майлс е в устата ми. Отново ме завладява. Затварям чекмеджето в ума си, отърсвам се от мислите си и се връщам при него.

Завладей ме, завладей ме, завладей ме.

Сигурно наистина имам вкус на портокалов сок, защото той реагира така, сякаш вкусът му харесва. Очевидно и на мен ми харесва неговият вкус, защото го притеглям към себе си, целувам го, правя всичко по силите си, за да го инфилтрирам, да го изпълня изцяло с Тейт.

Той се отдръпва, за да си поеме дъх, и казва:

— Забравил бях колко е хубаво.

Сравнява ме. Не ми харесва това, че ме сравнява с онази, която и да е тя, която някога го е карала да се чувства толкова хубаво.

— Искаш ли да знаеш нещо? — пита ме.

Искам. Искам да знам всичко, ала по някаква причина избирам точно този момент, за да си отмъстя за онази думичка, която ми каза по-рано.

— Не — заявявам и отново го придърпвам към устата си.

Той не отвръща на целувката ми веднага, защото не знае какво да мисли за това, което се случи току-що. Устата му обаче се съвзема достатъчно бързо. Струва ми се, че резкият ми отговор му хареса толкова, колкото неговият — на мен, и сега използва ръцете си, за да си отмъсти. Не съм сигурна къде ме докосва, защото миг след като ме докоснат на едно място, те се прехвърлят на друго. Докосва ме навсякъде и никъде, изобщо не ме докосва, и всичко това — едновременно.

Любимата ми част от целувките с Майлс е звукът. Звукът на устните му, когато се впият в моите. Звукът от това, как поглъщаме дъха на другия. Обожавам начина, по който той простенва, когато телата ни се притискат. Мъжете обикновено сдържат звуците, които издават, повече от момичетата.

Не и Майлс. Майлс ме желае и иска да го знам, и аз обожавам това.

Господи, обожавам го.

— Тейт — мълви до устата ми. — Да отидем в спалнята.

Кимам и той се откъсва от устните ми. Посяга към плота, за да извади кутията с кондоми. Тръгва с мен към спалнята, но после се връща в кухнята и взема портокаловия сок. Когато минава покрай мен, за да ме заведе в спалнята, ми намига.

Начинът, по който това едничко намигване ме кара да се почувствам, ме изпълва с ужас — какво ли ще изпитам, когато проникне в мен? Не съм сигурна дали ще го преживея.

Когато влизаме в спалнята, започвам да се притеснявам. Най-вече защото това е неговото жилище и общо взето, всичко става по неговите правила, и аз се чувствам в мъничко неизгодна позиция.

— Какво не е наред? — Събува си обувките, след което отива в банята, гаси осветлението и затваря вратата.

— Стана ми притеснено — прошепвам.

Стоя насред спалнята му и знам точно какво ще се случи. Обикновено подобни неща не се обсъждат и уговарят предварително по този начин. Те са спонтанни и страстни и никоя от двете страни не знае какво става, докато то не се случи.

Ала и двамата с Майлс знаем какво предстои.

Той отива до леглото и присяда на ръба.

— Ела — вика ме.

Усмихвам се и прекосявам няколкото крачки, които ни делят. Той улавя задната част на бедрата ми в шепи и притиска устни до тениската, покриваща корема ми. Ръцете ми се отпускат върху раменете му и аз навеждам поглед към него. Вдигнал е очи към мен и спокойствието в тях е заразително.

— Не е нужно да бързаме. Не е задължително да го направим тази вечер. Това не беше едно от правилата.

Смея се, но поклащам глава.

— Не, всичко е наред. Ти заминаваш след няколко часа и няма да те има, колко, пет дни?

— Девет — отвръща той.

Ненавиждам тази цифра.

— Не искам да те карам да чакаш девет дни, след като ти вдъхнах надежда.

Ръцете му се плъзват по бедрата ми и спират върху предната част на дънките ми. Разкопчава копчето без проблем.

— Да мога да си представям как правя това с теб, не е никакво мъчение — уверява ме, докато пръстите му докосват ципа ми. Започва да го дърпа надолу и ударите на сърцето ми са като ковашки чук, сякаш някой строи нещо в гърдите ми. Може би сърцето ми си прави стълба към небето, защото знае, че ще се пръсне и ще умре в мига, в който дънките ми се свлекат на пода.

— Сигурна съм, че би било мъчение за мен — прошепвам.

Ципът ми е свален и ръката му се вмъква в дънките ми. Обвива се около хълбока ми и ги дръпва надолу.

Затварям очи и се мъча да не се олюлея, ала другата му ръка вече е повдигнала тениската ми достатъчно, за да могат устните му да се притиснат в корема ми. Невероятно е.

Сега и двете му ръце са в дънките ми, плъзгат се около дупето ми. Свалят ги надолу, докато стигат до коленете ми. Езикът му открива стомаха ми и ръцете ми се изгубват в косите му.

Когато дънките най-сетне се смъкват до глезените ми, аз излизам от тях и от обувките си едновременно. Ръцете му се вдигат по бедрата ми и лягат върху кръста ми. Притегля ме към себе си и аз го обкрачвам. Той намества краката ми от двете си страни, а после взема дупето ми в шепи и ме притиска плътно към себе си. Аз изохквам.

Не знам защо имам чувството, че аз съм неопитната. Определено не очаквах да поеме контрола толкова уверено, но не се оплаквам.

Ни най-малко.

Вдигам послушно ръце, когато той понечва да свали тениската ми. Хвърля я на пода зад мен и устните му отново откриват моите, докато пръстите му се залавят със закопчалката на сутиена ми.

Не е честно. Аз съм на път да остана почти гола, а той все още не е свалил абсолютно нищо.

— Толкова си красива — шепне, докато се отдръпва назад, за да махне сутиена ми. Пръстите му се пъхват под презрамките и ги плъзват по ръцете ми. Аз затаявам дъх и чакам да го свали. Толкова отчаяно искам устата му върху себе си, че не съм в състояние да мисля трезво. Когато сутиенът се смъква, разкривайки ме изцяло, той изпуска дъха си. — Леле — казва, дишайки накъсано.

Мята сутиена на пода и отново поглежда към мен. Усмихва се и за миг докосва устните ми със своите, целувайки ги нежно. Когато се отдръпва, слага ръце на бузите ми и надниква в очите ми.

— Забавляваш ли се?

Прехапвам долната си устна, за да не се усмихна — толкова много искам да го направя в този момент. Той се привежда и взема устната ми в устата си, издърпвайки я от зъбите ми. Целува я в продължение на няколко секунди, а после я пуска.

— Не я хапи отново. Харесва ми да те виждам как се усмихваш.

Естествено, аз се усмихвам отново.

Ръцете ми, които почиват върху раменете му, се плъзгат надолу по гърба му и подръпват тениската му. Той пуска лицето ми и повдига ръце, така че да мога да я съблека. Аз се отдръпвам лекичко назад и го изпивам с поглед, така както ме изпива и той. Прокарвам ръце по гърдите му, докосвайки всеки контур на всеки мускул.

— Ти също си красив.

Той притиска длани до гърба ми, карайки ме да се изпъна. В мига, в който го правя, устата му се спуска към гърдите ми и езикът му се плъзва по зърното ми. Аз простенвам, а той го покрива изцяло с устата си.

Едната му ръка се спуска към хълбока ми и се пъха под ръба на бельото ми.

— Искам те по гръб — прошепва.

Без да сваля ръка от гърба ми, той с огромна лекота променя позата ни, издърпвайки ме от скута си върху леглото. Сега е приведен над мен и подръпва бельото ми, докато езикът му потъва в устата ми. Пръстите ми начаса откриват копчетата на дънките му и ги разкопчават, ала той се отдръпва.

— Не бих го направил все още — предупреждава ме. — В противен случай всичко ще свърши по-бързо, отколкото започна.

Не ме е грижа колко ще продължи. Просто искам дрехите му да ги няма.

Заема се да свали бельото ми. Сгъва единия ми крак и измъква бикините ми над стъпалото, а после прави същото и с другия. Вече определено не ме гледа в очите.

Оставя краката ми да тупнат обратно върху леглото, след което се надига и се отдръпва на една-две крачки.

— Леле — шепне, взирайки се в мен. Просто си стои там и ме съзерцава как лежа гола върху леглото му, докато той все още е удобно скрит в дънките си.

— Струва ми се мъничко несправедливо — отбелязвам.

Той поклаща глава и вдига юмрук към устата си, хапейки кокалчетата си. Извръща се и си поема дъх, бавно и дълбоко. След това отново се обръща към мен и очите му се плъзват по цялото ми тяло, докато не срещат моите.

— Това е твърде много, Тейт.

Усещам разочарованието, прокраднало се в думите му. Все още клати глава, но вече отива към нощното шкафче. Взема кутията с презервативи, вади един и го отваря със зъби.

— Съжалявам — казва, докато трескаво си събува дънките. — Исках да го направя хубаво за теб. Или поне запомнящо се. — Гледа ме в очите, ала на мен ми е трудно да отвърна на погледа му, защото вече е свалил и боксерките си. — Но ако не проникна в теб в следващите две секунди, това ще стане адски смущаващо за мен.

Приближава се бързо и си слага презерватива с една ръка, докато с другата разтваря коленете ми.

— Ще ти се отплатя след няколко минути. Обещавам — казва, поспирайки между краката ми в очакване на моето съгласие.

— Майлс — отвръщам. — Не ме е грижа за нищо от това. Просто те искам вътре в мен.

— Слава богу.

Той въздъхва. Улавя крака ми под коляното и устните му срещат моите. Потъва в мен толкова мощно и бързо, че аз на практика изкрещявам в устата му. Той не спира, за да ме попита дали ме боли. Не забавя темпото. Нахлува все по-яростно и по-дълбоко, докато просто е невъзможно да бъдем по-близо.

Наистина боли, ала по най-прекрасния начин.

Стена в устата му, той стене до шията ми, а устните и ръцете му са навсякъде. То е грубо. Чувствено и бурно, и горещо, и изобщо не е тихо. Бързо е и от начина, по който гърбът му се напряга под ръцете ми, разбирам, че е прав. Няма да отнеме дълго.

— Тейт — шепне задъхано. — Господи, Тейт.

Мускулите на краката му се обтягат и тялото му се разтреперва.

— Мамка му — стене. Устните му се притискат силно в моите и той остава неподвижен, въпреки тръпките, разтърсващи краката и гърба му. Най-сетне откъсва устни от моите и изпуска рязко дъха си, отпускайки чело до слепоочието ми. — Исусе Христе — казва, все още напрегнат. Все още треперещ. Все така потънал дълбоко в мен.

В мига, в който излиза, устните му се озовават на шията ми и поемат надолу, докато не откриват гърдите ми. Целува ги, но само за миг, преди отново да се върне на устата ми.

— Искам да те вкуся. Съгласна ли си?

Аз кимам.

Кимам енергично.

Той се надига от леглото, изхвърля кондома и се връща на мястото си до мен. Гледам го през цялото време, защото (колкото и да не иска да знае откога не съм била с мъж) е минала почти година. Изобщо не може да се сравнява с шестте години, през които е чакал той, ала е достатъчно дълго, за да не ми се ще да пропусна нищичко, като затворя очи. Особено когато имам възможност да съзерцавам на воля онова V, без да се срамувам от факта, че не съм в състояние да откъсна очи от него.

Сега той гледа тялото ми също толкова запленено, докато ръката му се плъзга по корема ми и се спуска до бедрата ми. Разтваря краката ми, съзерцавайки онова, което прави с мен, така запленено, че просто трябва да остана с отворени очи, за да го гледам как ме гледа. Гледката на ефекта, който имам върху него, е достатъчно възбуждаща още преди да ме е докоснал.

Два от пръстите му се плъзват в мен и изведнъж става много по-трудно да продължа да го гледам. Палецът му остава отвън, дразнейки всяко местенце, което може да докосне. Аз стена и отпускам ръце над главата си, докато затварям очи.

Моля се да не спира. Не искам да спира.

Устата му открива моята и той ме целува нежно, устните му — пълен контраст с натиска на ръката му. Устата му бавно започва да прокарва пътечка надолу по брадичката ми, спуска се по шията ми, ямичката на гърлото ми, надолу по гърдите ми, покрива зърното ми и продължава по корема ми, надолу, надолу_, мили боже_, надолу.

Настанява се между краката ми, без да вади пръсти от мен, докато езикът му среща кожата ми, разтваря ме, кара гърба ми да се извие в дъга и ума ми да отлети.

Аз се оставям изцяло на ставащото.

Не ме е грижа, че стена толкова силно, че вероятно току-що събудих целия етаж.

Не ме е грижа, че забивам пети в матрака, мъчейки се да се отскубна, защото е твърде много.

Не ме е грижа, че пръстите му ме пускат, за да сграбчат хълбоците ми и да ме задържат до устата му, отказвайки да ми позволят да се откопча от него_, слава богу._

Не ме е грижа, че най-вероятно му причинявам болка, че го скубя, че го притискам към себе си, правейки всичко, на което съм способна, за да достигна място, толкова високо, че съм почти сигурна, че никога не съм била там досега.

Краката ми започват да треперят и пръстите му отново потъват в мен, и аз съм сигурна, че се опитвам да се задуша с възглавницата му, защото не искам да го изхвърлят от комплекса заради мен, ако изкрещя толкова силно, колкото ми се иска да крещя в този миг.

Изведнъж ме обзема усещането, че се издигам във въздуха, политам. Струва ми се, че бих могла да погледна надолу и да видя изгрева под себе си. Струва ми се, че се рея в облаците.

Аз…

О, господи.

Аз…

Исусе Христе.

Аз… това… той.

Аз падам.

Аз се рея.

Леле.

Леле, леле, леле.

Не искам никога отново да докосна земята.

Когато напълно съм се разтопила върху леглото, устата му поема жадно нагоре по тялото ми. Той отмества възглавницата от лицето ми и я захвърля настрани, а после ме целува за миг.

— Още веднъж — казва.

Става от леглото и се връща след броени секунди, и ето че отново е в мен, но този път изобщо не се опитвам да отворя очи. Ръцете ми са разперени над главата, пръстите му са преплетени в моите и той прониква, нахълтва, живее в мен. Бузите ни са притиснати, челото му е върху възглавницата ми и на никой от нас не му е останала достатъчно енергия, за да издаде какъвто и да било звук този път.

Той навежда глава, докато устните му срещат ухото ми, а после забавя темпото, открива нежен ритъм, излиза напълно от мен и отново потъва. Прави го няколко пъти и всичко, на което съм способна, е да лежа и да го усещам.

— Тейт — шепне той, устните му са съвсем близо до ухото ми. Излиза от мен и отново застива. — Вече мога да го кажа със стопроцентова сигурност.

Потъва в мен.

— Най.

Излиза от мен и отново повтаря движението си.

— Невероятното.

Отново.

— Нещо.

Отново.

— Което.

Отново.

— Съм.

Отново.

— Изпитвал.

Отново.

— Някога.

Застива, дишайки тежко до ухото ми, стиснал ръцете ми толкова силно, че боли; но не издава нито звук, когато за втори път достига освобождението си.

Не помръдваме.

Много дълго не помръдваме.

Не съм в състояние да изтрия изтощената усмивка от лицето си. Почти съм сигурна, че тя е там завинаги.

Майлс се отдръпва и ме поглежда. Усмихва се, когато вижда лицето ми, и докато го гледам, осъзнавам, че нито веднъж не срещна очите ми, докато беше в мен. Чудя се дали е нарочно, или е просто съвпадение.

— Коментари? — пита закачливо. — Предложения?

Аз се засмивам.

— Съжалявам. Просто… не мога… думи… — Клатя глава, давайки му да разбере, че все още се нуждая от малко време, преди да съм в състояние да говоря.

— Занемяла — казва той. — Още по-добре.

Целува ме по бузата, а после се изправя и отива в банята. Аз затварям очи и се чудя възможно ли е това между нас изобщо да свърши добре.

Невъзможно е.

Знам го отсега, защото вече не искам да правя това с никой друг.

Никой, освен Майлс.

Той излиза от банята и се навежда, за да вземе боксерките си. Вдига бельото и дънките ми и ги оставя върху леглото до мен.

Вероятно намек, че иска да се облека?

Сядам и гледам как той вдига сутиена и тениската ми и ми ги подава. Всеки път когато очите му срещнат моите, се усмихва, но на мен ми е трудно да му отвърна със същото.

След като се обличам, той ме повдига и ме целува, а после обвива ръце около мен.

— Размислих — казва. — След това тук съм почти сигурен, че следващите девет дни ще бъдат истинско мъчение.

Прехапвам усмивката си, но той не забелязва, защото все още съм в прегръдките му.

— Аха.

Целува ме по челото.

— Ще заключиш ли на излизане?

Преглъщам разочарованието си и незнайно как намирам силата, за да му се усмихна, когато ме пуска.

— Разбира се.

Докато отивам към вратата на спалнята, чувам как той се отпуска тежко върху леглото.

Тръгвам си, без да съм сигурна какво би трябвало да изпитвам. Той не ми обеща нищо повече от онова, което се случи току-що между нас. Направихме това, на което се съгласих доброволно, и то бе — да правим секс.

Просто не очаквах това всепоглъщащо чувство на срам. Не заради начина, по който ме отпрати веднага след като свършихме. Мислех, че ще искам това между нас да бъде просто секс, така както и той, ала съдейки по поражението, което сърцето ми понесе през последните две минути, не съм сигурна, че съм способна на нещо толкова просто с него.

Долавям едно тъпичко гласче в главата си, което ме предупреждава да се отдръпна, преди нещата да са станали прекалено сложни. За съжаление, има и друг, много по-силен глас, който ме подтиква да не спирам… казва ми, че заслужавам да се позабавлявам мъничко, при всичката работа, с която е изпълнен животът ми.

Само мисълта за това, колко много ми хареса тази вечер, е достатъчна, за да ме накара да приема и дори да приветствам нехайното му отношение след това. Може би с мъничко повече практика бих могла и аз да го овладея.

Приближавам се до вратата на апартамента си, но спирам, когато чувам някой да говори. Долепям ухо до вратата и се заслушвам. Корбин води разговор в дневната, вероятно с някого по мобилния си.

Не мога да вляза сега. Той мисли, че съм в леглото.

Поглеждам обратно към вратата на Майлс, ала нямам намерение да почукам на нея. Не само че би било неловко, но и би означавало, че той ще спи дори още по-малко.

Отправям се към асансьора и решавам да почакам половин час във фоайето, с надеждата Корбин скоро да се прибере в спалнята си.

Абсурдно е да си мисля, че трябва да крия това от Корбин, ала последното, което искам, е той да се ядоса на Майлс. А точно така ще стане.

Слизам от асансьора във фоайето, без да съм сигурна какво изобщо правя. Предполагам, че бих могла да изчакам в колата си.

— Изгуби ли се?

Поглеждам към Кеп и виждам, че седи на обичайното си място, въпреки че е почти полунощ. Той потупва празния стол до себе си.

— Защо не седнеш?

Аз се приближавам.

— Този път не нося нищо за ядене — казвам. — Съжалявам.

Той клати глава.

— Не те харесвам заради храната ти, Тейт. Не си чак толкова добра готвачка.

Смея се и усещането да се смея е прекрасно. През последните два дни всичко беше толкова напрегнато.

— Как беше Денят на благодарността? — пита той. — Момчето добре ли си изкара?

Поглеждам го и накланям объркано глава.

— Момчето?

Той кима.

— Господин Арчър. Не прекара ли празника с теб и брат ти?

Аз кимам, разбрала въпроса му.

— Да — отвръщам. Ще ми се да добавя, че съм почти сигурна, че господин Арчър е прекарал най-хубавия Ден на благодарността от шест години насам, но не го правя. — Мисля, че господин Арчър си изкара страхотно.

— И за какво е тази усмивка?

Начаса изтривам усмивката, която дори не си бях дала сметка, че се е появила върху лицето ми. Сбърчвам нос.

— Каква усмивка?

Кеп се смее.

— О, по дяволите. Ти и момчето? Да не се влюбвате, Тейт?

Аз клатя глава.

— Не — отвръщам незабавно. — Нищо такова.

— Какво е тогава?

Бързо извръщам поглед, усетила как по врата ми плъзва руменина. Кеп се смее при вида на бузите ми, придобили червения цвят на столовете, върху които седим.

— Може и да съм стар, но това не означава, че не мога да чета езика на тялото. Да разбирам ли, че ти и момчето… какъв е изразът, който използват сега? Сте се забили?

Навеждам се напред и заравям лице в ръцете си. Не мога да повярвам, че водя подобен разговор с един осемдесетгодишен мъж.

— Няма да отговоря на този въпрос — клатя глава.

— Разбирам — кимва Кеп. И двамата мълчим в продължение на няколко секунди, докато осмисляме онова, което на практика му казах току-що. — Ами добре. Може би момчето най-сетне ще започне да се усмихва от време на време.

Аз кимам, напълно съгласна. Определено бих искала да видя повече от усмивката на Майлс.

— Сега може ли да сменим темата?

Кеп бавно обръща глава към мен и повдига рошавите си сиви вежди.

— Разказвал ли съм ти за онзи път, когато намерихме труп на третия етаж?

Поклащам глава, изпълнена с облекчение, че смени темата, но и объркана, как е възможно разговорът за един труп да ми помогне да намеря облекчение.

Аз съм също толкова ужасна, колкото и Кеп.

ГЛАВА 14

МАЙЛС

Шест години по-рано

„Мислиш ли, че ни харесва толкова много да го правим, защото не бива да го правим?“, пита Рейчъл.

Говори за това, да се целуваме.

Целуваме се страшно много.

При всяка възможност, която ни се удава, и при всяка, която не ни се удава.

„Когато казваш «не бива», какво имаш предвид — това, че родителите ни са заедно?“

„Да“, отвръща тя. Задъхана е, защото в момента прокарвам пътечка от целувки по шията й.

Харесва ми това, че спирам дъха й.

„Помниш ли първия път, когато те видях, Рейчъл?“

Тя простенва и това означава „да“.

„А помниш ли как те заведох в часа на господин Клейтън?“ Тя отвръща с още едно безмълвно „да“.

„Тогава исках да те целуна.“ Стигам до устата й и я поглеждам в очите. „А ти? Искаше ли да ме целунеш?“

„Да“, казва тя и в очите й виждам, че се е върнала в онзи ден. Денят, в който се превърна във всичко за мен.

„Тогава не знаехме за родителите ни“, обяснявам. „И все пак искахме да го правим. Така че, не, не мисля, че заради това толкова ни харесва сега.“

Тя се усмихва.

„Виждаш ли?“, прошепвам и докосвам нежно устните й със своите, за да й покажа колко е прекрасно.

„Ами ако просто обичаме целувките по принцип?“, пита тя. „Ами ако то няма нищо общо с теб или мен конкретно?“

Винаги прави така. Казвам й, че би трябвало да стане адвокат, защото толкова много обича да се вживява в ролята на адвокат на дявола. Аз обаче обожавам това, че го прави, така че винаги се включвам в играта.

„Основателен въпрос“, отвръщам. „Харесва ми да се целувам. Не познавам никой, на когото да не му харесва. Има обаче разлика между това и просто да ми харесва да се целувам.“

Тя ме поглежда любопитно. „И каква е тя?“

Отново притискам устни до нейните. „Ти“, прошепвам. „Харесва ми да целувам теб.“

Това отговаря на въпроса й, защото тя се надига, за да седне, и връща устните си до моите.

Харесва ми, че Рейчъл поставя всичко под съмнение.

То ме кара да погледна на нещата по друг начин.

Винаги ми е харесвало да целувам момичетата, които съм целувал в миналото, но само заради самото целуване. В действителност то нямаше нищо общо с тях самите.

Когато целувах всички онези момичета, изпитвах удоволствие. Ето защо на хората им харесва да се целуват — защото е приятно.

Ала когато ти харесва да целуваш едно момиче заради това, кое е то, разликата не е в удоволствието.

Разликата е в болката, която изпитваш, когато не я целуваш.

Не ме болеше, когато не целувах другите момичета, които целувах в миналото си.

Боли единствено когато не целувам Рейчъл.

Навярно това обяснява защо да се влюбиш, е толкова мъчително.

Харесва ми да те целувам, Рейчъл.

ГЛАВА 15

ТЕЙТ

Майлс: Заета ли си?

Аз: Винаги съм заета. Какво има?

Майлс: Нуждая се от помощта ти. Няма да отнеме дълго.

Аз: До пет минути съм при теб.

Вероятно трябваше да си дам десет минути вместо пет, защото днес не съм вземала душ, а след десетчасовата смяна снощи определено имам нужда от такъв. Ако знаех, че си е вкъщи, вземането на душ щеше да е начело в списъка ми с приоритети, но мислех, че ще се върне едва утре.

Прибирам косата си в хлабав кок и сменям долнището на пижама с дънки. Все още няма дванайсет часът, но ми е неудобно да си призная, че съм в леглото.

Почуквам на вратата и отварям, когато той се провиква да вляза. Качил се е на стол до един от прозорците в дневната. Поглежда ме и кима.

— Вземи ей онзи стол и го сложи ей тук — казва и посочва на няколко крачки от себе си. — Опитвам се да взема мерки, но никога досега не съм купувал пердета и нямам представа дали трябва да измеря външната рамка, или същинския прозорец.

Я виж ти. Ще купува пердета.

Избутвам стола от другата страна на прозореца и се покатервам отгоре му. Майлс ми подава единия край на ролетката и започва да дърпа.

— Зависи от това какви завеси искаш, така че на твое място бих измерила и двете — съветвам го аз.

Отново е в делнични дрехи, по дънки и тениска. От тъмносиния й цвят очите му изглеждат по-малко сини. Ясни. Почти прозрачни, ала знам, че това е невъзможно. Очите му са всичко друго, но не и прозрачни, не и с онази стена, която е издигнал зад тях.

Въвежда мерките в телефона си, а после мерим още веднъж. След като записва и тези цифри, слизаме от столовете и ги избутваме обратно до масата.

— Ами килим? — пита той, взирайки се в пода. — Смяташ ли, че трябва да си взема килим?

Свивам рамене.

— Зависи какво харесваш.

Той кимва бавно, все така загледан в голия под.

— Вече не знам какво харесвам — отговаря тихо. Хвърля ролетката на дивана и ме поглежда. — Искаш ли да дойдеш?

Сдържам се да не кимна веднага.

— Къде?

Той отмята косата от челото си и посяга към якето, метнато на гърба на дивана.

— Там, откъдето хората си купуват пердета.

Би трябвало да откажа. Избирането на пердета е нещо, което правят двойките. Избирането на пердета е нещо, което правят приятелите. Избирането на пердета не е нещо, което Майлс и Тейт би трябвало да правят, ако възнамеряват да се придържат към правилата си, само че аз определено, абсолютно, несъмнено не искам да правя нищо друго.

Свивам рамене, така че отговорът ми да изглежда по-небрежен, отколкото е.

— Защо не. Нека само да заключа.

* * *

— Кой е любимият ти цвят? — питам го, когато се качваме в асансьора.

Опитвам да се съсредоточа върху задачата ни, но не мога да отрека как копнея той да се протегне и да ме докосне. Целувка, прегръдка… каквото и да е. Само че стоим в двата ъгъла на асансьора. Не сме се докосвали от нощта, когато за първи път правихме секс. Нито пък сме говорили или сме си пращали съобщения.

— Черно? — казва той, сякаш и сам не е сигурен в отговора си. — Харесвам черно.

Аз клатя глава.

— Не можеш да си сложиш черни пердета. Имаш нужда от цвят. Може би нещо близо до черното, но не черно.

— Тъмносиньо? — Забелязвам, че очите му вече не са върху моите. Не, те се плъзват бавно по тялото ми, чак до пръстите на краката. Усещам всяко местенце, където се съсредоточават.

— Тъмносиньото може и да свърши работа — отвръщам тихичко. Почти съм сигурна, че единствената функция на този разговор е да не пътуваме в мълчание. От начина, по който ме гледа, виждам, че в момента никой от нас не мисли за цветове, пердета и килими.

— Тази вечер на работа ли си, Тейт?

Аз кимам. Харесва ми, че мисли за тази вечер, и обожавам начина, по който завършва почти всеки въпрос с името ми. Обожавам начина, по който го изрича. Би трябвало да поискам да произнася името ми всеки път щом се обърне към мен.

— Трябва да отида чак в десет.

Асансьорът стига на приземния етаж и двамата се насочваме към вратата едновременно. Ръката му ляга на кръста ми и електричеството, което минава през мен, е неоспоримо. И преди съм се увличала по мъже, по дяволите, влюбвала съм се, ала ничие докосване не е било в състояние да ме накара да реагирам по този начин.

В мига, в който слизам от асансьора, той сваля ръка от кръста ми и изведнъж аз си давам сметка, че не ме докосва, много по-ясно, отколкото преди да ме докосне. Всяко ново късче, което получа, ме кара да жадувам за още.

Кеп не е на обичайното си място. В това няма нищо чудно, при положение че е едва дванайсет часът. Той не е от онези, които обичат да стават рано. Може би затова се разбираме толкова добре.

— Искаш ли да отидем пеша? — пита Майлс.

Казвам да, въпреки че навън е студено. Предпочитам да вървя, а наблизо има няколко магазина, които могат да ни свършат работа. Предлагам един, покрай който минах наскоро и който се намира на няколко пресечки от нас.

— След теб — казва той и ми отваря вратата.

Прекрачвам навън и се загръщам в палтото си. Дълбоко се съмнявам, че Майлс е от мъжете, които се държат за ръка на обществено място, така че изобщо не се притеснявам дали трябва да направя ръцете си достъпни за него. Обвивам ги около себе си, за да се стопля, и ние тръгваме един до друг.

През по-голямата част от времето мълчим, но аз нямам нищо против. Не съм от онези, които имат нужда непрекъснато да говорят, и започвам да откривам, че и той май е такъв.

— Стигнахме — казвам, когато доближаваме една пешеходна пътека, и посочвам надясно. Погледът ми се спира върху един възрастен мъж, който седи на тротоара, увит в окъсано, тънко палто. Очите му са затворени, ръкавиците върху треперещите му ръце са осеяни с дупки.

Открай време ми е мъчно за хората, които си нямат нищо и нямат къде да отидат. Корбин мрази това, че не съм в състояние да мина покрай някой бездомник, без да му дам пари или храна. Твърди, че повечето от тях са бездомни, защото са пристрастени към алкохола или наркотиците, и че когато им давам пари, това само подхранва пристрастяването им.

Честно казано, не ме е грижа дали е така. Ако някой е бездомен, защото изпитва нужда по-силна от нуждата за дом, това изобщо не ме спира. Може би защото съм медицинска сестра, аз не вярвам, че пристрастяването е избор. То е заболяване и ме боли да виждам хора, принудени да живеят по този начин, защото то е по-силно от тях.

Щях да му дам пари, ако си бях взела чантата.

Осъзнавам, че съм спряла, когато виждам Майлс да поглежда назад към мен. Гледа ме как гледам стария човек, така че ускорявам крачка и го настигам. Не казвам нищо, за да оправдая разтревоженото си изражение. Безсмислено е. Правила съм го с Корбин достатъчно пъти, за да знам, че нямам никакво желание да се опитвам да променя всички мнения, с които не съм съгласна.

— Това е — казвам и спирам пред магазина.

Майлс също спира и очите му се плъзват по витрината.

— Харесва ли ти това? — пита и посочва нещо.

Приближавам се и се заглеждам заедно с него. Изложена е цяла спалня, но той разглежда отделни елементи от нея. Подът е застлан със сив килим с геометрични форми в различни оттенъци на синьо и черно. Прилича на нещо, което действително би му било по вкуса.

Завесите обаче не са тъмносини, а оловносиви с една бяла ивица, спускаща се вертикално от лявата страна.

— Да, харесва ми — отвръщам.

Той минава пред мен и ми отваря, за да вляза. Преди вратата да се е затворила зад гърба ни, една продавачка вече идва към нас. Пита дали може да ни помогне с нещо и Майлс сочи към прозореца.

— Искам тези пердета. Четири. Както и килима.

Продавачката се усмихва и ни дава знак да я последваме.

— Какъв размер ще ви трябва?

Майлс вади телефона си и й дава мерките. Тя му помага да избере корнизи и ни моли да я изчакаме няколко минути. Отправя се към дъното на магазина и ни оставя сами на касата. Аз се оглеждам наоколо, обзета от внезапно желание да избера неща за моето жилище. Възнамерявам да остана при Корбин още няколко месеца, но няма да ми навреди да имам поне някаква идея какво ще искам, когато най-сетне се изнеса. Надявам се, когато времето настъпи, да ми е толкова лесно, колкото му беше на Майлс днес.

— Никога досега не съм виждала някой да пазарува толкова бързо — казвам му.

— Разочарована ли си?

Поклащам глава. Ако има нещо, с което не се справям добре като момиче, то е да пазарувам. Всъщност съм облекчена, че му отне само минута.

— Мислиш ли, че трябваше да поразгледаме повече? — пита той. Облегнал се е на щанда и ме гледа. Харесва ми начинът, по който го прави… сякаш съм най-интересното нещо в магазина.

— Ако харесваш онова, което си избра, няма смисъл да разглеждаш още. Когато знаеш, знаеш.

Срещам погледа му и начаса устата ми пресъхва. Той се съсредоточава върху мен и сериозното му изражение ме кара да се чувствам неловко, едновременно нервна и интересна. Оттласква се от щанда и прави стъпка към мен.

— Ела. — Пръстите му се обвиват около моите и ме дръпват след него.

Пулсът ми е абсурден. Направо е тъжно.

Това са просто пръсти, Тейт. Не им позволявай да имат подобен ефект върху теб.

Той продължава напред, докато не стигаме до дървен параван от три части, украсен с йероглифи. От онези, които хората слагат в ъгъла на спалнята си. Никога не съм ги разбирала. Майка ми има такъв и се съмнявам, че дори веднъж е минала зад него, за да се преоблече.

— Какво правиш? — питам го.

Той се обръща и ме поглежда, без да пуска ръката ми. Усмихва се широко и се пъхва зад паравана, придърпвайки ме след себе си, така че и двамата сме скрити от останалата част на магазина. Не мога да сдържа смеха си — имам чувството, че сме в гимназията и се крием от учител.

Той слага пръст на устните ми.

— Шшт — прошепва и ми се усмихва, без да откъсва очи от устата ми.

Начаса преставам да се смея, защото случващото се вече не ми се струва забавно. Преставам да се смея, защото в мига, в който пръстът му се докосва до устните ми, аз забравям как да се смея.

Забравям всичко.

В този момент единственото, върху което мога да се съсредоточа, е пръстът му, плъзгащ се леко по устата и брадичката ми. Очите му следват движението му, докато той продължава да се спуска нежно по гърлото и гърдите ми, надолу, надолу, надолу чак до корема ми.

Усещането от този един-единствен пръст е, сякаш ме докосват хиляди ръце. Дробовете ми и неспособността им да се справят са доказателство за това.

Все така не откъсва поглед от пръста си, когато той спира на върха на дънките ми, точно над копчето. Дори не докосва кожата ми, ала никога не бихте се досетили по учестения ми пулс. Ето че цялата му ръка се плъзва по стомаха ми през тениската и не спира на кръста ми. Двете му ръце улавят хълбоците ми и ме притеглят напред, притискайки ме към него.

Очите му се затварят за миг, а когато се отварят отново, вече не гледат надолу. Взират се право в мен.

— Искам да те целуна от мига, в който прекрачи прага ми днес.

Признанието му ме кара да се усмихна.

— Притежаваш забележително търпение.

Дясната му ръка оставя хълбока ми и се вдига към слепоочието ми, докосвайки косата ми невероятно леко. Той поклаща бавно глава в знак на несъгласие.

— Ако притежавах забележително търпение, сега нямаше да си тук с мен.

Вкопчвам се в това изречение и начаса се опитвам да разгадая смисъла зад него, ала в мига, в който устните му докосват моите, преставам да се интересувам от думите, излезли от тях. Интересувам се единствено от устата му и усещането, когато тя превзема моята.

Целувката му е бавна и спокойна — пълна противоположност на моя пулс. Дясната му ръка е на тила ми, а лявата се обвива около кръста ми. Той изследва устата ми търпеливо, сякаш възнамерява да ме задържи зад този параван цял ден.

Трябва да повикам на помощ цялата сила на волята си, за да не обвия ръце и крака около него. Опитвам се да открия търпението, което той демонстрира незнайно как, ала ми е трудно, когато пръстите и ръцете, и устните му изтръгват подобна реакция от мен.

Вратата в дъното на магазина се отваря и чувам как токчетата на продавачката потропват по пода. Майлс престава да ме целува и сърцето ми проплаква. За щастие, викът му може да бъде единствено почувстван, не и чут.

Вместо да се отдръпне, за да се върне на щанда, той вдига и двете си ръце до лицето ми и ме задържа неподвижна, докато се взира мълчаливо в мен в продължение на няколко секунди. Палците му се плъзват леко по челюстта ми и той изпуска меко дъха си. Сбърчва вежди и затваря очи. Долепя чело до моето, без да пуска лицето ми, и аз усещам вътрешната му борба.

— Тейт.

Произнася името ми толкова тихо, че долавям съжалението в думите, които дори не е изрекъл още.

— Харесва ми… — Отваря очи и ме поглежда. — Харесва ми да те целувам, Тейт.

Не знам защо му беше толкова трудно да го изрече, ала гласът му заглъхна накрая, сякаш опитваше да се спре, да не довърши тези думи.

В мига, в който те излизат от устата му, той ме пуска и бързо излиза иззад паравана, сякаш се опитва да избяга от собственото си признание.

Харесва ми да те целувам, Тейт.

Въпреки съжалението, което ми се струва, че изпитва, задето ги каза, знам, че до края на деня ще си ги повтарям безмълвно.

Поне десетина минути разглеждам разсеяно наоколо, прекарвайки отново и отново комплимента му през главата си, докато го чакам да приключи с покупката. Когато се връщам до щанда, той тъкмо подава кредитната си карта на продавачката.

— Ще ви ги доставим до час — казва тя и след като му връща картата, започва да сваля торбите от щанда и да ги поставя зад себе си. Майлс взема една от торбите.

— Аз ще се погрижа за тази.

Обръща се и ме поглежда.

— Готова ли си?

Излизаме и аз имам чувството, че температурата навън е паднала с поне пет-шест градуса. Ала може би е, защото той кара всичко да изглежда толкова по-топло вътре.

Стигаме до ъгъла и аз се отправям към блока ни, но забелязвам, че той е спрял. Обръщам се и виждам как вади нещо от торбата, която държи. Откъсва етикета и разгъва едно одеяло.

О, не, не го е направил.

Подава одеялото на възрастния човек, който все още седи свит на тротоара. Мъжът вдига очи към него и взема одеялото. Никой от двамата не казва нито дума.

Майлс отива до близкото кошче и изхвърля празната торба, след което се отправя към мен, забил поглед в земята. Дори не среща очите ми, когато заедно тръгваме към нас.

Иска ми се да му благодаря, но не казвам нищо. Сторя ли го, ще изглежда, сякаш смятам, че го е направил заради мен.

Знам, че не го направи заради мен.

Направи го заради мъжа, на когото му беше студено.

* * *

Майлс ми казва да си вървя у нас веднага щом се прибираме. Казва, че не иска да виждам апартамента му, докато не го обзаведе напълно, което е хубаво, защото имам да уча. Нямам време да окачвам пердета и съм му благодарна, че не очаква да му помогна.

Изглеждаше мъничко развълнуван от това, че ще слага пердета. Или поне толкова развълнуван, колкото би могъл да изглежда Майлс.

Оттогава минаха няколко часа. Трябва да бъда на работа след по-малко от три часа и в мига, в който започвам да се чудя дали изобщо ще ме покани да отида у тях, получавам есемес.

Майлс: Яде ли?

Аз: Да.

Изведнъж ме обзема разочарование, че съм вечеряла. Само че се изморих да го чакам, а той не спомена нищо за вечеря.

Аз: Вчера Корбин направи руло „Стефани“, преди да тръгне. Искаш ли да ти донеса?

Майлс: Би било прекрасно. Умирам от глад. Ела да погледнеш.

Приготвям му една чиния, завивам я с фолио и прекосявам коридора. Той отваря още преди да съм почукала.

— Изчакай тук — казва и взема чинията от ръцете ми. Скрива се в апартамента и се връща секунди по-късно без нея. — Готова ли си?

Нямам представа откъде знам, че е развълнуван, защото не се усмихва. Усещам го в гласа му обаче. Има някаква едва доловима промяна и аз се усмихвам при мисълта, че нещо толкова простичко като окачването на пердета го кара да се чувства добре. Не знам защо, но ми се струва, че в живота му няма много неща, които го карат да се чувства добре, така че се радвам, че това е едно от тях.

Той отваря широко вратата и аз пристъпвам в апартамента. Пердетата са окачени и въпреки че е малка, промяната изглежда огромна. Мисълта, че е живял тук в продължение на четири години и едва сега е сложил завеси, придава на апартамента съвсем различно усещане.

— Направи добър избор — казвам, възхищавайки се на това, колко много подхождат пердетата на малкото, което знам за характера му.

Навеждам очи към килима и той вижда объркването, пробягало по лицето ми.

— Знам, че мястото му е под масата — обяснява и също навежда поглед към него. — Ще го сложа. В крайна сметка.

Сега килимът се намира на странно място — не е в средата на стаята, нито дори пред дивана. Недоумявам защо го е сложил тук, след като знае къде ще стои най-добре.

— Оставих го тук, защото се надявах първо да го осветим.

Вдигам очи към него и очарователно обнадежденото му изражение ме кара да се усмихна.

— Тази идея ми харесва — отвръщам и отново поглеждам към килима.

Възцарява се дълго мълчание. Не съм сигурна дали иска да осветим килима още сега, или първо иска да хапне. Аз съм окей и с двете. Стига само планът му да се вмести в моя тричасов прозорец.

И двамата все още се взираме в килима, когато той отново проговаря:

— Ще хапна по-късно — казва, отговаряйки на въпроса, въртящ се безмълвно в главата ми.

Сваля тениската си, а аз си събувам обувките. Много скоро и останалите ни дрехи се озовават на купчинка до килима.

ГЛАВА 16

МАЙЛС

Шест години по-рано

Всичко е по-хубаво сега, когато имам Рейчъл.

Да заспивам, е по-хубаво, когато знам, че Рейчъл заспива от другата страна на коридора.

Да се събуждам всяка сутрин, е безкрайно по-хубаво, когато знам, че Рейчъл се събужда от другата страна на коридора. Да ходя на училище, е по-хубаво сега, когато го правя заедно с нея.

„Да избягаме от училище днес“, казвам й, когато спираме на училищния паркинг.

Сигурен съм, че бягането от училище е още по-хубаво с Рейчъл.

„Ами ако ни хванат?“

Не звучи така, сякаш наистина я е грижа дали ще ни хванат.

„Надявам се да ни хванат“, отвръщам. „В такъв случай ще ни накажат. Заедно. В една и съща къща.“

Думите ми я карат да се усмихне. Навежда се през седалката и плъзва ръка около врата ми. Обожавам, когато го прави.

„Да бъда наказана заедно с теб, звучи страхотно. Да го направим.“ Тя слага простичка, мимолетна целувка на устните ми.

Простичките целувки са по-хубави, когато са от Рейчъл.

„Ти правиш всичко по-хубаво“, казвам й. „Животът ми. По-хубав е с теб, когато ти си в него.“

Думите ми отново я карат да се усмихне. Рейчъл не го знае, но всяка дума, която изричам, изричам заради тази едничка причина_. Да я накарам да се усмихне_.

Излизам от паркинга и казвам на Рейчъл, че отиваме на плаж. Тя отвръща, че иска да си вземе банския, така че първо минаваме през нас и си вземаме банските. Както и обяд и одеяло.

Отиваме на плаж.

Рейчъл иска да се пече на слънце, докато чете.

Аз искам да съзерцавам как Рейчъл се пече на слънце, докато чете.

Тя лежи по корем, облегната на лакти. Аз отпускам глава върху ръцете си и я гледам.

Очите ми следват плавните линии на раменете й… извивката на гърба й… начина, по който коленете й са свити, а краката й са във въздуха, кръстосани в глезените.

Рейчъл е щастлива.

Аз правя Рейчъл щастлива.

Аз правя живота на Рейчъл по-хубав.

Нейният живот е по-хубав, когато аз съм в него.

„Рейчъл“, прошепвам.

Тя си отбелязва докъде е стигнала в книгата и я затваря, но не ме поглежда.

„Искаш ли да знаеш нещо?“

Тя кима, но затваря очи, сякаш иска да се съсредоточи единствено върху гласа ми и нищо друго.

„Когато мама умря, престанах да вярвам в Бог.“

Тя отпуска глава върху ръцете си, без да отваря очи.

„Не мислех, че Бог би накарал някого да преживее толкова много физическа болка. Не мислех, че Бог би накарал някого да страда така, както страда тя. Не мислех, че Бог е в състояние да накара някого да понесе нещо толкова жестоко.“

Изпод спуснатите клепачи на Рейчъл се процежда сълза.

„Ала откакто те срещнах, и всеки ден след това, се чудя как е възможно някой да бъде толкова красив, ако няма Бог. Чудя се как някой може да ме прави толкова невероятно щастлив, ако Господ не съществува. И осъзнах… току-що… че Господ ни дава жестокото, така че да не приемаме хубавите неща в живота за даденост.“

Думите ми не карат Рейчъл да се усмихне.

Думите ми карат Рейчъл да се намръщи.

Думите ми карат Рейчъл да заплаче.

„Майлс“, шепне тя.

Изрича името ми толкова тихо, сякаш не иска да го чуя. Поглежда ме и аз виждам, че този миг не е един от красивите мигове за нея. Не и така, както е за мен.

„Майлс… закъснява ми.“

ГЛАВА 17

ТЕЙТ

Корбин: Искаш ли да вечеряме заедно? Кога свършваш работа?

Аз: След десет минути. Къде?

Корбин: Наблизо сме. Ще те чакаме отвън.

Ние?

Не съм в състояние да пренебрегна вълнението, което ме изпълва от това съобщение. Несъмнено ние означава той и Майлс. Не се сещам за никой друг, който би дошъл с него, а знам, че Майлс се прибра снощи.

Довършвам попълването на картоните и минавам през тоалетната, за да си проверя косата (ненавиждам това, че ме е грижа), преди да изляза.

Тримата стоят край входа. Иън, Майлс и Корбин. Иън се усмихва, когато ме вижда, тъй като само той е обърнат към мен. Корбин се обръща, когато стигам до тях.

— Готова ли си? Отиваме в „Джакс“.

Страшни са заедно. И тримата привлекателни по свой собствен начин, особено когато са облечени в пилотските си якета и се движат заедно, както сега. Не мога да отрека, че се чувствам мъничко невзрачна до тях в дрехите си на медицинска сестра.

— Да го направим — казвам. — Умирам от глад.

Хвърлям поглед към Майлс и той ми кима едва забележимо, но не се усмихва. Пъхнал е ръце в джобовете си и извръща поглед, когато тръгваме. През цялото време остава на около крачка пред мен, така че аз вървя до Корбин.

— Какъв е поводът? — питам, докато отиваме към ресторанта. — Да не празнуваме това, че и тримата почивате в една и съща вечер?

Около мен преминава безмълвен разговор. Иън поглежда към Майлс. Корбин поглежда към Иън. Майлс не поглежда към никого. Вперил е очи напред, съсредоточен върху тротоара, по който вървим.

— Помниш ли, когато бяхме малки и мама и татко ни заведоха в „Ла Капрезе“? — пита Корбин.

Помня онази вечер. Никога не съм виждала родителите ни по-щастливи. Едва ли съм била на повече от пет-шест години, но това е един от малкото спомени, които имам от тази възраст. Беше денят, в който авиокомпанията на баща ми го направи капитан.

Заковавам се на място и впивам поглед в Корбин.

— Станал си капитан? Не може да си станал капитан. Прекалено си млад. Прекрасно знам колко е трудно да станеш капитан и колко часове като пилот са нужни, преди да е възможно. Повечето пилоти под трийсет години са помощник-капитани.

Корбин клати глава.

— Не са ме направили капитан. Твърде много авиокомпании съм сменил. — Очите му се обръщат към Майлс. — Ала господин Пишете-Ме-За-Още-Часове ей там днес получи хубаво малко повишенийце. Би рекорда на Компанията.

Поглеждам към Майлс и виждам, че клати глава срещу Корбин. Смутен е, че Корбин е привлякъл вниманието върху него, ала скромността му е поредното му качество, което намирам за привлекателно. Имам чувството, че ако приятелят им Дилън някога стане капитан, ще се покатери на най-близкия бар и ще го оповести с мегафон на целия свят.

— Не е кой знае какво — казва Майлс. — Това е регионална авиокомпания. Нямат чак толкова служители, които да повишат.

Иън клати глава.

— Мен не ме повишиха. Корбин не го повишиха. Дилън не го повишиха. Ти работиш там с година по-малко от нас, да не говорим, че си едва на двайсет и четири. — Той се обръща с лице към нас и тръгва заднешком. — Поне веднъж зарежи скромността, мой човек. Натрий ни носовете. Ако ролите бяха разменени, ние точно така щяхме да направим.

Не знам от колко време са приятели, но Иън ми харесва. Вижда се, че с Майлс са близки, защото той искрено се гордее с него и изобщо не завижда. Харесва ми, че това са приятелите на Корбин. Радвам се, че брат ми има такава опора. Все си го представях как живее тук, работи прекалено много и прекарва всичкото си време сам, далеч от вкъщи. Не знам защо обаче. Баща ни беше пилот и прекарваше доста време вкъщи, така че не би трябвало да имам погрешни представи за живота на Корбин като пилот.

Предполагам, че не само той може да се притеснява ненужно за близките си.

Пристигаме в ресторанта и Корбин задържа вратата, за да влезем. Иън прекрачва прага пръв и Майлс отстъпва назад, за да ме пусне да мина пред него.

— Трябва да отида до тоалетната — казва Иън. — Вие сядайте.

Корбин се приближава до салонната управителка, следван от мен и Майлс. Аз хвърлям поглед към Майлс.

— Поздравления, капитане.

И сама не знам защо го казвам толкова тихичко. Корбин едва ли ще заподозре нещо само защото ме е чул да го поздравявам. Предполагам, че го казвам така, че само Майлс да чуе, защото по този начин то означава повече.

Майлс ме поглежда и се усмихва. Хвърля бърз поглед към Корбин и когато вижда, че все още е с гръб към нас, се привежда към мен и ме целува по слепоочието.

Би трябвало да се срамувам от слабостта си. Никой мъж не би трябвало да е в състояние да ме накара да се почувствам така, както се почувствах от тази открадната целувка. Сякаш изведнъж се рея във въздуха, потъвам или пък летя. Каквото и да било, което не изисква опората на краката ми, защото те изведнъж станаха напълно безполезни.

— Благодаря — прошепва той с все същата невероятно привлекателна и едновременно с това скромна усмивка. Побутва рамото ми със своето и свежда очи към краката си. — Изглеждаш прекрасно, Тейт.

Иска ми се да напиша тези три думички на някой билборд и да си заповядам да минавам покрай тях всеки ден, докато отивам на работа. Никога вече няма да си взема почивен ден.

Колкото и да ми се иска да вярвам, че е искрен, се намръщвам на медицинските дрехи, които нося от дванайсет часа.

— Облечена съм в медицинска туника с Мини Маус.

Той се привежда към мен, докато раменете ни се докосват.

— Открай време си падам по Мини Маус — казва тихичко.

Корбин се обръща и аз начаса изтривам усмивката от лицето си.

— Сепаре или маса?

Двамата с Майлс свиваме рамене.

— Няма значение — отвръща Майлс.

Иън се връща точно когато салонната управителка ни повежда към местата ни. Корбин и Иън са начело, а Майлс върви зад мен. Много близо зад мен. Улавя ме през кръста и се навежда към ухото ми.

— Падам си и по медицинските сестри — прошепва.

Повдигам рамо, за да разтъркам ухото, в което той току-що прошепна признанието си, защото по шията ми пробягват тръпки. Пуска ме и се отдръпва от мен, когато стигаме до сепарето. Иън и Корбин се пъхат от двете страни, Майлс се настанява до Иън, така че аз сядам до Корбин, точно срещу Майлс.

Двамата с Майлс си поръчваме безалкохолно, а Иън и Корбин — бира. Изборът му на питие е още нещо, което ме кара да се замисля. Преди няколко седмици той призна, че обикновено не пие, но като се има предвид в какво състояние бе в нощта, когато го видях за първи път, предполагах, че тази вечер ще изпие поне едно питие. Определено има повод да празнува. Когато донасят напитките ни, Иън вдига чаша.

— За това, че ни удари в земята.

— Отново — добавя Корбин.

— За това, че работих два пъти повече часове от вас — отвръща Майлс престорено отбранително.

— Двамата с Корбин имаме сексуален живот, който пречи на извънредните часове — не му остава длъжен Иън.

Корбин клати глава.

— Няма да обсъждаме сексуалния ми живот пред сестра ми.

— Защо не? — обаждам се аз. — Не е като да не съм забелязала всички нощи, в които не се прибираш, когато не си на работа.

Корбин простенва.

— Говоря сериозно. Да сменим темата.

Правя го на драго сърце.

— От колко време се познавате тримата? — Не задавам въпроса на никого конкретно, но ме интересуват единствено отговорите, които засягат Майлс.

— С Майлс познаваме брат ти, откакто се срещнахме в училището за пилоти преди няколко години. С Майлс се знаем, откакто бях на девет или десет години — отвръща Иън.

— И двамата бяхме на единайсет — поправя го Майлс. — Запознахме се в пети клас.

Нямам представа дали този разговор нарушава правило номер едно, онова с въпросите за миналото, но Майлс като че ли няма нищо против да говори за това.

Сервитьорката ни носи кошничка с хляб, ала никой от нас все още не е отворил менюто и тя казва, че ще дойде малко по-късно.

— Все още не мога да повярвам, че не си гей — подхвърля Корбин на Майлс, променяйки напълно темата, докато разгръща менюто.

Майлс го поглежда иззад своето.

— Нали нямаше да обсъждаме сексуалните си животи?

— Не — отвръща Корбин. — Казах, че няма да обсъждаме моя сексуален живот. Освен това, ти дори нямаш сексуален живот, който да обсъждаме. — Корбин оставя менюто на масата и заявява направо: — Сериозно, защо не излизаш с никого?

Майлс свива рамене. Като че ли повече се интересува от чашата в ръката си, отколкото от това, да кръстосва погледи с брат ми.

— За мен връзките не си струват крайния резултат.

Нещо в сърцето ми се пропуква и аз се притеснявам, че във възцарилото се мълчание те ще го чуят как се пръсва на парчета. Корбин се обляга назад.

— По дяволите. Трябва да е била истинска кучка.

Очите ми са приковани в Майлс в очакване на реакцията му на това разкритие за миналото му. Той поклаща леко глава, отхвърляйки безмълвно предположението на Корбин. Иън се прокашля тихичко и изражението му се променя, когато обичайната му усмивка се стопява. От реакцията му става ясно, че каквито и проблеми да е имал в миналото си Майлс, те не са тайна за него.

Иън се изпъва на мястото си, лепва си насилена усмивка и вдига чашата си.

— Майлс няма време за момичета. Прекалено е зает с това да чупи рекордите на авиокомпанията, ставайки най-младият пилот, който са имали някога.

Прекрасно знаем какво представлява намесата на Иън, така че вдигаме чаши и се чукваме. Отпиваме.

Благодарният поглед, който Майлс хвърля на Иън, не ми убягва, но Корбин като че ли не забелязва нищо. Ето че съм още по-любопитна. И също толкова притеснена, че съм на път да затъна прекалено дълбоко, защото колкото повече време прекарвам с него, толкова повече искам да науча абсолютно всичко за него.

— Трябва да го отпразнуваме — казва Корбин.

Майлс сваля менюто си.

— Мислех, че именно това правим.

— Имах предвид след това. Да излезем тази вечер. Трябва да намерим момиче, което най-сетне да сложи край на този твой сух период — заявява Корбин.

Аз едва не изплювам питието си, но за щастие, успявам да сдържа смеха си. Майлс забелязва реакцията ми и докосва глезена ми с крака си. След което не го отмества.

— Не се тревожи за мен — казва Майлс. — Освен това капитанът има нужда да си почине.

Буквите в менюто се замъгляват пред очите ми, докато умът ми ги заменя с думите край и сухия, и период, и почине.

Иън поглежда към Корбин и кимва.

— Аз ще дойда. Остави капитана да се прибере вкъщи и да поспи, за да си проветри главата от кока-колата.

Майлс впива поглед в мен и се раздвижва на мястото си, така че коленете ни се докосват. Стъпалото му се плъзва по глезена ми.

— Идеята за спането ми звучи отлично — казва и откъсва очи от моите, за да ги насочи към менюто. — Да поръчваме по-бързо, за да мога да се прибера вкъщи и да се пъхна в леглото. Имам чувството, че не съм спал от девет дни, и не съм в състояние да мисля за нищо друго.

Бузите ми горят, заедно с още няколко части от тялото ми.

— Всъщност ужасно ми се иска да можех да заспя още сега — добавя и очите му се вдигат към моите. — Тук, на масата.

Вече цялото ми тяло гори така, както и бузите.

— Ама че си скучен — смее се Корбин. — Трябваше да доведем Дилън вместо теб.

— Не, не трябваше — възразява Иън начаса и демонстративно извърта очи.

— Какво е това с Дилън? — питам аз. — Защо всички го мразите толкова?

Корбин свива рамене.

— Не че го мразим. Просто не можем да го понасяме, а го открихме едва след като го бяхме поканили на събиранията ни, за да гледаме мач. Той е лайно. — Корбин ме стрелва с поглед, който ми е до болка познат. — И не искам никога да оставаш насаме с него. Това, че е женен, не му пречи да се държи като задник.

Ето я онази собственическа братска любов, която толкова ми липсваше през всички тези години.

— Опасен ли е?

— Не — отвръща Корбин. — Просто знам как се отнася към брака си и не искам да се замесваш в нещо такова. Ала вече го предупредих да стои далеч от теб.

Толкова е абсурдно, че избухвам в смях.

— На двайсет и три години съм, Корбин. Вече можеш да престанеш да се държиш като татко.

Той сбърчва лице и за миг дори заприличва на баща ни.

— Как ли пък не — ръмжи той. — Ти си малката ми сестричка. Имам си изисквания за теб и Дилън е на светлинни години от тях.

Изобщо не се е променил. И макар да го намирам за точно толкова дразнещо, колкото и в гимназията, харесва ми, че иска най-доброто за мен. Просто се страхувам, че неговата представа за това какво е най-добро за мен, не съществува.

— Корбин, никой мъж не се е доближавал до твоите изисквания.

Той кима и придобива адски праведен вид.

— Точно така.

Това, че е предупредил Дилън да стои далеч от мен, ме кара да се чудя дали е постъпил по същия начин и с Майлс и Иън. От друга страна, до онзи ден мислеше, че Майлс е гей, така че вероятно го е сметнал за невъзможно.

Чудя се дали Майлс би отговорил на изискванията на Корбин.

Копнея да срещна очите на Майлс, но се боя, че би било прекалено очевидно. Вместо това си лепвам усмивка и поклащам глава.

— Защо не съм се родила първа!

— Това не би променило нищо — отвръща Корбин.

* * *

Иън се усмихва на сервитьорката и дава знак, че бихме искали сметката.

— Аз черпя. — Оставя достатъчно пари, за да покрие сметката и бакшиша, и ние всички ставаме и се протягаме.

— Е, кой къде отива сега? — пита Майлс.

— Бар — отвръща Корбин, изстрелвайки думата така, сякаш си го заплюва.

— Току-що изкарах дванайсетчасова смяна — заявявам. — Скапана съм.

— Ще ме откараш ли до вкъщи? — пита ме Майлс, докато излизаме от ресторанта. — Не ми се ходи никъде тази вечер. Искам просто да спя.

Харесва ми как натъртва думата спя дори пред Корбин. Сякаш иска да се увери, че съм наясно, че изобщо няма намерение да спи.

— Да, колата ми е пред болницата — казвам и махвам натам.

— Добре тогава. — Корбин събира ръцете ни. — Вие, скучни сухари, вървете да си лягате. Ние с Иън ще се повеселим. — С тези думи той се завърта и двамата с Иън се отправят в обратната посока. Миг по-късно Корбин отново се обръща и тръгва заднешком. — Ще обърнем по едно питие в твоя чест, El Capitan!

Двамата с Майлс стоим неподвижни, облени от светлината на уличната лампа над нас, и гледаме как те се отдалечават. Аз навеждам очи към тротоара и премествам едното си стъпало до ръба на светлината и тъмнината го поглъща. Вдигам глава към лампата и се чудя защо свети върху нас със силата на прожектор.

— Сякаш сме на сцена — казвам, все така загледана в светлината.

Майлс отмята глава назад и също се заглежда в странното осветление.

— „Английският пациент“. — Поглеждам го въпросително и той посочва лампата над нас. — Ако бяхме на сцена, би било постановка на „Английският пациент“. — Той махва между нас. — Вече сме облечени в правилните дрехи. Медицинска сестра и пилот.

Замислям се над думите му, вероятно твърде сериозно. Знам, че според него той е пилотът, но ако това действително беше постановка на „Английският пациент“, смятам, че той би бил войникът, не пилотът. Войникът е онзи, който има сексуална връзка с медицинската сестра. Не пилотът.

Ала пилотът е онзи със загадъчното минало…

— Този филм е причината да стана медицинска сестра — казвам, поглеждайки го сериозно.

Той пъха ръце в джобовете си и ме поглежда.

— Наистина ли?

Смехът избликва от гърдите ми.

— Не.

Майлс се усмихва.

Това се римува.[1]

И двамата се обръщаме едновременно и поемаме към болницата. Аз използвам мълчанието, възцарило се между нас, за да съчиня едно наистина лошо стихче в главата си.

Майлс се усмихва

За никой друг

Майлс се усмихва

Само за мен.

— Защо се усмихваш? — пита той.

Защото си рецитирам смущаващи римички за теб като някоя третокласничка.

Стискам устни и пропъждам усмивката си. Когато съм сигурна, че съм успяла, отговарям:

— Просто си мисля колко съм изморена. С нетърпение очаквам тази нощ… — Очите ми откриват неговите. — … да се наспя хубаво.

Сега е негов ред да се усмихне.

— Прекрасно те разбирам. Не мисля, че някога съм бил толкова уморен. Струва ми се, че ще заспя още щом се качим в колата ти.

Би било хубаво.

Усмихвам се, но се отказвам от пълния с метафори разговор. Имах дълъг ден и наистина съм уморена. Вървим мълчаливо и няма как да не забележа, че е напъхал ръце дълбоко в джобовете на якето си, сякаш за да ме предпази от тях. Или пък за да предпази тях от мен.

Намираме се само на една пресечка от паркинга, когато той забавя крачка и спира. Естествено, аз също спирам и се обръщам, за да видя какво е привлякло вниманието му. Вдигнал е поглед към небето и очите ми се спират върху белега, който минава по протежение на челюстта му. Ще ми се да го попитам за него. Ще ми се да го попитам за всичко. Ще ми се да го попитам за родителите му и цялото му детство, и първата му любов.

Ще ми се да го попитам за Рейчъл. Искам да знам какво се е случило с тях и защо, каквото и да е то, го е накарало да избягва всякаква близост в продължение на повече от шест години.

А повече от всичко искам да знам какво у мен го накара най-сетне да сложи край.

— Майлс — казвам, а въпросите копнеят да скочат от върха на езика ми.

— Усетих дъждовна капка.

Още преди изречението да е излязло от устата му, и върху моето лице капва една. Сега и двамата гледаме към небето и аз преглъщам въпросите заедно с буцата в гърлото си. Капките зачестяват, но ние си стоим там, вдигнали лица към небето. Постепенно те се превръщат в ръмеж, който преминава в истински дъжд, ала никой от нас не помръдва. Никой от нас не се втурва към колата. Дъждът се плъзга по кожата ми, стича се по врата ми, влиза в косата ми и попива в туниката ми. Лицето ми все още е вдигнато към небето, ала очите ми са затворени.

Нищо на света не може да се сравнява с усещането и уханието на чисто нов дъжд.

В мига, в който тази мисъл минава през главата ми, две топли ръце докосват бузите ми и се спускат към основата на тила ми, отнемайки силата от коленете и въздуха от дробовете ми. Високото му тяло ме предпазва от по-голямата част от дъжда, но аз оставам със затворени очи, обърнати към небето. Устните му откриват нежно моите и аз установявам, че сравнявам усещането и уханието на дъжда с целувката му.

Тя е безкрайно по-хубава.

Устните му са мокри от дъжда и мъничко студени, но милувката на езика му е топла. Дъждът, който се сипе върху нас, мракът, който ни обгръща, и това, да ме целуват по този начин, ме карат да се чувствам така, сякаш наистина съм на сцената и нашаа история току-що е достигнала своята кулминация. Струва ми се, че сърцето и стомахът, и душата ми се мъчат да изскочат навън и да прелеят в него. Ако някой направеше графика на всичките двайсет и три години на живота ми, този миг щеше да бъде връхната точка в нея.

Вероятно би трябвало да изпитам мъничко тъга и разочарование от това. Имала съм няколко сериозни връзки в миналото си, ала не мога да си спомня нито една целувка с някой от онези мъже, от която да съм изпитала толкова много. Фактът, че дори нямам връзка с Майлс, а той има такова въздействие върху мен, би трябвало да ми говори нещо, само че съм прекалено погълната от устата му, за да се задълбоча върху тази мисъл.

Дъждът се е превърнал в порой, но никой от нас не му обръща внимание. Ръцете му се отпускат на кръста ми, а аз стискам ризата му в юмруците си, сякаш сме две парченца от един и същи пъзел.

Единственото, което би могло да ме откъсне от него в този миг, е мълния.

Или това, че вали толкова силно, че не съм в състояние да дишам. Дрехите ми са залепнали за тялото ми на места, където дори не съм подозирала, че може да залепнат. Косата ми е толкова подгизнала, че не би могла да поеме и капка повече.

Притискам се в него, докато той не освобождава устата ми и тогава заравям глава под брадичката му и навеждам поглед надолу, така че да мога да си поема дъх, без да се удавя. Той обвива ръка около раменете ми и ме побутва към паркинга, вдигнал якето си над главата ми. Ускорява крачка и аз правя същото, докато много скоро и двамата тичаме.

Най-сетне стигаме до колата и той се приближава до мястото на шофьора заедно с мен, все така — криейки ме от дъжда. Щом се озовавам вътре, той се втурва от другата страна, към мястото до шофьора. Когато и двете врати са затворени, тишината в колата сякаш усилва тежкото ни дишане. Вдигам ръце, улавям косата си и изстисквам остатъка от водата от нея. Тя се стича по врата, по гърба ми, по седалката. За първи път се радвам, че имам кожени седалки в Калифорния.

Отпускам глава назад и въздъхвам тежко, а после хвърлям поглед към него.

— Не мисля, че някога в живота си съм била толкова мокра.

Гледам как по лицето му бавно се разлива широка усмивка.

Не е трудно да се досетя накъде са поели мислите му.

— Перверзник — прошепвам закачливо.

Той повдига вежди и се подсмихва.

— Ти си виновна.

Пресяга се през седалката и пръстите му се обвиват около китката ми, придърпвайки ме към него.

— Ела тук.

Оглеждам се бързо наоколо, ала дъждът е толкова силен, че навън не се вижда нищо. Което означава, че никой не може да види вътре в колата.

Намествам се върху него и обкрачвам скута му, докато той дърпа седалката възможно най-назад. Не ме целува обаче. Ръцете му се плъзгат по моите и лягат върху хълбоците ми.

— Никога не съм правил секс в кола.

В признанието му се долавя мъничко надежда.

— Никога не съм правила секс с капитан — отвръщам аз.

Ръцете му се пъхват под туниката ми и се вдигат по стомаха, докато не откриват сутиена ми. Улавя и двете ми гърди в шепите си, а после се привежда напред и ме целува. Целувката му не трае дълго, защото след малко я прекъсва, за да каже:

— Никога не съм правил секс като капитан.

Усмихвам се.

— Никога не съм правила секс в медицинските си дрехи.

Ръцете му се плъзгат към гърба ми и се вмъкват в колана на панталона ми. Притегля хълбоците ми към себе си в същия миг, в който се надига съвсем лекичко, при което аз се вкопчвам по-силно в раменете му, а от устните ми се откъсва стон. Устата му се премества до ухото ми, докато ръцете му повтарят чувствения ритъм, като отново притеглят хълбоците ми напред.

— Колкото и секси да изглеждаш в униформа, много повече бих предпочел да правя секс с теб, когато не носиш нищичко.

Смущаващо е колко лесно е в състояние да ме накара да простена само с думите си. Смущаващо е също така колко бързо гласът му може да ме обезоръжи напълно, дотам, че вероятно искам да остана гола повече и от него.

— Моля те, кажи ми, че си дошъл подготвен — казвам с натежал от желание глас.

Той поклаща глава.

— Само защото знаех, че ще те видя тази вечер, не означава, че дойдох, очаквайки нещо.

Начаса ме изпълва разочарование. Той се надигна от седалката и пъха ръка в задния си джоб.

— Дойдох обаче с цял куп надежда.

Изважда кондома от портмонето си с широка усмивка и двамата незабавно се залавяме за работа. Пръстите ми откриват копчето на дънките му по-бързо, отколкото устните ни се срещат. Ръцете му се вдигат по гърба ми и понечват да разкопчаят сутиена ми, но аз поклащам глава.

— Остави го — казвам задъхано. — Колкото по-малко дрехи свалим, толкова по-бързо ще можем да се облечем, ако ни хванат.

Той го разкопчава въпреки протеста ми.

— Не искам да бъда в теб, ако не мога да те почувствам до себе си.

Леле. Е, добре тогава.

След като сутиенът ми е разкопчан, той сваля туниката през главата ми и пръстите му се пъхват под презрамките на сутиена. Сваля ги надолу, докато сутиенът ми не се смъква. Хвърля го на задната седалка, след което съблича ризата си. Когато тя се присъединява към сутиена ми на задната седалка, той обвива ръце около мен и ме притиска към себе си, докато голите ни гърди не се срещат.

В миг и двамата си поемаме рязко дъх. Топлината на тялото му създава усещане, от което никога не искам да се отдръпна.

Той покрива шията ми с целувки, а накъсаният му дъх облива кожата ми на вълни.

— Нямаш представа какво правиш с мен — прошепва до гърлото ми.

Усмихвам се, защото съвсем същата мисъл току-що премина и през моята глава.

— О, струва ми се, че имам — отвръщам.

Лявата му длан улавя едната ми гърда и той простенва, докато пъха дясната в панталона ми.

— Свали го — нарежда и подръпва ластичния шнур.

Не е нужно да ме моли два пъти. Премествам се върху празната седалка на шофьора и започвам да се събличам, като гледам как той разкопчава дънките си.

Очите му обхождат цялото ми тяло, докато разкъсва опаковката на презерватива със зъби. Когато единствената дреха, останала между нас, са неговите разкопчани дънки, аз се плъзвам към него.

Чувствам се адски неловко от това, че съм в колата си на паркинга на мястото, където работя, и съм напълно гола. Никога преди не съм правила нещо такова. Никога не съм искала да направя нещо такова. Обожавам това, колко отчаяно копнеем един за друг в този миг, но знам, че никога досега не съм изпитвала подобно привличане.

Поставям ръце на раменете му и го възсядам, докато той си слага презерватива.

— Опитай се да бъдеш тиха — подхвърля закачливо. — Неприятно ще ми бъде да стана причина да те уволнят.

Поглеждам към прозореца, ала все така не мога да видя нищо.

— Вали прекалено силно, за да ни чуят — отвръщам. — Освен това миналия път ти беше по-шумният от двама ни.

Той отхвърля думите ми със смях и отново започва да ме целува. Улавя хълбоците ми и ме притегля към себе си, намествайки се до мен. Обикновено тази позиция би ме накарала да простена, ала сега, когато той го спомена, изведнъж ставам упорита със звуците си.

— По никакъв начин не е възможно ти да си била по-тиха от мен — казва, без да откъсва устни от моите. — В най-лошия случай бяхме наравно.

Аз клатя глава.

— Не вярвам в равния резултат. Така се измъкват онези, които прекалено се страхуват да не загубят.

Ръцете му откриват хълбоците ми и ето че единственото, което трябва да сторя, за да го поема в себе си, е да позволя това да се случи. Отказвам обаче да се отпусна върху него, защото обичам състезанията и усещам, че е на път да започнем такова.

Тазът му се повдига — очевидно е готов да започнем. Краката ми се напрягат и аз се отдръпвам мъничко.

Той се смее на моята съпротива.

— Какво не е наред, Тейт? Да не би да се боиш? Боиш се, че проникна ли веднъж в теб, и двамата ще видим кой е по-шумният?

В очите му има предизвикателно пламъче. Не отговарям с думи на предизвикателството му за това, кой от нас може да бъде по-тих. Вместо това впивам очи в неговите, докато бавно се отпускам върху него. И двамата ахваме едновременно, но това е единственият звук, който се разнася в колата.

В мига, в който прониква в мен докрай, ръцете му се срещат на гърба ми и той ме притегля към себе си. Единствените звуци, които издаваме, са тежко дишане и запъхтени въздишки. Дъждът, трополящ по прозорците и покрива на колата, още повече усилва тишината вътре.

Усилието, което полагаме, за да се сдържаме, е съчетано с потребността да се вкопчим още по-отчаяно един в друг. Ръцете му са обвити около кръста ми, стискат ме толкова силно, че ми е трудно да помръдна. Моите ръце са около врата му, очите ми са затворени. Едва се движим, толкова силно сме вкопчени един в друг, но на мен ми харесва. Харесва ми колко бавен и сигурен остава ритъмът ни, докато и двамата се съсредоточаваме върху това да потискаме стоновете, напиращи в гърлата ни.

В продължение на няколко минути продължаваме по същия начин, движим се само колкото е достатъчно, ала едновременно с това то изобщо не е достатъчно. Струва ми се, че и двамата се боим да направим каквото и да било рязко движение, защото интензивността ще накара един от нас да изгуби.

Една от ръцете му ляга върху кръста ми, а другата — на тила ми. Той стисва няколко кичура в шепата си и лекичко ги подръпва, така че гърлото ми е изложено на устата му. Потръпвам в мига, в който устните му откриват шията ми, защото да бъда тиха се оказва много по-трудно, отколкото съм си представяла, че е възможно. Особено когато в тази поза той е в по-изгодно положение. Ръцете му са свободни, за да бродят навсякъде където си поискат, и именно това правят в момента.

Бродят, милват, прокарват пътечка по корема ми, за да докоснат единственото местенце, което би могло да ме накара да загубя.

Имам чувството, че в момента той не играе честно.

В мига, в който пръстите му откриват мястото, което обикновено би ме накарало да изкрещя името му, аз го стисвам още по-силно за раменете и намествам коленете си така, че да имам повече контрол над движенията си. Искам да го подложа на същото мъчение, на което ме подлага и той в момента.

В мига, в който променям позата си и съм в състояние да се отпусна още малко върху него, с бавния и сигурен ритъм е свършено. Устата му среща моята в трескава целувка… с повече нужда и мощ, отколкото всяка целувка преди нея. Сякаш по този начин се опитваме да прогоним естественото си желание да изразим с думи колко прекрасно е чувството от всичко това.

Изведнъж ме връхлита усещане, което разтърсва цялото ми тяло, и аз съм принудена да се надигна от него и да застина, за да не изгубя. Въпреки нуждата ми да забавим нещата, той прави тъкмо обратното и ръката му оказва още по-силен натиск върху мен. Заравям лице във врата му и го ухапвам нежно по рамото, за да не простена името му на глас.

В мига, в който зъбите ми се забиват в кожата му, чувам как дъхът му секва и усещам как бедрата му се напрягат.

Почти губи.

Почти.

Ако потъне дори само с няколко сантиметра повече в мен, докато ме докосва по този начин, ще победи. А аз не искам той да победи.

От друга страна, искам да победи и ми се струва, че и той иска да победи, с начина, по който диша до шията ми, докато ме отпуска нежно върху себе си.

Майлс, Майлс, Майлс.

Усеща, че така няма да развали равния резултат, затова увеличава натиска на пръстите си върху мен в същия миг, в който езикът му открива ухото ми.

Леле.

На път съм да загубя.

Всеки момент.

Господи.

Той повдига хълбоци, докато ме притегля към себе си, и изтръгва едно неволно „Майлс!“ от устните ми, заедно с ахване и стон. Надигам се от него, ала в мига, в който осъзнава, че е победил, той изпуска шумно дъха си и ме притегля върху себе си още по-силно.

— Най-сетне — казва задъхано до врата ми. — Не мислех, че ще издържа и секунда повече.

Сега, когато надпреварата е свършила, и двамата напълно губим контрол и ставаме толкова шумни, че трябва отново да се целунем, за да заглушим звуците. Телата ни се движат в синхрон, ускоряват темпото, сблъскват се все по-яростно. Продължаваме в този трескав ритъм още няколко минути и напрежението нараства, докато съм сигурна, че не мога да понеса и секунда повече.

— Тейт — казва той до устата ми и забавя ритъма на хълбоците ми с ръце. — Искам да свършим заедно.

О, господи.

Ако иска да издържа и миг повече, не може да ми говори такива неща. Кимам, неспособна да оформя членоразделен отговор.

— Близо ли си вече? — пита той.

Аз кимам и този път правя всичко по силите си да отговоря с думи, но от устата ми излиза единствено стон.

— Това да ли беше?

Устните му са престанали да целуват моите и той се е съсредоточил върху отговора ми. Слагам ръце на тила му и долепям буза до неговата.

— Да — успявам да промълвя някак. — Да, Майлс_. Да._

Усещам напрежението, което се надига в мен в същия миг, в който той си поема рязко дъх.

Мислех, че сме се вкопчили един в друг с всичка сила преди, ала то не може дори да се сравнява с този момент. Сякаш всичките ни сетива магически са се слели в едно и ние изпитваме абсолютно същите усещания, издаваме абсолютно същите звуци, в плен сме на абсолютно същата интензивност и реагираме по абсолютно същия начин.

Постепенно ритъмът ни се забавя, заедно с тръпките в телата ни. Вече не сме вкопчени толкова отчаяно един в друг. Той заравя лице в косата ми и изпуска шумно дъха си.

— Ти губиш.

Смея се и го ухапвам закачливо по врата.

— А ти не игра честно — отвръщам. — Послужи си с непозволени средства, когато започна да използваш ръцете си.

Той се засмива и клати глава.

— Ръцете са разрешени. Но ако смяташ, че съм играл нечестно, може би трябва да преиграем срещата.

Аз повдигам вежди.

— Две от три?

Той ме улавя през кръста и ме избутва към вратата на мястото до шофьора, докато сам се намества зад волана. Подава ми дрехите, нахлузва си ризата и си закопчава дънките. Докато той пали колата, аз се настанявам на седалката до него и също се обличам. Той дава на заден ход.

— Затегни колана — казва и ми намига.

* * *

Едва успяваме да слезем от асансьора, камо ли пък да стигнем до леглото му. Едва не ме обладава още в коридора. Тъжното е, че изобщо не бих се възпротивила.

Той отново печели. Започвам да си давам сметка, че да се състезаваме за това, кой може да е по-тих, не е особено добра идея, когато съперникът ми е най-тихият човек, когото познавам.

Ще го победя в третия рунд. Ала няма да е тази вечер, защото Корбин вероятно много скоро ще се прибере.

Майлс се взира в мен. Лежи по корем, прегърнал възглавницата си с ръце и отпуснал глава върху тях. Аз се обличам, защото искам да изпреваря Корбин, за да не се налага да го лъжа къде съм била.

Очите на Майлс ме следват из стаята, докато се обличам.

— Мисля, че сутиенът ти все още е в коридора — смее се той. — Няма да е зле да си го прибереш, преди Корбин да го намери.

Сбърчвам нос само при тази мисъл.

— Добра идея — казвам. Коленича на леглото и го целувам по бузата, ала той обвива ръка около кръста ми и ме притегля напред, докато сам се претъркулва по гръб. Дава ми целувка, още по-хубава от онази, която му давам аз.

— Мога ли да те попитам нещо?

Той кима, но кимването му е насилено. Моите въпроси го притесняват.

— Защо никога не срещаш погледа ми, докато правим любов?

Думите ми го хващат неподготвен. Взира се в мен в продължение на няколко безмълвни секунди, докато аз не се отдръпвам и не присядам на леглото до него в очакване на отговора му.

Той се надига, за да седне, и се обляга на таблата, навел очи към ръцете си.

— Хората са уязвими по време на секс — отвръща, свивайки рамене. — Лесно е да вземеш чувствата за нещо, което не са, особено когато се гледате в очите. — Вдига поглед към мен. — Това притеснява ли те?

Поклащам отрицателно глава, но сърцето ми крещи Да!

— Ще свикна, предполагам. Просто бях любопитна.

Обожавам да бъда с него, ала се намразвам все повече с всяка нова лъжа, откъснала се от устните ми.

Той се усмихва и отново ме притегля към устата си; този път в целувката му има усещане за нещо окончателно.

— Лека нощ, Тейт.

Излизам от стаята, чувствайки погледа му върху себе си. Интересно, как отказва да срещне очите ми, докато правим секс, а през остатъка от времето изглежда неспособен да откъсне поглед от мен.

Все още не ми се ще да се прибера в апартамента, така че след като вдигам сутиена си от пода, отивам до асансьора и слизам във фоайето, за да видя дали Кеп не е там. Едва успях да му помахам, преди Майлс да ме натика в асансьора и да ме обладае.

Както очаквах, Кеп все още седи на стола си, въпреки че минава десет часът.

— Спиш ли изобщо някога? — питам го, докато се настанявам до него.

— Хората са по-интересни нощем — отвръща той. — Обичам да спя до късно. Избягвам всички глупаци, които бързат сутрин.

Аз въздъхвам, доста по-силно, отколкото възнамерявах, и облягам глава на стола. Кеп забелязва и се обръща към мен.

— О, не. Неприятности с момчето? Преди два-три часа като че ли се разбирахте отлично. Май дори ми се мярна следа от усмивка върху лицето му, когато влязохте заедно.

— Всичко е наред — отвръщам, а после правя пауза, събирайки мислите си. — Някога влюбвал ли си се, Кеп?

По лицето му бавно се разлива усмивка.

— О, да. Името й беше Уанда.

— Колко дълго бяхте женени?

Той ме поглежда и повдига вежди.

— Никога не съм се женил — заявява. — Мисля, че Уанда беше женена около четиридесет години, преди да почине.

Накланям глава на една страна, опитвайки се да разбера какво казва.

— Трябва да ми дадеш повече от това.

Той се изпъва в стола си, усмивката все още стои върху лицето му.

— Живееше в една от сградите, където работех по поддръжката. Беше женена за истински кучи син, който си беше вкъщи само по две седмици в месеца. Влюбих се в нея, когато бях на около трийсет години. Тя беше на двайсет и няколко. По онова време, оженеха ли се веднъж, хората не се развеждаха. Особено жени като нея, идващи от семейства като нейното. Така че прекарах следващите двайсет и пет години, обичайки я с всички сили по две седмици всеки месец.

Взирам се в него, без да знам как да отговоря на това. Не е типичната любовна история, която хората разказват обикновено. Дори не съм сигурна дали може да бъде сметната за любовна история.

— Знам какво си мислиш — казва. — Звучи потискащо. Повече прилича на трагедия.

Аз кимам.

— Любовта невинаги е красива, Тейт. Понякога прекарваш цял живот, надявайки се, че в крайна сметка ще бъде различно. По-добро. А после, без да разбереш как, отново се озоваваш на стартовата линия, изгубил сърцето си някъде по пътя.

Преставам да го гледам и се обръщам напред. Не искам да види смръщването, което не мога да прогоня от лицето си.

Това ли правя и аз? Чакам онова с Майлс да се превърне в нещо различно? Нещо по-добро? Замислям се над думите му твърде дълго. Толкова дълго, че до ушите ми достига хъркане. Поглеждам към Кеп и виждам, че е отпуснал брадичка на гърдите си. Устата му е отворена и той спи дълбоко.

[1] На английски името Майлс (Miles) и глаголът усмихва се (smiles) се римуват. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 18

МАЙЛС

Шест години по-рано

Потърквам гърба й успокоително.

„Още две минути“, казвам.

Тя кима, без да вдига лице от дланите си. Не иска да погледне.

Не й казвам, че не е нужно да чакаме две минути. Не й казвам, че резултатът вече е готов, ясен като бял ден.

Все още не казвам на Рейчъл, че е бременна, защото все още й остават две минути надежда.

Продължавам да разтърквам гърба й. Когато хронометърът се обажда, тя не помръдва. Не се обръща, за да погледне резултата. Аз отпускам глава до нейната, устата ми е на милиметри от ухото й.

„Толкова съжалявам, Рейчъл“, шепна. „Толкова съжалявам.“

Тя избухва в сълзи.

Сърцето ми се пръсва при този звук.

Аз съм виновен. Аз съм виновен за всичко.

Единственото, което мога да сторя сега, е да измисля как да поправя станалото.

Обръщам я към себе си и обвивам ръце около нея. „Ще им кажа, че не се чувстваш добре и не можеш да отидеш на училище. Искам да останеш тук, докато се върна.“

Тя дори не кима. Продължава да плаче, така че я вдигам на ръце и я отнасям до леглото й. Връщам се в банята, прибирам теста в опаковката му и го скривам под мивката, чак в дъното. След това се втурвам в стаята си и се преобличам.

Излизам.

Няма ме през по-голямата част от деня.

Поправям станалото.

Когато най-сетне паркирам пред нас, все още разполагам с почти час, преди баща ми и Лиза да се приберат. Грабвам всичко от предната седалка и се втурвам вътре, за да видя как е тя. В бързината сутринта си забравих телефона, така че нямах възможност да я чуя и би било лъжа, ако кажа, че то не ме убиваше.

Влизам вътре.

Отивам до вратата й.

Опитвам се да отворя, само че е заключено.

Чукам.

„Рейчъл?“

Чувам шум от движение. Нещо се блъсва във вратата и аз отскачам назад. Когато си давам сметка какво става, започвам да блъскам по вратата. „Рейчъл!“, крещя като обезумял. „Отвори!“

Чувам плача й. „Върви си!“

Правя две крачки назад, а после се хвърлям върху вратата, блъскайки я с рамо с всичка сила. Вратата се отваря широко и аз връхлитам вътре. Рейчъл се е сгушила до таблата на леглото и плаче в ръцете си. Стигам до нея.

Тя ме отблъсква.

Отново отивам до нея.

Тя ме зашлевява и става от леглото. Изправя се и ме блъска назад, удряйки ме с юмруци в гърдите. „Мразя те!“, крещи през сълзи. Улавям ръцете й и се опитвам да я успокоя. Това я разгневява още повече. „Просто си върви!“, вика. „Ако не искаш да имаш нищо общо с мен, просто си върви!“

Думите й ме зашеметяват.

„Рейчъл, престани“, моля я. „Тук съм. Никъде няма да ходя.“

Сълзите й се усилват. Тя пищи. Казва, че съм я изоставил. Сложил съм я в леглото и съм я зарязал, защото не съм бил в състояние да се справя. Бил съм разочарован от нея.

Обичам те, Рейчъл. Повече, отколкото обичам себе си.

„Миличка, не“, уверявам я и я притеглям към себе си. „Не те зарязах. Казах ти, че ще се върна.“

Ненавиждам това, че не е разбрала защо си тръгнах днес.

Отвеждам я до леглото и я слагам да седне, облегната на таблата. „Рейчъл“, казвам и докосвам мократа й от сълзи буза. „Не съм разочарован от теб. Ни най-малко. Разочарован съм от себе си. Ето защо искам да сторя всичко по силите си, за да оправя нещата за теб. За нас. Ето какво правих днес. Опитвах се да открия начин да направя нещата по-добри за нас.“

Ставам и вземам папките, след което ги разстилам върху леглото. Показвам й всичко. Брошурите за семейно жилище, които взех от университета. Формулярите, които трябва да попълним, за да получим безплатно място в детската ясла в кампуса на университета. Брошурите за финансова помощ и вечерните часове, и онлайн курсовете, и списъка с академически съветници, и как ще наместя всичко това около часовете си в авиационното училище. Всички възможности са разстлани пред нея — тя трябва да види, че макар да не сме го искали, макар да не сме го планирали… можем да го направим.

„Знам, че с бебето ще ни е много по-трудно, Рейчъл. Знам го. Но не е невъзможно.“

Тя се взира във всичко, което съм подредил пред нея. Гледам я мълчаливо, докато раменете й не започват да се тресат и тя закрива устата си с ръка. Очите й срещат моите и от тях бликват сълзи. Изпълзява по леглото и обвива ръце около врата ми.

Казва ми, че ме обича.

Толкова много ме обичаш, Рейчъл.

Целува ме, отново и отново.

„Ще се справим, Майлс“, прошепва до ухото ми.

Аз кимам и също я прегръщам. „Ще се справим, Рейчъл.“

ГЛАВА 19

ТЕЙТ

Четвъртък е.

Вечер за мач.

Обикновено шумът от четвъртъчния мач ми лази по нервите, ала днес ми се струва като музика, защото означава, че Майлс ще дойде у нас. Нямам представа какво да очаквам от него, нито от това между нас. Не съм му пращала съобщения, нито съм го чувала през петте дни, откакто го няма.

Знам, че не би трябвало да го правя, не и след като толкова много мисля за него. За нещо, което би трябвало да е напълно неангажиращо, то изобщо не ми се струва такова. За мен то е повече от ангажиращо. Всепоглъщащо. От онази нощ под дъжда мисля единствено за него и е направо жалко, че когато посягам към бравата, за да си вляза вкъщи, ръката ми трепери при мисълта, че той може би е вътре.

Отварям вратата и Корбин пръв вдига поглед. Кима, но дори не казва здравей. Иън ми маха от мястото си на дивана и отново се обръща към телевизора.

Очите на Дилън се плъзгат по тялото ми и аз трябва да положа усилие да не направя физиономия.

Майлс не прави нищо, защото Майлс го няма.

Цялото ми тяло въздъхва от разочарование. Пускам чантата си върху един празен стол в дневната и си казвам, че така е по-добре, защото имам страшно много за учене.

— В хладилника има пица — съобщава ми Корбин.

— Чудесно. — Отивам в кухнята и отварям шкафа, за да си взема чиния. Чувам звук от приближаващи се стъпки и пулсът ми се ускорява мъничко.

Една ръка ляга на гърба ми и аз начаса се усмихвам и се обръщам към Майлс.

Само че не е Майлс. А Дилън.

— Здрасти, Тейт. — Той посяга покрай мен в шкафа. Ръката, която ме докосна, все още е върху мен, ала сега, когато съм с лице към него, тя се е плъзнала на кръста ми. Без да откъсва очи от моите, той се пресяга и отваря шкафа. — Трябва ми чаша за бирата — поднася ми оправданието си за това, че е тук. Докосвайки ме. Лицето му е на сантиметри от моето.

Ненавиждам това, че ме видя да се усмихвам, когато се обърнах. Току-що оставих у него погрешно впечатление.

— Е, няма да я намериш в джоба ми — заявявам и отблъсвам ръката му. Извръщам очи от него в същия миг, в който Майлс се появява в кухнята. Очите му прогарят дупки там, където Дилън ме докосваше допреди миг.

Майлс видя ръката на Дилън върху мен.

Сега Майлс се взира в Дилън така, сякаш току-що е извършил убийство.

— Откога пиеш бирата си в чаша? — пита го.

Дилън се обръща и поглежда към Майлс, а после отново към мен. Отправя ми неприкрито сваляческа усмивка.

— Откакто Тейт стоеше толкова близо до шкафа.

Мамка му. Дори не се опитва да го скрие. Мисли, че си падам по него.

Майлс отива до хладилника и го отваря.

— Е, Дилън. Как е жена ти?

Не посяга да извади нищо. Просто си стои там и се взира в хладилника, а пръстите му стискат вратата по-силно, отколкото са я стискали някога.

Дилън все още ме зяпа отвисоко.

— На работа е — натъртва многозначително. — Няма да си дойде още поне четири часа.

Майлс затръшва вратата на хладилника и прави две бързи крачки към Дилън. Той се изправя и аз незабавно се отдръпвам от него.

— Корбин изрично ти каза да не припарваш до сестра му. Покажи му малко уважение!

Челюстта на Дилън потръпва и той не отстъпва назад, нито свежда поглед. Всъщност дори прави крачка към Майлс, преодолявайки разстоянието между тях.

— На мен ми се струва, че не става дума за Корбин — процежда той.

Сърцето ми се блъска в гърдите. Чувствам се виновна, задето оставих погрешно впечатление у Дилън, и още по-виновна, задето двамата се карат заради това. Ала, по дяволите, обожавам факта, че Майлс го мрази толкова. Просто ми се ще да знаех дали е, защото не му е приятно, че Дилън флиртува, въпреки че е женен, или не му е приятно, че флиртува с мен.

Миг по-късно на вратата се появява Корбин.

Мамка му.

— Къде не става дума за мен? — пита, местейки поглед между двамата.

Майлс прави крачка назад и се обръща, така че да е с лице към Дилън и Корбин едновременно. Очите му си остават приковани в Дилън.

— Опитва се да изчука сестра ти.

Исусе Христе, Майлс. Да си чувал за замазване на положението?

Корбин дори не трепва.

— Върви при жена си, Дилън — отсича твърдо.

Колкото и смущаващо да е всичко това, аз не се намесвам, за да защитя Дилън, защото оставам с впечатлението, че Майлс и Корбин от известно време са си търсили повод да развалят приятелството си с Дилън. Пък и никога не бих защитила мъж, който няма грам уважение към брака си. Дилън се взира в Корбин в продължение на няколко мъчително дълги секунди, след което им обръща гръб и ме поглежда.

На това момче определено му е омръзнал животът.

— Аз съм в номер 1012 — прошепва и ми намига. — Отбий се някой път. Тя работи нощем. — След това се завърта и минава между Корбин и Майлс. — А вие двамата можете да си го начукате.

Корбин стисва юмруци и понечва да тръгне след него, но Майлс го стисва за ръката и го издърпва обратно в кухнята. Не го пуска, докато не чуваме външната врата да хлопва.

Корбин се обръща към мен. Изглежда толкова ядосан, че направо се учудвам как от ушите му не излиза пара. Лицето му е почервеняло и пука кокалчетата на пръстите си. Забравила бях колко безумно закрилнически се отнася с мен. Струва ми се, че отново съм на петнайсет години, само дето сега изведнъж имам двама прекалено загрижени братя.

— Изтрий този номер от главата си, Тейт — заповядва ми.

Поклащам глава, мъничко разочарована, задето през ума му е минало, че бих искала да запомня къде живее Дилън.

— Имам си стандарти, Корбин.

Той кима, но все още се мъчи да се успокои. Поема си дълбоко дъх, при което челюстта му изпуква, и се връща в дневната.

Майлс се е облегнал на плота и се взира в краката си. Гледам го безмълвно, докато най-сетне вдига глава. Хвърля поглед към дневната, след което се оттласква от плота и се приближава до мен. С всяка негова крачка аз се притискам все по-плътно в плота зад себе си, в опит да избягам от настойчивостта в очите му, въпреки че няма къде да отида.

Той стига до мен.

Мирише хубаво. На ябълки_. Забраненият плод._

— Попитай ме дали може да отидеш да учиш у нас — прошепва.

Аз кимам, чудейки се защо, по дяволите, иска нещо толкова странно от мен след всичко, което се случи току-що. Въпреки това се подчинявам.

— Може ли да отида да уча у вас?

По лицето му се разлива широка усмивка и той отпуска чело до слепоочието ми, така че устните му са точно над ухото ми.

— Имах предвид да ме попиташ пред брат си — уточнява, смеейки се тихичко. — За да имам оправдание да те заведа там.

Е, това е смущаващо.

Сега знае точно колко не съм себе си, когато съм близо до него. Аз съм просто течност. Поддавам се. Правя онова, което той поиска, онова, което ми каже, всичко, което пожелае.

— О — отвръщам тихо и гледам как се отдръпва от мен. — В това има доста повече смисъл.

Той все още се усмихва — не си бях дала сметка колко много ми е липсвала усмивката му. Би трябвало да се усмихва непрекъснато. Завинаги_. На мен._

Излиза от кухнята и се отправя към дневната, а аз отивам в стаята си и си вземам душ за рекордно кратко време.

* * *

Не бях предполагала, че съм толкова добра актриса.

Репетирах го обаче. Цели пет минути. Стоях в стаята си, мъчейки се да измисля най-добрия, най-небрежния начин, по който да отида в дневната и да помоля Майлс да ми даде ключа си. Реших да изчакам някой особено шумен момент в мача, след което да изскоча от стаята си и да им се развикам.

— Или намалете проклетия телевизор, или вървете да гледате мача у Майлс, защото се опитвам да уча!

Майлс ме поглежда и се опитва да скрие усмивката си. Иън ме гледа с подозрение, а Корбин прави физиономия.

— Ти върви у Майлс. Ние гледаме мач. — Обръща се към Майлс. — Може да използва апартамента ти, нали?

Майлс на часа се изправя.

— Разбира се. Ще ида да й отключа.

Вземам си нещата, излизам след него и ето ни тук.

Майлс ми отваря вратата на апартамента си, въпреки че не е заключено. Само че Корбин не го знае. Влиза и аз се вмъквам след него. Затваря и ние се обръщаме един към друг.

— Действително имам да уча — казвам.

Не знам какво очаква да се случи в този миг, но според мен трябва да е наясно, че само защото се появи след няколкодневно отсъствие, не означава, че е най-важният ми приоритет.

Въпреки че си е точно така.

— А аз действително имам да гледам мач — отвръща той и сочи към апартамента ми зад рамото си, ала в същото време пристъпва към мен.

Взема учебниците от ръцете ми и ги отнася до масата. Оставя ги и тръгва към мен. Не спира, докато устните му не са притиснати в моите и повече няма накъде да отстъпваме, защото гърбът ми е долепен до вратата на апартамента.

Ръцете му стискат кръста ми, а моите стискат раменете му. Езикът му се плъзва между устните ми и прониква в устата ми, и аз го поемам с желание. Той стене и се притиска в мен, докато ръцете ми се плъзват по шията му и се заравят в косата му. Отдръпва се също толкова бързо и прави няколко крачки назад.

Гледа ме така, сякаш аз съм виновна, че трябва да си върви. Прокарва подразнено ръце по лицето си и изпуска дъха си.

— Не можа да хапнеш по-рано — казва. — Ще ти донеса пица.

Тръгва към мен и аз се отдръпвам, без да отговоря. Той отваря вратата и изчезва.

Толкова е странен.

Отивам до масата и се залавям да подредя учебниците си. Тъкмо си издърпвам един стол, за да седна, когато вратата отново се отваря. Обръщам се и го виждам да отива към кухнята с чиния в ръцете. Пъха пицата в микровълновата и натиска няколко копчета, след което се отправя към мен. Отново се държи по онзи плашещ начин, който ме кара неволно да отстъпя назад, само че масата е зад мен и няма къде да отида.

Стига до мен и притиска бързо устни до моите.

— Трябва да се връщам. Ти добре ли си?

Кимам.

— Имаш ли нужда от нещо?

Поклащам глава.

— В хладилника има сок и бутилирана вода.

— Благодаря.

Отново ме целува за миг и излиза.

Аз рухвам в стола.

Толкова е мил.

Бих могла да свикна с това.

Придърпвам тетрадката пред себе си и се залавям да уча. След около час получавам съобщение от него.

Майлс: Как върви ученето?

Чета есемеса и се усмихвам като идиотка. Издържа девет дена, без да ме види или да ми пише, а сега ми праща есемеси, когато е едва на двайсетина крачки от мен.

Аз: Добре. Как върви мачът?

Майлс: В почивка са. Падаме.

Аз: Кофти.

Майлс: Знаеше, че нямам кабелна телевизия.

Аз: ???

Майлс: По-рано, когато ни се развика. Каза ни да отидем да гледаме мача у нас, ала вече знаеше, че нямам кабелна. Според мен Иън започва да подозира нещо.

Аз: О, не. Не се сетих за това.

Майлс: Няма страшно. Просто ми хвърля погледи, сякаш се досеща, че става нещо. Честно казано, не ме е грижа дали е така. Той знае всичко друго за мен.

Аз: Учудвам се, че не си му казал досега. Мислех, че всички мъже се хвалят със завоеванията си.

Майлс: Не и аз, Тейт.

Аз: Предполагам, че ти си изключението. А сега ме остави на мира, имам да уча.

Майлс: Не се връщай, преди да съм дошъл да ти кажа, че мачът е свършил.

Оставям телефона на масата, неспособна да изтрия усмивката от лицето си.

* * *

Час по-късно вратата на апартамента се отваря. Вдигам очи и го виждам как влиза, затваря и се обляга небрежно на нея.

— Мачът свърши.

Аз пускам химикалката.

— Тъкмо навреме. Току-що си довърших домашното.

Очите му се спират върху учебниците, разпилени върху масата.

— Корбин вероятно те очаква.

Не знам дали това е неговият начин да ми каже да си вървя, или просто поддържа разговора. Така или иначе се изправям и започвам да си събирам нещата, опитвайки се да скрия разочарованието от лицето си.

Той се приближава до мен, издърпва учебниците от ръцете ми и ги оставя на масата. Блъска ги, така че те се плъзват настрани, след което ме улавя през кръста и ме слага върху масата.

— Това не означава, че искам да си вървиш — заявява, вперил твърд поглед в очите ми.

Този път не се усмихвам, защото току-що отново ме притесни. Всеки път когато ме погледне с такава настойчивост, ставам нервна.

Плъзга ме до самия ръб на масата и застава между краката ми. Ръцете му все още почиват на кръста ми, ала устните му са върху челюстта ми.

— Мислех си — казва тихо; дъхът му милва шията ми и по тялото ми плъзват тръпки. — За тази вечер и как цял ден си била на училище. — Ръцете му се плъзгат под мен и ме повдигат от масата. — И как работиш по цял уикенд, всеки уикенд. — Ето че краката ми са увити около него и той ме отнася към спалнята.

Ето че ме поставя върху леглото.

Ето че е върху мен, отмята косата ми назад и се взира в очите ми.

— И си дадох сметка, че никога нямаш почивен ден. — Устата му отново е върху челюстта ми и я целува нежно между всяко изречение. — Не си си вземала почивен ден от Деня на благодарността, нали?

Поклащам глава. Не разбирам защо говори толкова много, но въпреки това е прекрасно. Ръката му се пъха под полата ми и дланта му открива стомаха ми, продължава нагоре, докато не улавя гърдата ми в шепа.

— Сигурно си наистина уморена, Тейт.

Аз поклащам глава.

— Не особено.

Лъжа.

Изтощена съм.

Устните му се откъсват от шията ми, той ме поглежда в очите.

— Лъжеш. — Палецът му се плъзва по тъничкия плат на сутиена, покриващ зърното ми. — Виждам, че си уморена. — Навежда уста, докато тя не докосва моята толкова леко, че едва я усещам. — Просто искам да те целувам няколко минути, окей? След това ще се прибереш и ще си починеш. Не искам да си мислиш, че очаквам нещо само защото и двамата сме си вкъщи.

Устата му отново докосва моята, ала усещането не може да се сравни с ефекта, който думите му имат върху мен. Никога не съм знаела, че загрижеността може да е толкова възбуждаща.

О, господи. Толкова е еротично.

Ръката му се плъзва под сутиена ми и устата му ме завладява. Всеки път щом езикът му помилва моя, ми се завива свят. Чудя се дали някога ще ми омръзне.

Знам, че уж просто искал да ме поцелува няколко минути, ала неговата дефиниция на целуване и моята са написани на два различни езика. Устата му е навсякъде.

Също като ръцете му.

Повдига блузата ми над сутиена и подръпва едната чашка, оголвайки гърдата ми. Започва да ме дразни с езика си, вдигайки поглед, докато го прави. Устата му е топла, а езикът му — още повече, и изтръгва от мен тихо скимтене.

Прокарва ръка надолу по корема ми и се надига лекичко, подпирайки се на лакът. Пръстите му описват пътечка по дънките ми, докато не стигат вътрешната страна на бедрата ми. Когато се плъзват по материята между краката ми, аз отмятам глава назад и затварям очи.

Господи, обожавам тази версия на целуване.

Ръката му започва да ме потърква, притисната плътно до дънките ми, докато цялото ми тяло се моли безмълвно за него. Устата му вече не е върху гърдите ми. Сега тя е върху шията ми и той целува, хапе, смуче на едно и също място, сякаш се опитва да ме бележи.

Опитвам се да бъда тиха, но то е невъзможно, когато той създава това невероятно напрежение между нас. Ала това не е проблем, защото и той не е тих. Всеки път когато простена, от него също се изтръгва стон или името ми, прошепнато тихо. Така че аз ставам още по-несдържана, защото обичам неговите звуци.

Обожавам ги.

Ръката му бързо се спуска към дънките ми и ги разкопчава, но той не променя позата си, нито се откъсва от шията ми. Дръпва ципа надолу и плъзва ръка по ръба на бикините ми. Отново подхваща същите движения, ала сега те са милион пъти по-интензивни и начаса усещам, че няма да му се налага да продължава още дълго.

Гърбът ми се извива в дъга над леглото и трябва да повикам на помощ цялата сила на волята си, за да не се отдръпна от ръката му. Сякаш знае точно къде да ме докосне, за да изтръгне реакция от мен.

— Исусе, Тейт. Толкова си влажна. — Два от пръстите му подръпват бельото ми настрани. — Искам да те почувствам.

И това е то.

Аз съм изгубена.

Пръстът му се плъзва в мен, ала палецът му остава отвън, изтръгвайки от гърдите ми стонове и о, господи, и не спирай, сякаш съм развалена плоча. Той ме целува, преглъщайки звуците ми, докато тялото ми не започва да трепери под ръката му.

Усещането трае толкова дълго и е толкова мощно, че ме е страх да го пусна, когато то свършва. Не искам ръката му да ме напусне. Искам да заспя така.

Напълно неподвижна съм, но и двамата дишаме толкова тежко, че не сме в състояние да помръднем. Устата му все още е върху моята, а очите ни са затворени, но той не ме целува. След няколко секунди най-сетне измъква ръка от дънките ми, вдига ципа им и ги закопчава. Когато отварям очи, той бавно вади пръсти от устата си с широка усмивка.

Мили боже.

Радвам се, че не съм на крака, защото тази гледка несъмнено щеше да ме накара да се сгромолясам на пода.

— Леле — казвам, изпускайки дъха си. — Страшно те бива в това.

Усмивката му става още по-широка.

— Ами благодаря. — Навежда се и ме целува по челото. — А сега върви вкъщи и поспи, момиче.

Понечва да се надигне от леглото, но аз го сграбчвам за ръцете и го придърпвам обратно.

— Почакай. — Бутам го по гръб и се покатервам отгоре му. — Не е честно за теб.

— Не си записвам резултата. — Той отново ме търкулва по гръб. — Корбин вероятно се чуди защо все още си тук.

Изправя се и ме хваща за китките, за да ме издърпа на крака. Притегля ме до себе си, достатъчно близо, за да почувствам, че изобщо не е готов да си отида.

— Ако Корбин попита нещо, ще му кажа, че не съм искала да си тръгна, преди да довърша домашното си.

Майлс клати глава.

— Трябва да си вървиш, Тейт — настоява. — Той ми благодари, задето те защитих от Дилън по-рано. Как ще се почувства според теб, ако разбере, че съм го направил единствено защото съм егоист и те искам само за себе си?

Поклащам глава.

— Не ме е грижа как ще се почувства. Това не му влиза в работата.

Майлс слага ръце на бузите ми.

— Мен ме е грижа. Той ми е приятел. Не искам да открие какъв лицемер съм.

Целува ме по челото и ме издърпва от спалнята, преди да успея да отговоря. Събира книгите ми и ми ги подава, когато стигам до входната врата, но преди да изляза, той ме хваща за лактите и ме спира. Взира се в мен, ала в изражението му този път има нещо различно.

Нещо, което не е желание, нито страст, нито разочарование или застрашителност. Нещо неизречено. Нещо, което иска да ми каже, но се бои да го изрече.

Улавя лицето ми в шепи и притиска устни в моите, толкова силно, че се блъскам в касата на вратата.

Целува ме толкова властно и отчаяно, че би ме изпълнило с тъга, ако не беше толкова прекрасно. Поема си дълбоко дъх и се отдръпва, приковал поглед в очите ми. Отпуска ръка и отстъпва назад, изчаквайки да изляза в коридора, преди да затвори.

Нямам представа какво е това, ала искам още от него.

Незнайно как успявам да накарам краката си да се размърдат и влизам в апартамента на Корбин. Той не е в дневната, така че оставям учебниците си на плота.

Чувам шума от душа.

Корбин е под душа.

Незабавно излизам от апартамента, прекосявам коридора и чукам. Отваря ми толкова бързо, сякаш не е мръднал от мястото, където го оставих. Поглежда над рамото ми към вратата на апартамента ми.

— Корбин е под душа — казвам.

Поглежда ме и по-бързо, отколкото бих повярвала, че е в състояние да осмисли думите ми, ме издърпва в жилището си. Затръшва вратата и ме притиска в нея, и отново — устата му е навсякъде.

Без да губя никакво време, аз разкопчавам дънките му и ги смъквам до средата на бедрата му. Неговите ръце се заемат с моите и свалят панталона ми до долу заедно с бельото. Миг след като измъква краката ми от тях, вече ме тласка към кухненската маса. Завърта ме и ме намества, така че се озовавам притисната по корем към нея.

Той бръква между краката ми и ги разтваря още по-широко, докато се освобождава от дънките си. Ръцете му се вкопчват в кръста ми и използвайки тялото ми като опора, потъва бавно в мен.

— О, господи — простенва.

Аз залепям длани върху масата. Няма за какво да се хвана, а отчаяно имам нужда да се заловя за нещо.

Той се привежда напред и гърдите му се притискат в гърба ми. Дишането му е тежко и горещо и се разбива върху кожата ми.

— Трябва да си взема кондом.

— Окей — отвръщам задъхано.

Все още не се отдръпва обаче и тялото ми, естествено, иска да го поеме докрай. Притискам се в него, така че той потъва още по-дълбоко и впива пръсти в хълбоците ми с такава сила, че аз потръпвам.

— Недей, Тейт.

Гласът му е предупреждение.

Или предизвикателство.

Правя го отново и той простенва, преди бързо да излезе от мен. Ръцете му все още са впити в хълбоците ми и той все още е притиснат в тялото ми… просто не е вътре в мен.

— На противозачатъчни съм — прошепвам.

Той не помръдва.

Затварям очи — нуждая се да направи нещо. Каквото и да е. Защото направо умирам.

— Тейт — прошепва, ала не казва нищо повече. Оставаме в същата поза, неподвижни и безмълвни, той — застинал на сантиметри извън мен.

— По дяволите. — Пуска китката ми и открива ръцете ми, разперени върху масата. Преплита пръсти в моите и ги стиска, а после заравя лице във врата ми. — Приготви се.

Нахлува в мен толкова неочаквано, че аз изкрещявам. Едната му ръка се вдига и запушва устата ми.

— Шшт — предупреждава ме. Остава неподвижен, давайки ми миг, за да свикна с това, че е в мен.

Излиза със стон и отново нахълтва, изтръгвайки нов вик от гърдите ми. Този път ръката му заглушава звуците ми.

Той повтаря движенията си.

По-силно.

По-бързо.

Ръмжи с всеки тласък, а аз издавам звуци, на каквито дори не знаех, че съм способна. Никога досега не съм изпитвала нещо подобно.

Не знаех, че може да е толкова необуздано. Толкова първично. Толкова животинско.

Отпускам глава и притискам буза в масата.

Затварям очи.

Оставям го да ме чука.

* * *

Тихо е.

Толкова е тихо и не знам дали е защото и двамата бяхме така шумни допреди миг, или защото той има нужда от минутка, за да се съвземе.

Все още е в мен, ала е свършил. Просто не помръдва. Една от ръцете му все така запушва устата ми, другата още стиска пръстите ми. Лицето му е заровено в шията ми.

Толкова невероятно неподвижен е, че се боя да помръдна. Дори усещам дишането му.

Първа се раздвижва ръката му. Сваля я от устата ми, а после откопчва пръсти от моите и ги изпъва. Притиска длани в масата и отдръпва лице от врата ми. Излиза от мен без звук.

Все още е прекалено тихо, така че аз не помръдвам.

Чувам как си вдига панталона и го закопчава.

Чувам стъпките му, докато се отдалечава.

Отдалечава се.

Вратата на спалнята му се затръшва и аз потръпвам. Бузата и дланите, и стомахът ми все още са върху масата. Също както и сълзите ми.

Те падат.

Падат, падат, падат и аз не съм в състояние да ги спра.

Неудобно ми е. Срамувам се. Нямам представа какво, по дяволите, не е наред с него, ала имам твърде много гордост и твърде малко смелост, за да разбера.

Това сякаш беше краят. Не съм сигурна дали съм готова това да бъде краят. Не съм сигурна дали съм готова изобщо да има край и се мразя, задето позволих на чувствата си да стигнат дотук.

Освен това съм бясна, защото ето ме тук, в неговия апартамент, и си търся панталона, опитвайки се да спра нелепите си сълзи, докато все още усещам остатъците от него да се стичат по крака ми, и нямам представа защо, по дяволите, трябваше да съсипе всичко.

Да съсипе мен.

Обличам се и си тръгвам.

ГЛАВА 20

МАЙЛС

Шест години по-рано

„Пъпът ти започва да изпъква.“ Плъзвам пръсти по голия й корем и го целувам. „Сладко е.“

Долепям ухо до кожата й и затварям очи. „Бас държа, че е самотен там вътре“, казвам. „Самотен ли си там вътре, приятелче?“

Рейчъл се смее. „Непрекъснато го наричаш момче. Ами ако е момиче?“

Казвам й, че ще го обичам какъвто и да е. Вече го обичам.

Или пък нея.

Родителите ни са извън града и ние отново си играем на семейство. Само дето този път не е игра. Този път е сериозно.

„Какво ще стане, ако този път наистина й направи предложение?“, пита тя.

Казвам й да не се тревожи. Казвам й, че той няма да направи предложение. Първо би говорил с мен. Поне толкова знам за него.

„Трябва да им съобщим“, казвам й.

Тя кима. Знае, че трябва да им съобщим. Минаха три месеца. Дипломираме се след два. Започва да й личи.

Пъпът й започва да изпъква. Сладко е.

„Трябва да им съобщим утре“, казвам.

„Окей“, казва тя.

Аз се откъсвам от корема й и лягам до нея. Притеглям я към себе си. Докосвам лицето й.

„Обичам те, Рейчъл.“

Тя вече не се страхува толкова. Отвръща ми, че и тя ме обича.

„Справяш се отлично“, казвам й. Няма представа за какво говоря, така че се усмихвам и докосвам корема й. „Справяш се отлично с износването му. Сигурен съм, че ще износиш най-доброто бебе, което една жена е износвала някога.“

Тя се смее на моите щуротии.

Толкова много ме обичаш, Рейчъл.

Поглеждам я — момичето, на което отдадох сърцето си и се чудя как е възможно да извадя такъв късмет.

Чудя се защо ме обича точно толкова, колкото и аз нея.

Чудя се какво ще каже баща ми, когато научи за нас.

Чудя се дали Лиза ще ме намрази. Чудя се дали ще поиска да отведе Рейчъл обратно във Финикс.

Чудя се как ще ги убедя, че двамата ще се справим.

„Как ще го кръстим?“, питам я.

Тя се вълнува, когато й задавам този въпрос. Харесва й да обсъждаме имена.

Казва, че ако е момиче, иска да го кръстим Клеър. На баба й.

Казвам й, че ми се ще да познавах баба й. Искам да познавам жената, на която ще бъде кръстена дъщеря ми. Тя отвръща, че баба й страшно би ме харесала. Аз й казвам, че страшно харесвам името Клеър.

„Ами ако е момче?“, питам.

„Ти избери име за момче“, отвръща тя.

Казвам й, че това е голяма отговорност. Казвам й, че той ще трябва да живее с това име до края на живота си.

„Тогава ще трябва да избереш хубаво име“, заявява тя.

Ще трябва да избера хубаво име.

„Име, което означава нещо за теб“, добавя тя.

Име, което означава нещо за мен.

Казвам й, че съм измислил съвършеното име за него.

Тя иска да знае какво е. Отвръщам, че няма да й кажа. Ще й кажа името му, едва когато стане неговото име.

След като той се роди.

Тя казва, че съм луд. Заявява, че отказва да роди бебето ни, докато не знае името му.

Аз се смея. Казвам й, че няма избор.

Тя ми казва, че съм луд.

Ти обичаш това в мен, Рейчъл.

ГЛАВА 21

ТЕЙТ

Бях на работа през целия уикенд, така че не съм виждала Майлс, нито съм говорила с него от четвъртък вечерта насам. Повтарям си, че така е най-добре, но определено нямам чувството, че е така, не и с начина, по който то ме разяжда отвътре. Понеделник вечер е — първият от трите дни, когато Корбин няма да го има, а Майлс ще си бъде вкъщи. Знам, че той знае, че Корбин го няма, но след начина, по който оставихме нещата в четвъртък, съмнявам се, че го е грижа. Наполовина очаквах да ми обясни къде сбърках или поне да ми каже какво го разстрои толкова, ала последното, което получих от него, бе затръшването на вратата на спалнята му, след като си тръгна.

Разбирам защо от шест години не е имал връзка. Очевидно представа си няма как да се държи с едно момиче, което ме изненадва, защото има излъчването на свестен човек. Само че държанието му по време и след секс като че ли противоречи на характера му. Сякаш късчета от мъжа, който е бил някога, преливат в мъжа, който се опитва да бъде сега.

Ако някой друг мъж се отнесеше с мен по този начин, никога нямаше да получи възможност да го повтори. Аз не търпя неща, които съм виждала много от приятелките ми да понасят. И все пак, ето че отново и отново му намирам оправдания, сякаш нещо би могло да оправдае постъпките му миналата седмица.

Започвам да се боя, че може би не съм чак толкова корава.

Този страх начаса се потвърждава, когато сърцето ми прескача един удар в мига, в който слизам от асансьора. На вратата на апартамента ми е залепена бележка и аз се втурвам да я взема. Отварям я: Трябва да свърша нещо. Ще намина в седем, ако искаш да дойдеш с мен. Прочитам я няколко пъти. Очевидно е от него и очевидно е за мен, ала звучи толкова небрежно, че за миг се усъмнявам дали четвъртък изобщо се е случил.

Само че той също беше там. Знае как свърши онази нощ между нас. Знае, че би трябвало да съм разстроена или сърдита, но нищо в бележката му не го издава.

Отключвам и си влизам, преди да съм се ядосала толкова, че да заблъскам по вратата му или да се разкрещя.

Щом се озовавам в апартамента, пускам нещата си и отново прочитам бележката, разглеждайки като под микроскоп всичко — от почерка до избора му на думи. Смачквам я на топка и я мятам към кухнята, бясна.

Бясна съм, защото вече знам, че ще отида с него.

Не знам как да не отида.

* * *

Точно в седем часа на вратата се почуква тихичко. Точността му ме ядосва, а няма причина за това. Нямам нищо против точността. Имам чувството, че каквото и да направи Майлс тази вечер, то ще ме подразни.

Отивам до вратата и отварям.

Той стои в коридора, на няколко крачки от прага. Вероятно е по-близо до своята врата, отколкото до моята. Когато отварям, гледа надолу, ала най-сетне вдига очи и среща моите. Отново е напъхал ръце в джобовете на якето си и не вдига глава докрай. Приемам го като знак на покорство, макар че едва ли е така.

— Искаш ли да дойдеш?

Гласът му ме завладява. Отнема силите ми. Отново ме превръща в течност. Кимам и излизам в коридора, затваряйки след себе си. Заключвам и се обръщам към него. Той кима към асансьора, казвайки ми безмълвно, че ще ме последва. Опитвам се да разчета изражението в очите му, ала би трябвало да знам, че опитът ми е обречен.

Отивам до асансьора и натискам копчето за надолу.

Той застава до мен, но никой от нас не продумва. На асансьора сякаш са му нужни години, докато пристигне. Когато вратите най-сетне се отварят, и двамата въздъхваме тихичко от облекчение, ала щом се озоваваме вътре, отново ни е трудно да дишаме.

Усещам очите му върху себе си, но не го поглеждам.

Не мога.

Чувствам се глупаво. Чувствам се така, сякаш отново ще заплача. Сега, когато съм тук и нямам представа къде отиваме, се чувствам като идиотка, задето му позволих изобщо да ме доведе дотук.

— Съжалявам. — Гласът му е слаб, ала едновременно с това — учудващо искрен.

Не го поглеждам. Не отговарям.

Той прави три крачки напред, посяга покрай мен и натиска копчето за спиране. Гледа ме, без да сваля пръсти от копчето, но аз не вдигам очи. Лицето ми е на нивото на гърдите му, ала челюстта ми е стисната и аз отказвам да вдигна глава към него.

Отказвам.

— Тейт, съжалявам — повтаря той. Все още не ме докосва, ала отново ме завладява. Толкова близо е до мен, че усещам дъха му и него самия, и колко много съжалява наистина, ала дори не знам за какво се очаква да му простя. Никога не ми е обещавал нищо друго освен секс и именно това ми даде.

Секс.

Ни по-малко и определено — ни повече.

— Съжалявам — казва за трети път. — Ти не го заслужаваше.

Този път докосва брадичката ми и я повдига, така че да срещна очите му. Усещането от пръстите му върху лицето ми кара челюстта ми да се напрегне още повече. Правя всичко по силите си, за да не сваля бронята си, защото ми е все по-трудно да сдържам сълзите си.

В очите му отново зървам същото, което видях в тях, когато ме целуна на прага в четвъртък вечерта. Нещо неизречено, което му се иска да е в състояние да каже, ала от устата му излиза единствено извинение.

Потръпва, сякаш изпитва физическа болка, и притиска чело до моето.

— Съжалявам.

Слага длани на стената на асансьора и се навежда към мен, докато гърдите ни не се докосват. Ръцете ми са отпуснати до тялото, очите ми са затворени и колкото и да ми се иска да заплача, отказвам да го направя пред него. Все още не съм сигурна за какво точно се извинява, ала това няма значение; звучи така, сякаш се извинява за всичко. Задето започна с мен нещо, което и двамата знаехме, че няма да свърши добре. Задето е неспособен да ми разкрие миналото си. Задето е неспособен да сподели бъдещето си. Задето ме съсипа, когато си влезе в стаята и затръшна вратата.

Едната му ръка се обвива около тила ми и ме притегля към него. Другата се отпуска на гърба ми и той ме притиска, долепил буза до върха на главата ми.

— Не знам какво е това, Тейт — признава. — Ала кълна се, не исках да те нараня. Просто не знам какво, по дяволите, правя.

Разкаянието в гласа му е достатъчно, за да накара ръцете ми да поискат да го прегърнат. Вдигам ги и се вкопчвам в ръкава на ризата му, а после заравям лице в гърдите му. Оставаме така в продължение на няколко минути, и двамата — напълно изгубени. Напълно неопитни в това.

Напълно объркани.

Най-сетне ме пуска и натиска копчето за приземния етаж. Все още не съм казала нито дума, защото дори не съм сигурна какви думи да използвам в тази ситуация. Когато вратите на асансьора се отварят, той взема ръката ми в своята и не я пуска, докато не стигаме до колата му. Отваря ми вратата и изчаква да се кача, след което я затваря и заобикаля.

Никога не съм влизала в колата му.

Изненадана съм от това, колко е обикновена. Знам, че Корбин изкарва добри пари и обича да ги харчи за хубави неща.

В тази кола няма нищо показно, също като у Майлс.

Излиза от паркинга и пътуваме в мълчание в продължение на няколко мили. Уморена съм от тишината и от любопитство и първото, което му казвам, откакто ме съсипа, е:

— Къде отиваме?

От гласа ми цялата неловкост сякаш се пръсва на парчета, защото той изпуска дъха си, като че ли е облекчен да го чуе.

— На летището — отвръща. — Ала не по работа. Понякога ходя там, за да гледам как излитат самолетите.

Протяга се и взема ръката ми в своята. Усещането е успокояващо и едновременно с това — плашещо. Ръцете му са топли и от това ме изпълва желание той да вземе цялото ми тяло в тях. Плаши ме обаче колко силно го искам.

Не продумваме, докато не стигаме до летището. Има знаци за ограничен достъп, но той ги подминава, сякаш знае точно къде отива. Най-сетне спираме на един паркинг с изглед към пистите.

Няколко големи самолета са се подредили, готови да излетят. Майлс посочва наляво и аз поглеждам тъкмо когато един от тях започва да ускорява. Колата се изпълва с шума на двигатели, докато огромната машина профучава покрай нас. Заедно ние проследяваме как тя се издига във въздуха, докато колелата не се прибират и самолетът е погълнат от нощта.

— Често ли идваш тук? — питам, все така загледана през прозореца.

Той се засмива и аз, естествено, се обръщам към него.

— Прозвуча като изтъркана сваляческа реплика. — Усмихва се и неговата усмивка кара и мен да се усмихвам. Очите му се спускат към устните ми и моята усмивка кара неговата усмивка да се стопи.

— Да, често — отвръща и отново се обръща към прозореца, където следващият самолет вече се готви да излети.

В този миг си давам сметка, че нещата между нас вече не са същите. Настъпила е огромна промяна и не съм сигурна дали е за добро, или за лошо. Доведе ме тук, защото иска да говорим.

Просто не знам за какво иска да говорим.

— Майлс. — Искам да ме погледне, но той не го прави.

— Не е забавно — тихо казва той. — Това, което правим.

Думите му не ми харесват. Искам да си ги вземе обратно, защото те сякаш ме пронизват. Само че е прав.

— Знам — отвръщам.

— Ако не спрем сега, ще стане по-лошо.

Този път не се съгласявам с него на глас. Знам, че е прав, ала не искам да спираме. От мисълта, че никога вече няма да бъда с него, в мен сякаш зейва яма.

— С какво те разстроих толкова много?

Очите му се обръщат рязко към моите и аз едва ги разпознавам от леда, надигнал се зад тях.

— Вината е само моя, Тейт — заявява твърдо. — И за миг не си помисляй, че проблемите ми са заради нещо, което ти си направила или не си направила.

Думите му ми носят зрънце облекчение, но все още нямам представа какво се е объркало с него. Очите ни остават впити, всеки чака другият да запълни тишината.

Нямам представа какво е изстрадал в миналото, ала трябва да е било нещо наистина тежко, след като шест години по-късно не е в състояние да го загърби.

— Държиш се така, сякаш е лошо това, че искаме да бъдем заедно.

— Може би е — отвръща той.

Ще ми се да престане да говори, защото всичко, което казва, ми причинява нова болка и още повече ме обърква.

— Значи ме доведе тук, за да сложиш край.

Той въздъхва тежко.

— Исках просто да се позабавляваме, ала… струва ми се, че ти може би очакваш нещо повече. Не искам да те нараня, а ако продължим… ще го направя. — Отново поглежда през прозореца.

Идва ми да ударя нещо, но вместо това прокарвам раздразнено ръце по лицето си и се отпускам тежко в седалката. Никога досега не съм срещала човек, който да е в състояние да каже толкова малко, когато говори. Определено е усъвършенствал изкуството на уклончивостта.

— Дължиш ми повече от това, Майлс. Простичко обяснение може би? Какво, по дяволите, се е случило с теб?

Челюстта му се напряга и той още по-силно стиска волана.

— Поисках от теб две неща. Не ме питай за миналото и не очаквай бъдеще. Ето че правиш и двете.

Аз кимам.

— Да, Майлс. Имаш право. Така е. Защото те харесвам и знам, че и ти ме харесваш, и когато сме заедно, то е феноменално, и именно това правят нормалните хора. Когато открият някого, с когото си пасват, те се разкриват пред него. Допускат го до себе си. Искат да бъдат с него. Не го чукат върху кухненската маса, а после да си тръгват, карайки го да се чувства като боклук.

Нищо.

Не казва нищо.

Не реагира по никакъв начин.

Взира се напред и пали колата.

— Имаш право. — Дава на заден и се приготвя да излезе от паркинга. — Хубаво е, че не бяхме приятели преди това. То само още повече би усложнило нещата.

Извръщам се, защото се срамувам от това, с какъв гняв ме изпълват думите му. Срамувам се, че ме боли така, ала с Майлс всичко боли. Боли, защото знам колко добри са добрите ни моменти и колко лесно ще си отидат лошите моменти, ако той просто престане да се съпротивлява на ставащото.

— Тейт. — В гласа му се долавя разкаяние.

Иска ми се да изтръгна този глас от гърлото му.

Ръката му е върху рамото ми, а колата вече не се движи.

— Тейт, не исках да стане така.

Аз го отблъсквам.

— Недей. Или признай, че искаш от мен нещо повече от секс, или ме закарай вкъщи.

Той притихва. Може би обмисля ултиматума ми.

Признай го, Майлс. Признай го. Моля те.

Колата отново потегля.

* * *

— Какво очакваше да се случи? — пита Кеп и ми подава нова носна кърпичка.

Когато с Майлс се върнахме в блока, не бях в състояние да понеса мисълта да се озова в един асансьор с него, така че седнах до Кеп и го оставих да се качи сам. За разлика от твърдата фасада, която се опитвам да покажа на Майлс, рухвам пред Кеп, докато му разказвам всички подробности, независимо дали иска да ги чуе, или не.

Избърсвам си отново носа и пускам кърпичката върху купчинката на пода до мен.

— Лъжех себе си — казвам. — Повтарях си, че ще се справя, ако той никога не поиска нещо повече. Сигурно си мислех, че ако му дам малко време, рано или късно, той не може да не го поиска.

Кеп посяга към кошчето от другата си страна и го слага между нас, така че да имам къде да хвърлям кърпичките.

— Ако това момче не може да види колко хубаво нещо би могъл да има с теб, значи не си заслужава времето ти.

Кимам, напълно съгласна с него. Действително имам много по-важни неща, които да правя с времето си, но по някаква причина чувствам, че Майлс знае колко хубаво нещо има с мен. Чувствам, че му се иска да може да го остави да се развие, ала нещо по-голямо от него или мен, или пък нас го възпира. Просто ми се ще да знаех какво е то.

— Казвал ли съм ти любимата си шега? — пита Кеп.

Поклащам глава и вадя поредната кърпичка от кутията в ръцете му, облекчена от смяната на темата.

— Чук, чук.

Не очаквах любимата му шега да е от шегите чук-чук, но му подавам очакваната реплика.

— Кой е?

— Нахалната крава.

— Нахал…

— МУУ! — провиква се той гръмогласно и ме прекъсва.

Аз го зяпвам.

А после се разсмивам.

Смея се по-силно, отколкото съм се смяла от дълго време насам.

ГЛАВА 22

МАЙЛС

Шест години по-рано

Татко казва, че трябва да говори с нас.

Моли ме да взема Рейчъл — двамата с Лиза щели да ни чакат на масата за хранене. Аз отвръщам „Добре“ и казвам, че ние също трябва да говорим с тях.

За миг в очите му припламва любопитство. А после отново се замисля за Лиза и вече не е любопитен.

Лиза е всичко за него.

Отивам в стаята на Лиза и казвам на момичето, което е всичко за мен, че искат да говорят с нас.

Всички се настаняваме на масата за хранене.

Знам какво ще каже баща ми. Ще ни каже, че й е направил предложение. Не искам да ме е грижа, но е така. Чудя се защо първо не говори с мен. Това ме натъжава, но само мъничко. Няма да има значение, след като им съобщим нашата новина.

„Помолих Лиза да се омъжи за мен“, казва той. Лиза му се усмихва. Той й се усмихва в отговор.

Ние с Рейчъл не се усмихваме.

„Така че го направихме“, обявява Лиза и ни показва пръстена си.

Така.

Че.

Го.

Направихме.

Рейчъл ахва тихичко.

Вече са женени.

Изглеждат щастливи.

Гледат ни и очакват нашата реакция.

Лиза е разтревожена. Не й харесва, че Рейчъл изглежда толкова разстроена.

„Миличка, не го бяхме планирали. Бяхме във Вегас. Никой от нас не искаше голяма сватба. Моля те, не ми се сърди.“

Рейчъл се разплаква, заровила лице в шепите си. Аз обвивам ръка около нея. Искам да я утеша, да я успокоя с целувка, ала баща ми и Лиза няма да го разберат.

Трябва да им кажа.

Баща ми изглежда объркан, че Рейчъл е толкова разстроена. „Не мислех, че ще имате нещо против“, казва. „И двамата отивате в колеж след няколко месеца.“

Смята, че сме сърдити на тях.

„Татко?“, обаждам се, все така прегръщайки Рейчъл. „Лиза?“

Поглеждам ги.

Съсипвам деня им.

Съсипвам го.

„Рейчъл е бременна.“

Тишина.

Тишина.

Тишина.

ОГЛУШИТЕЛНА ТИШИНА.

Лиза е в шок.

Баща ми я утешава. Прегърнал я е и я гали по гърба.

„Та ти дори нямаш гадже“, казва Лиза на Рейчъл.

Рейчъл ме поглежда.

Баща ми се изправя. Ядосан е. „Кой е отговорен?“, крещи. Поглежда ме. „Кажи ми кой е, Майлс? Какъв мъж прави дете на едно момиче и не му стиска да бъде с нея, когато тя съобщава на майка си? Какъв мъж би оставил брата на момичето да го направи вместо него?“

„Не съм й брат“, заявявам аз на баща си.

Не съм.

Той не обръща внимание на думите ми. Сега крачи напред-назад из кухнята. Ненавижда онзи, който е причинил това на Рейчъл.

„Татко.“ Аз се изправям.

Той престава да крачи. Обръща се и ме поглежда.

„Татко…“

Изведнъж вече не съм толкова самоуверен, колкото бях, когато седнах на масата, за да сторя това.

Ще се справя.

„Татко, аз бях. Детето е мое.“

Трудно му е да преглътне думите ми.

Лиза мести поглед между Рейчъл и мен. Тя също не може да преглътне онова, което казвам.

„Това е невъзможно“, заявява баща ми, опитвайки се да прогони мислите, които му казват, че е възможно.

Объркването върху лицето му отстъпва място на гняв. Гледа ме така, сякаш не съм негов син. Гледа ме така, сякаш съм онзи, който е направил дете на доведената му дъщеря.

Мрази ме.

Мрази ме.

Наистина ме мрази.

„Махай се от тази къща.“

Поглеждам към Рейчъл. Тя сграбчва ръката ми и клати глава, умолявайки ме безмълвно да остана.

„Махай се“, повтаря той.

Мрази ме.

Казвам на Рейчъл, че трябва да си тръгна. „Само за малко.“

Тя ме моли да не си отивам. Баща ми заобикаля масата и ме бута. Блъска ме към вратата. Аз пускам ръката на Рейчъл.

„Ще бъда у Иън“, казвам й. „Обичам те.“

Тези думи очевидно са повече, отколкото баща ми е в състояние да понесе, и юмрукът му полита към мен. Когато отдръпва ръка, изглежда почти толкова шокиран, колкото съм и аз, че току-що ме удари.

Излизам навън и той затръшва вратата.

Баща ми ме мрази.

Отивам до колата и отварям вратата. Сядам зад волана, но не запалвам двигателя. Поглеждам в огледалото. Устната ми кърви.

Мразя баща си.

Слизам от колата и затръшвам вратата. Връщам се в къщата. Баща ми се втурва към мен.

Аз вдигам ръце с отворени длани. Не искам да го ударя, но ще го направя. Докосне ли ме отново, ще го направя.

Рейчъл вече не е на масата.

Рейчъл е в стаята си.

„Съжалявам“, казвам и на двамата. „Не искахме да стане така, но ето че се случи, и сега трябва да се справим с това.“

Лиза плаче. Баща ми я прегръща. Аз поглеждам към Лиза.

„Обичам я“, казвам. „Влюбен съм в дъщеря ти. Ще се грижа за тях.“

Ние ще се справим.

Лиза не е в състояние дори да ме погледне.

И двамата ме мразят.

„Това започна още преди да се запозная с теб, Лиза. Срещнах я, преди да знам за теб и баща ми. Опитахме се да спрем.“

Това не е съвсем вярно.

Баща ми пристъпва напред. „През цялото време? Това се е случвало през цялото време, откакто тя живее тук?“

Аз клатя глава. „Случва се, отпреди тя да заживее тук.“

Сега ме мрази още повече. Отново иска да ме удари, ала Лиза го удържа. Казва му, че ще се справят. Казва му, че ще се „погрижи за това“. Казва му, че всичко ще бъде наред.

„Твърде късно е“, заявявам аз на Лиза. „Бременността е прекалено напреднала.“

Не изчаквам баща ми да ме удари отново. Втурвам се по коридора и отивам при Рейчъл. Заключвам вратата зад себе си.

Тя се хвърля в прегръдките ми. Обвива ръце около врата ми и ридае, заровила лице в тениската ми.

„Е“, казвам. „Най-трудното мина.“

Тя се засмива през сълзите си. Отвръща, че най-трудното не е минало. Най-трудното ще е да го доведе на бял свят.

Аз се смея.

Толкова те обичам, Рейчъл.

„Толкова те обичам, Майлс“, прошепва тя.

ГЛАВА 23

ТЕЙТ

Толкова много ми липсваш, Майлс.

Мисли като тази са причината да давя скръбта си в шоколад. Не съм го виждала от три седмици. Коледа дойде и отмина, ала аз почти не забелязах, защото бях на работа. Два четвъртъка, в които Майлс не се появи за мача. Нова година дойде и отмина. Започна следващият семестър в университета.

А на Тейт все така й липсва Майлс.

Вземам шоколадовите курабии и шоколадовото мляко и ги отнасям в кухнята, за да ги скрия от онзи, който чука на вратата.

Вече знам, че не е Майлс, защото почукването на вратата ми принадлежи на Чад и Тарин. Те са единствените, с които съм се сприятелила, откакто съм тук, и съм се сприятелила с тях само защото учим заедно.

Поради което чукат на вратата ми.

Отварям и откривам Чад да стои на прага, без Тарин.

— Къде е Тарин?

— Помолиха я да поеме една смяна — обяснява той. — Няма да може да дойде днес.

Отварям по-широко, за да го пусна да влезе. В мига, в който Чад прекрачва прага, вратата на Майлс се отваря и той замръзва, когато очите ни се срещат.

Държи ме в плен с погледа си в продължение на няколко секунди, а после очите му се плъзват над рамото ми и се спират върху Чад.

Поглеждам към Чад и той повдига вежди насреща ми. Очевидно усеща, че става нещо, така че се оттегля деликатно във вътрешността на апартамента.

— Ще бъда в стаята ти, Тейт.

Много мило от негова страна… че ми дава възможност да остана насаме с мъжа от отсрещния апартамент. Само че да обяви, че ще ме чака в спалнята ми, едва ли е уважението, което Майлс искаше да му окажат, защото вече отстъпва обратно в апартамента си.

Навежда очи към пода миг преди да затвори вратата.

От изражението му ме пронизва чувство на вина и аз си напомням, че той избра да бъде така. Няма за какво да се чувствам виновна, дори и ако е преценил погрешно ситуацията, на която налетя току-що.

Затварям входната врата и се присъединявам към Чад в стаята си. Безмълвните ми опити да се окуража изобщо не можаха да уталожат чувството ми за вина. Сядам на леглото, а той се настанява на бюрото.

— Това беше странно — отбелязва, гледайки ме изпитателно. — Малко ме е страх да си тръгна от апартамента ти сега.

Аз поклащам глава.

— Не се тревожи за Майлс. Има си проблеми, но те вече не ме засягат.

Чад кима и не ми задава повече въпроси. Отваря учебника и го слага на скута си, вдигайки крака върху леглото.

— Тарин вече направи бележки върху втора глава, така че ако се заемеш с трета, аз ще се погрижа за четвърта.

— Дадено.

Облягам се на възглавницата и прекарвам следващия час, подготвяйки бележки върху трета глава, ала нямам представа как успях да се съсредоточа, при положение че единственото, за което съм в състояние да мисля, е изражението върху лицето на Майлс миг преди да затвори вратата. Знам, че му причиних болка.

Е, предполагам, че сега сме квит.

* * *

След като с Чад си разменяме бележките и се препитваме върху въпросите в края на всяка глава, аз ги разпечатвам на принтера. Давам си сметка, че трима души, поделящи си три глави и отговорите, е мамене, но кой го е грижа, по дяволите? Никога не съм твърдяла, че съм съвършена.

След като сме готови, аз изпращам Чад до вратата. Усещам, че е мъничко нервен, след като видя изражението на Майлс по-рано, така че го изчаквам да се качи в асансьора, преди да затворя. Честно казано, аз също съм мъничко нервна за него.

Отивам в кухнята и се заемам да си напълня чиния с нещо за хапване. Няма смисъл да готвя, тъй като Корбин ще се прибере късно тази вечер. Преди да съм свършила, входната врата се отваря с почукване.

Майлс е единственият, който отваря и чука едновременно.

Успокой се.

Успокой се, успокой се, успокой се.

Успокой се, по дяволите, Тейт!

— Кой беше това? — разнася се гласът на Майлс зад мен.

Дори не се обръщам. Продължавам да си пълня чинията, сякаш присъствието му тук, след седмици на мълчание, не ме изпълва с буря от емоции. Начело с гняв.

— Колега от университета — отвръщам. — Учихме заедно.

Усещам напрежението, струящо от него, а дори не го виждам.

— В продължение на три часа?

Обръщам се рязко, ала думите, които искам да изкрещя в лицето му, засядат в гърлото ми, когато го виждам. Стои на прага, стиснал касата на вратата над главата си. Личи си, че не е бил на работа от няколко дни, защото по лицето му е набола брада. Бос е, а тениската му се е вдигнала заедно с ръцете, разкривайки онова негово V.

Аз се взирам в него.

И чак после му се разкрещявам.

— Ако искам да чукам някого в спалнята си в продължение на три часа, браво на мен! Нямаш никакво право на мнение за онова, което се случва в живота ми. Ти си задник и имаш сериозни проблеми, и аз вече не искам да бъда част от тях.

Лъжа. Всъщност искам да бъда част от проблемите му. Искам да се потопя в тях, да се превърна в тях, ала нали би трябвало да съм независима и упорита жена, която не капитулира само защото си пада по един мъж.

Очите му са присвити, дишането му е учестено и накъсано. Отпуска ръце и се приближава бързо до мен. Сграбчва лицето ми и ме принуждава да го погледна.

Очите му са обезумели и това, че се бои да не би да съм продължила напред, е прекрасно. Изчаква няколко секунди, преди да проговори, оставяйки очите си да обходят лицето ми. Прокарва лекичко палци по скулите ми и усещането от ръцете му е закрилническо и хубаво, и аз ненавиждам това, че ги искам навсякъде по себе си. Не харесвам онази, в която ме превръща.

— Спиш ли с него? — пита, а очите му се впиват в моите, сякаш търсят истината в тях.

Не ти влиза в работата, Майлс

— Не — отвръщам вместо това.

— Целували ли сте се?

Това също не ти влиза в работата, Майлс.

— Не.

Той затваря очи и въздъхва облекчено. Слага ръце върху плота от двете ми страни и отпуска чело върху рамото ми.

Не ме пита нищо повече.

Боли го, ала не знам какво мога да направя. Той е единственият, който е в състояние да промени нещата между нас, и доколкото знам, все още не иска да го стори.

— Тейт. — Гласът му е шепот, пропит с болка. Лицето му се плъзга по врата ми, едната му ръка стисва кръста ми. — По дяволите, Тейт. — Другата му ръка ляга върху тила ми, устните му докосват кожата на шията ми. — Какво да правя? — шепне. — Какво да правя, по дяволите?

Стискам очи, защото объркването и болката в гласа му са нетърпими. Поклащам глава. Поклащам глава, понеже не знам как да отговоря на въпрос, чийто скрит смисъл дори не разбирам. Поклащам глава и защото не знам как да го отблъсна физически.

Устните му откриват онова местенце точно под ухото ми; искам да го притегля към себе си и да го отблъсна колкото се може по-надалеч. Устата му продължава да се движи по кожата ми и аз усещам как отмятам глава назад, за да му дам повече от тялото си, което да покрие с целувки. Пръстите му се заравят в косата ми, когато ме сграбчва, за да ме задържи неподвижна до устата си.

— Кажи ми да си вървя. — Гласът му е умолителен и топъл до гърлото ми. — Нямам нужда от това. — Прокарва пътечка от целувки по врата ми, спирайки, за да си поеме въздух единствено когато говори. — Просто не знам как да престана да те желая. Кажи ми да си вървя и ще го направя.

Не мога да му кажа да си върви. Поклащам глава.

— Не мога.

Обръщам лице към неговото в същия миг, в който устата му стига до моята. Вкопчвам се в тениската му и го притеглям към себе си, знаейки точно какво си причинявам. Знам, че този път нещата няма да свършат по-добре от всички предишни пъти, и все пак го искам също толкова силно. Дори по-силно.

Той спира за миг и впива поглед в очите ми.

— Не мога да ти дам повече от това — прошепва като предупреждение. — Просто не мога.

Мразя го заради тези думи, ала въпреки това ги уважавам.

Отговарям, като го притискам още по-плътно до себе си, докато устните ни не се срещат. Отваряме уста в един и същи миг и се поглъщаме. Вкопчваме се един в друг като обезумели, стенем, ръцете ни се впиват в кожата на другия.

Секс, напомням си. Това е просто секс. Нищо повече. Той няма да ми даде нищо повече от себе си.

Ала колкото и да си го повтарям, аз вземам, вземам, вземам всичко, което мога да взема. Търся смисъл зад всеки звук, който се откъсва от него, всяко негово докосване, опитвам се да убедя себе си, че онова, което ми дава, е много повече, отколкото е в действителност.

Аз съм глупачка.

Но поне си давам сметка за това.

Разкопчавам дънките му, а той разкопчава сутиена ми и още преди да сме стигнали в спалнята, блузата ми вече е свалена. Устните ни не се откъсват нито за миг, докато той затваря вратата, преди да смъкне сутиена ми. Бута ме върху леглото и смъква дънките ми, след което се изправя и събува своите.

Това е състезание.

Аз и Майлс срещу всичко друго.

Мъчим се да надбягаме съвестта и гордостта, и самоуважението си, истината. Той се опитва да проникне в мен, преди всички тези неща да са ни настигнали.

В мига, в който се връща на леглото, той е над мен, до мен, в мен.

Ние печелим.

Устата му открива моята, но това е всичко. Не ме целува. Устните ни се докосват, дъхът ни се сблъсква, а очите ни се срещат, ала няма целувка.

Онова, което устите ни правят, е много повече. С всеки негов тласък в мен устните му се плъзгат върху моите, а очите му стават по-гладни, но той не ме целува нито веднъж.

Целувката е нещо много по-лесно от онова, което правим. Когато се целуваш, можеш да затвориш очи. Можеш да пропъдиш всички мисли с целувки. Можеш да пропъдиш болката, съмнението, срама. Когато затвориш очи и се целуваш, се предпазваш от уязвимостта си.

Ала това не е предпазване.

Това е сблъсък. Конфронтация. Битка очи в очи. Предизвикателство от мен към Майлс и от Майлс към мен_. Предизвиквам те да сложиш край на това_, крещим безмълвно и двамата.

Очите му не се откъсват от моите през цялото време, докато се движи в мен. С всеки тласък думите му отпреди няколко седмици отекват в главата ми.

Лесно е да вземеш чувствата за нещо, което не са, особено когато се гледате в очите.

Сега го разбирам напълно. Разбирам го толкова добре, че почти ми се иска да затвори очи, защото най-вероятно изобщо не изпитва онова, което очите му издават в този миг.

— Усещането от теб е толкова хубаво — шепне той.

Думите му падат в устата ми, изтръгвайки в отговор стонове от гърдите ми. Дясната му ръка се спуска между нас и оказва натиск върху мен по начин, който обикновено би ме накарал да отметна глава назад и да затворя очи.

Но не и този път. Няма да отстъпя от този сблъсък. Особено сега, когато той се взира право в очите ми, опровергавайки собствените си думи.

Въпреки че отказвам да отстъпя, аз му показвам, че онова, което прави с мен, ми харесва. Не мога да го скрия, защото нямам никакъв контрол над гласа си. Той е в плен на момиче, което мисли, че именно това иска.

— Не спирай — казва гласът ми, все по-обсебен от него, колкото по-дълго продължава това.

— Нямах такова намерение.

Натискът му се увеличава както отвън, така и вътре в мен. Улавя крака ми зад коляното и го притегля между гърдите ни, откривайки малко по-различен ъгъл, под който да проникне в мен. Притиска крака ми към рамото си и незнайно как успява да нахлуе още по-дълбоко в мен.

— Майлс_. О, господи_. — Стена името му и името на Бог, и дори се провиквам към Исус на няколко пъти. Започвам да треперя под него и не съм сигурна кой се предаде пръв, но ето че се целуваме. Целуваме се толкова яростно и дълбоко, колкото са неговите тласъци в мен.

Той крещи_. Аз крещя още по-силно._

Аз треперя_. Той трепери по-силно_.

Той е без дъх_. Аз дишам и за двама ни_.

Нахлува в мен за последен път и ме притиска към матрака с тежестта си.

— Тейт — простенва той до устата ми, докато тялото му се съвзема от тръпките. — Мамка му, Тейт. — Излиза бавно от мен и отпуска буза на гърдите ми. — Господи — казва задъхано. — Толкова е хубаво. Това. Аз. Толкова хубаво.

— Знам.

Претъркулва се настрани, ала ръката му си остава преметната върху мен. Лежим заедно, притихнали.

Аз — отказваща да призная, че току-що отново го оставих да ме използва.

Той — отказващ да признае, че това беше повече от просто секс.

И двамата лъжем себе си.

— Къде е Корбин? — пита той.

— Ще се прибере по-късно тази вечер.

Той повдига глава и ме поглежда, сбърчил разтревожено вежди.

— Трябва да си вървя. — Става от леглото и си обува дънките. — Ще дойдеш ли по-късно?

Кимам, докато на свой ред ставам и си обувам дънките.

— Донеси ми блузата от кухнята — моля го, докато си закопчавам сутиена.

Отваря вратата на спалнята, но не излиза. Застива на прага. Гледа някого.

Мамка му.

Не е нужно да го виждам, за да знам, че там стои Корбин. Незабавно се хвърлям към вратата, за да спра онова, което е на път да се случи. Когато я отварям по-широко, виждам Корбин да стои на прага на стаята си насреща, впил свиреп поглед в Майлс.

Аз правя първия ход.

— Корбин, преди да кажеш нещо…

Той вдига ръка, за да ме накара да замълча. За миг очите му се спират на сутиена ми и той потръпва, сякаш досега се е надявал онова, което е чул, да не се е случило наистина. Извръща очи и аз начаса се закривам с ръце, смутена, че е чул всичко. Той отново поглежда към Майлс и в очите му се чете смесица от гняв и разочарование.

— От колко време?

— Не отговаряй, Майлс — казвам. Искам единствено да си тръгне. Корбин няма никакво право да го разпитва по този начин. То е нелепо.

— От известно време — отвръща Майлс засрамено.

Корбин кима бавно, докато осмисля думите му.

— Обичаш ли я?

Двамата с Майлс се споглеждаме. Той отново поглежда към Корбин, сякаш се опитва да реши кого от нас иска да удовлетвори с отговора си.

Сигурна съм, че бавното му кимване не удовлетворява никого.

— Поне възнамеряваш ли да го направиш? — пита Корбин.

Аз все така не откъсвам очи от Майлс, сякаш някой го пита какъв е смисълът на живота. Струва ми се, че искам да чуя отговора на въпроса на Корбин повече, отколкото го иска дори самият Корбин.

Майлс изпуска дъха си и отново поклаща глава.

— Не — прошепва той.

Не.

Дори не възнамерява да ме обикне.

Знаех отговора му. Очаквах го. И въпреки това болката е ужасна. Фактът, че дори не е в състояние да излъже, за да не разочарова Корбин, е доказателство, че това не е някаква игра.

Това е Майлс. Майлс не е способен на любов. Най-малкото — вече не.

Корбин стиска рамката на вратата и отпуска чело върху ръката си, поемайки си въздух на големи, бавни глътки. Когато отново вдига очи към Майлс, те са като стрели, прицелени в мишена. През целия си живот не съм виждала Корбин толкова ядосан.

— Просто си изчукал сестра ми?

Очаквам Майлс да се олюлее като зашлевен от думите на Корбин, но вместо това той прави крачка към него.

— Корбин, тя е голяма жена.

Корбин също пристъпва към него.

— Махай се.

Майлс хвърля поглед към мен; в очите му има извинение и разкаяние. Не съм сигурна дали е заради мен, или заради Корбин, ала той се подчинява.

Отива си.

Аз все още стоя на прага на стаята си и се взирам в Корбин така, сякаш всеки миг ще прелетя през коридора и ще го зашлевя.

Той ме пронизва с поглед, също толкова твърд, колкото и стойката му.

— Ти не си брат, Тейт — заявява. — Да не си посмяла да ми кажеш, че нямам право да съм бесен. — Влиза си в стаята и затръшва вратата.

Аз примигвам учестено, мъчейки се да преглътна сълзите на гняв заради Корбин, сълзите от болка заради Майлс и сълзите на срам заради себичните решения, които направих за себе си. Отказвам да заплача пред когото и да било от двамата.

Отивам в кухнята и си вземам блузата. Обличам я, докато отивам към входната врата, и прекосявам коридора. Чукам и той ми отваря незабавно. Поглежда зад мен, сякаш очаква Корбин да стои там, а после отстъпва настрани и ме пуска да вляза.

— Ще му мине — казвам, след като той затваря след мен.

— Знам — отвръща тихичко. — Ала няма да бъде същото.

Отива в дневната и сяда на дивана, така че аз правя същото и се настанявам до него. Нямам какво да го посъветвам, защото е прав. По всяка вероятност нещата между него и Корбин вече няма да са същите. Чувствам се отвратително, че аз съм причината за това.

Майлс въздъхва и взема ръката ми в скута си. Преплита пръсти в моите.

— Тейт. Съжалявам.

Поглеждам го и очите му се вдигат, за да срещнат моите.

— За какво?

Не знам защо се преструвам, че не разбирам за какво говори. Знам точно за какво говори.

— Когато Корбин ме попита дали възнамерявам да те обикна. Съжалявам, че не можах да кажа „да“. Просто не исках да излъжа никого от вас.

Аз поклащам глава.

— От самото начало си напълно откровен за това какво искаш от мен, Майлс. Не мога да ти се сърдя.

Той си поема дълбоко дъх и се изправя. Започва да крачи напред-назад из дневната, а аз оставам на дивана и го гледам как подрежда мислите си. Най-сетне спира и сключва ръце зад главата си.

— Освен това нямах никакво право да те разпитвам за онзи мъж. Не ти позволявам да задаваш въпроси за мен и моя живот, така че нямам никакво право да те разпитвам за твоя.

С тази логика определено съм съгласна.

— Просто не знам как да се справя с това между нас. — Пристъпва към мен и аз се изправям. Той обвива ръце около раменете ми и ме притиска към гърдите си. — Не знам дали има лесен или дори учтив начин да го кажа, но отговорът, който дадох на Корбин, беше самата истина. Никога вече няма да обикна когото и да било. Не си струва. Само че не е честно спрямо теб. Знам, че така само те обърквам, знам, че те нараних, и съжалявам за това. Приятно ми е да съм с теб, ала всеки път когато сме заедно, се боя, че ти виждаш в това нещо повече, отколкото е в действителност.

Знам, че би трябвало да реагирам по някакъв начин на всичко, което той казва, но все още осмислям думите му. Всяко едно от признанията му би трябвало да накара в главата ми да отекне сигнал за тревога, особено когато към тях се добави жестоката истина, че не възнамерява да ме обикне или да има връзка с мен, ала сигналът за тревога така и не прозвучава.

Тъкмо обратното.

— Само мен ли не искаш да обикнеш, или изобщо не искаш да изпитваш любов?

Той ме отдръпва от гърдите си, за да ме погледне, докато ми отговаря.

— Не искам любов по принцип, Тейт. Никога. Теб, в частност…_ желая._

Аз се влюбвам в този отговор и го разлюбвам, после отново се влюбвам в него.

Това е лудост. Всичко, което ми казва, би трябвало да ме накара да побягна, ала вместо това то ме изпълва с желание да обвия ръце около него и да му дам всичко, което би поискал от мен. Лъжа и него, и себе си и не правя услуга на никого от двамата, но не съм в състояние да възпра думите, излизащи от устата ми.

— Мога да се справя с това, стига да не се усложнява повече — уверявам го. — Когато направи онази гадост преди няколко седмици, като си тръгна и затръшна вратата… Това не е просто, Майлс. Подобни неща усложняват всичко.

Той кима, обмисляйки думите ми.

— Просто — повтаря, премятайки думата из устата си. — Ако можеш да се справиш с „просто“, аз също мога.

— Добре. А когато стане прекалено трудно за когото и да било от нас, ще сложим край.

— Не се тревожа, че ще стане прекалено трудно за мен — казва той. — Тревожа се, че ще стане прекалено трудно за теб.

Аз също се тревожа за себе си, Майлс. Ала искам това с теб, тук и сега, повече, отколкото ме е грижа как ще ми се отрази в крайна сметка.

При тази мисъл изведнъж осъзнавам какво е моето правило. През цялото това време той поставяше граници, защитавайки се от уязвимостта, на която бях изложена аз.

— Мисля, че най-сетне знам какво е моето правило — заявявам. Той ме поглежда и повдига вежди в очакване да продължа. — Не ми давай напразни надежди за бъдещето. Особено ако си сигурен, че никога няма да имаме такова.

Той се вкаменява.

— Правил ли съм го досега? — В гласа му има искрена загриженост. — Давал ли съм ти напразни надежди?

Да. Преди около трийсет минути, когато ме гледаше в очите през цялото време, докато беше в мен.

— Не — бързам да отговоря. — Просто се постарай да не казваш или правиш неща, които биха ме накарали да си помисля нещо друго. Стига и двамата да сме наясно какво е това между нас, смятам, че всичко ще е наред.

Гледа ме безмълвно в продължение на няколко мига. Преценява думите ми.

— Не съм сигурен дали си наистина зряла за годините си, или заблуждаваш сама себе си.

Свивам рамене, скътвайки илюзиите дълбоко в гърдите си.

— Опасна смесица от двете, предполагам.

Той притиска устни до слепоочието ми.

— Звучи доста гадно да го изрека на глас, но ти обещавам, че никога няма да ти вдъхвам надежди за нас двамата, Тейт.

Сърцето ми се смръщва при тези думи, но аз си заповядвам да се усмихна.

— Добре. Имаш сериозни проблеми, които доста ме плашат, и предпочитам един ден да се влюбя в някой емоционално стабилен мъж.

Той се смее. Вероятно знае, че шансовете да открие някой, който е в състояние да изтърпи подобна връзка (ако тя изобщо може да се нарече така), са безкрайно малки. И все пак единственото момиче, което като че ли е окей с това, най-случайно се нанесе в апартамента срещу неговия. А той я харесва.

Ти ме харесваш, Майлс Арчър.

* * *

— Корбин научи — казвам, докато се настанявам на вече обичайното си място до Кеп.

— Ау — отвръща той. — Момчето живо ли е още?

Аз кимам.

— Засега. Не съм сигурна колко още ще се задържи така.

Вратата на фоайето се отваря и Дилън пристъпва вътре.

Сваля си шапката и я изтръсква от дъжда, докато отива към асансьора.

— Понякога ми се ще полетите, които изпращам нагоре, да се разбият — подхвърля Кеп, измервайки Дилън с поглед.

Май Кеп също не харесва Дилън. Започва да ми става мъничко гадно за Дилън.

Той ни забелязва, преди да е стигнал до асансьорите. Кеп посяга да натисне копчето, но той го изпреварва.

— Напълно съм способен и сам да си повикам асансьора, старче.

Смътно си спомням как преди десетина секунди ми дожаля за Дилън. Вземам си тази мисъл назад.

Той ме поглежда и намига.

— Какво правиш, Тейт?

— Мия слонове — отговарям напълно сериозно.

Дилън ме поглежда объркано, без да разбира странния ми отговор.

— Ако не искаш да ти отговарят саркастично — заявява Кеп, — недей да задаваш глупави въпроси.

Вратите на асансьора се отварят и Дилън прави физиономия насреща ни, преди да се качи.

Кеп ме поглежда и се ухилва. Вдига ръка във въздуха и аз пляскам тържествуващо длан в нея.

ГЛАВА 24

МАЙЛС

Шест години по-рано

„Защо всичко е жълто?“

Баща ми стои на прага на спалнята на Рейчъл и разглежда нещата, които сме събрали през месеците, откакто той научи за бременността.

„Изглежда така, сякаш Голямото пиле е повърнало тук.“ Рейчъл се смее. Стои пред огледалото в банята и довършва грима си. Аз лежа на леглото й и я гледам.

„Не искаме да знаем дали е момче или момиче, така че купуваме само неутрални цветове.“

Рейчъл отговаря на въпроса на баща ми, сякаш е един от многото, ала и двамата знаем, че не е така. Той не пита за бременността. Не иска да знае за плановете ни. Обикновено си тръгва от стаята, ако и двамата сме вътре.

И Лиза не е много по-различна. Все още не е надмогнала разочарованието и тъгата си, така че не ги притискаме. Нужно е време и ние с Рейчъл им го даваме.

Сега Рейчъл може да говори за бебето единствено с мен, а аз — единствено с нея, и въпреки че това сякаш е твърде малко, за нас то е повече от достатъчно.

„Колко дълго ще продължи церемонията?“, пита ме баща ми. „Не повече от два часа“, отвръщам.

Той казва, че трябва да тръгваме.

Отвръщам, че веднага щом Рейчъл е готова, можем да вървим.

Рейчъл заявява, че е готова.

Тръгваме.

* * *

„Честито“, казвам на Рейчъл.

„Честито“, отвръща тя.

И двамата се дипломирахме преди три часа. Сега лежим на леглото и обмисляме следващия си ход. Или поне аз го правя.

„Да заживеем заедно“, предлагам.

„Ние вече живеем заедно, Майлс“, изтъква тя през смях.

Аз клатя глава. „Знаеш какво имам предвид. Вярно е, че вече имаме планове за когато постъпим в колежа през август, но смятам, че трябва да го направим сега.“

Тя се надига на лакът и ме поглежда. Вероятно се опитва да прочете по изражението ми дали говоря сериозно.

„Как? Къде ще отидем?“

Аз посягам към нощното си шкафче и издърпвам най-горното чекмедже. Вадя писмото и й го подавам.

Тя зачита на глас.

Уважаеми господин Арчър,

Поглежда ме с разширени очи.

Поздравления за лятната ви регистрация. За нас е удоволствие да Ви съобщим, че молбата Ви за семейно жилище беше одобрена.

Рейчъл се усмихва.

Прилагаме адресиран плик и формулярите, които трябва да ни бъдат изпратени обратно до посочената дата.

Рейчъл поглежда в плика и набързо прелиства приложените документи. След това отново слага писмото отгоре.

Очакваме да получим попълнените формуляри. Ако имате въпроси, можете да се свържете с нас на телефона и адреса по-долу.

С уважение,

Пейдж Донахю, отговорник по студентските дела

Рейчъл закрива усмивката си с ръка и мята писмото настрани. След това се навежда към мен и ме прегръща.

„Можем да се нанесем още сега?“

Обожавам вълнението, с което е пропит гласът й.

„Да“, отвръщам.

Рейчъл е облекчена. Не по-зле от мен знае колко неловки биха били следващите няколко седмици под един покрив с родителите ни.

„Попита ли баща си вече?“

Казвам й, че забравя, че вече сме големи. Не е нужно да искаме позволение. Трябва само да ги уведомим.

Рейчъл отвръща, че иска да ги уведомим още сега.

Улавям ръката й и ние отиваме заедно в дневната и уведомяваме родителите си, че се изнасяме.

Заедно.

ГЛАВА 25

ТЕЙТ

Минаха няколко седмици, откакто Корбин научи. Не го е приел и все още не е казал нито дума на Майлс, ала започва да се адаптира. Когато вечер изляза без обяснение и се върна няколко часа по-късно, той знае къде съм била. Не ми задава въпроси.

Що се отнася до положението с Майлс, аз съм тази, която се приспособява. Трябваше да свикна с правилата му, защото той по никакъв начин няма да ги наруши или промени. Спрях да се опитвам да го разбера и се научих да не допускам нещата между нас да станат прекалено задълбочени. Правя точно онова, което се съгласихме да сторим в началото. Да правим секс.

Много секс.

Секс под душа. Секс в спалнята. Секс на пода. Секс върху кухненската маса.

Все още не съм прекарвала цяла нощ с него и понякога все още ме боли от това, как се затваря в себе си веднага след като свършим, но все още не съм открила начин да му откажа.

Знам, че искам много повече, отколкото той ми дава, и че той иска много по-малко, отколкото ми се ще да му дам, ала засега и двамата се задоволяваме с това, което получаваме. Опитвам се да не мисля за това, какво ще се случи в деня, в който повече няма да съм в състояние да се справя. Опитвам се да не мисля за всички други неща, които жертвам, оставайки обвързана с него.

Опитвам се изобщо да не мисля за това и все пак мислите идват. Всяка вечер, когато съм в леглото, мисля за това. Всеки път когато съм под душа, мисля за това. Когато съм в час, в дневната, в кухнята, на работа… мисля за това какво ще стане, когато един от нас най-сетне дойде на себе си.

— Тейт умалително ли е от нещо? — пита ме Майлс.

Лежим в неговото легло. Току-що се прибра след четиридневно пътуване и макар че уговорката ни уж е само за секс, и двамата все още сме напълно облечени. Не се целуваме. Той просто лежи до мен и ми задава лични въпроси за името ми и аз го обожавам повече от всеки друг ден, който сме прекарали заедно.

За първи път ми задава полуличен въпрос. Ненавиждам това, че въпросът му ме изпълва с надежда, а той ме попита просто дали името ми е умалително.

— Тейт е второто ми име — обяснявам. — Моминската фамилия на баба ми.

— Как е малкото ти име?

— Елизабет.

— Елизабет Тейт Колинс. — Гласът му прави любов с името ми. Името ми никога не е звучало толкова красиво, колкото в този миг, когато излиза от устата му. — Това са почти двойно повече срички, отколкото има в моето — казва той. — Това са страшно много срички.

— Как е твоето второ име?

— Микел — отвръща той. — Хората винаги го бъркат и го произнасят „Майкъл“. Доста е дразнещо.

— Майлс Микел Арчър. Силно име.

Той се повдига на лакът и ме поглежда с умиротворено изражение. Прибира косата зад ухото ми, докато очите му обхождат лицето ми.

— Случи ли се нещо интересно тази седмица, докато бях на работа, Елизабет Тейт Колинс?

В гласа му има закачливи нотки. Чувам ги за първи път, ала ми харесват. Много ми харесват.

— Не особено, Майлс Микел Арчър — отвръщам с усмивка. — Дадох доста извънредни смени.

— Все още ли харесваш работата си? — Пръстите му докосват лицето ми, плъзгат се по устните ми, прокарват пътечка по шията ми.

— Да, харесвам я. Харесва ли ти да бъдеш капитан? — Задавам му същите въпроси, които и той на мен. Мисля си, че така е най-сигурно, защото знам, че ще даде само толкова, колкото е готов сам да поеме.

Очите му проследяват движенията на ръката му, докато разкопчава блузата ми.

— Обичам работата си, Тейт. — Пръстите му са върху второто копче на блузата ми. — Ала не ми харесва, че отсъствам толкова дълго, особено когато знам, че ти си отсреща. Заради това ми се иска винаги да си бъда вкъщи.

Опитвам да се сдържа, но не успявам. Думите му ме карат да ахна, въпреки че това навярно е най-тихото ахване, откъсвало се някога от нечии устни.

Ала той забелязва.

Очите му се стрелват към моите и аз виждам, че му се иска да даде на заден ход. Да си вземе думите обратно, защото в тях имаше надежда. Майлс не казва подобни неща. Знам, че се кани да се извини. Ще ми напомни, че не може да ме обикне, че не е искал да ми вдъхне тази искрица напразна надежда.

Не си я вземай обратно, Майлс. Моля те, остави ме да я задържа.

Очите ни остават приковани в продължение на няколко дълги секунди. Аз продължавам да се взирам в него, чакайки да си върне думите назад. Пръстите му все така са върху второто копче на блузата ми, ала вече не се опитват да го разкопчаят.

Очите му се спират за миг върху устните ми, а после се вдигат към моите и обратно към устните ми.

— Тейт — шепне той. Казва името ми толкова тихо, че дори не съм сигурна дали устата му помръдва.

Нямам време да отговоря. Ръката му оставя копчето ми и се заравя в косата ми в същия миг, в който устните му се сблъскват яростно с моите. Тялото му се плъзва върху мен и целувката му начаса става настойчива. Дълбока. Властна. Пълна е с нещо, което не съм усещала в нея никога преди. Пълна е с чувство. Пълна е с надежда.

До този миг мислех, че целувката е просто целувка. Нямах представа, че целувките биха могли да означават различни неща и усещането от тях да бъде напълно противоположно.

В миналото винаги изпитвах страст и желание, и похот… ала този път е различно.

Тази целувка е на един различен Майлс и дълбоко в сърцето си знам, че това е истинският Майлс. Онзи, който е бил някога. Онзи, за когото не ми е позволено да питам.

* * *

Отмества се настрани, когато свършва.

Аз се взирам в тавана.

Главата ми е пълна с толкова въпроси. Сърцето ми прелива от объркване. Това между нас никога не е било лесно. Човек би могъл да си помисли, че да се ограничавате единствено със секс, би било най-лесното нещо на света, но то ме кара да поставям под въпрос всяка своя постъпка и всяка своя дума. Да анализирам всеки негов поглед.

Дори не знам какво би трябвало да направя сега. Да остана да си лежа тук, докато той ме помоли да си вървя? Никога не сме прекарвали нощта заедно. Да се притисна в него и да го прегърна, надявайки се той да обвие ръце около мен, докато не заспим? Прекалено се страхувам, че ще ме отблъсне.

Ама че съм глупава.

Ама че глупаво, глупаво момиче съм.

Защо не може и за мен да бъде просто секс? Защо не мога просто да дойда тук, да му дам онова, което иска, да получа това, което искам аз, и да си тръгна?

Обръщам се настрани и бавно се надигам. Посягам към дрехите си и ставам, за да се облека. Той ме гледа. Не казва нищо.

Избягвам да срещна очите му, докато не съм напълно облечена, и си слагам обувките. Колкото и да ми се иска да се пъхна обратно в леглото при него, се отправям към вратата. Не се обръщам, за да го погледна, когато казвам:

— Ще се видим утре, Майлс.

Стигам чак до входната врата. Той не продумва. Не ми отговаря, че ще се видим утре; не ми казва „довиждане“.

Надявам се мълчанието му да е доказателство, че не му харесва усещането от това, да си тръгнат от теб.

Отварям вратата и прекосявам коридора. Влизам у нас. Корбин седи на дивана и гледа телевизия. Обръща очи към вратата, когато ме чува да влизам, и ме стрелва с неодобрителен поглед.

— Не се впрягай толкова — подхвърлям, докато си събувам обувките до входа. — Рано или късно, трябва да го преглътнеш.

— Чукал те е зад гърба ми и ме е лъгал — заявява Корбин. — Това не е нещо, което ще преглътна.

Когато се обръщам към дневната, виждам, че Корбин ме гледа.

— Наистина ли очакваше да ти каже? Господи, Корбин. Ти изрита Дилън от апартамента само защото ме погледна не както трябва.

Корбин се изправя. Ядосан е.

— Именно! — крещи. — Мислех си, че Майлс те защитава от Дилън, когато в действителност просто е предявявал правата си! Той е проклет лицемер и ще му бъда сърдит докогато си поискам, така че ти ще трябва да го преглътнеш!

Смея се, защото Корбин няма никакво право да ми излиза с обвинения.

— Какво е толкова смешно, Тейт? — сопва се той.

Аз заставам пред него.

— Майлс от самото начало беше напълно откровен с мен за това какво иска. Не ми е поднесъл нито една лъжа. Аз съм единственото момиче, с което е бил през последните шест години, а ти наричаш него лицемер? — Дори не се опитвам да овладея гласа си. — Защо не се погледнеш в огледалото, Корбин! С колко момичета си бил, откакто се нанесох тук? Колко от тях според теб имат братя, които биха искали да ти сритат задника, ако научат за теб? Ако някой тук е лицемер, това си ти!

Сложил е ръце на хълбоците си и ме гледа сурово. Когато не отговаря, аз се обръщам, за да си отида в стаята, но в този момент вратата се отваря с почукване.

Майлс.

С Корбин се обръщаме едновременно в същия миг, в който той подава глава вътре.

— Всичко наред ли е тук? — пита и влиза в дневната.

Хвърлям поглед към Корбин, който ме гледа свирепо. Повдигам вежди и чакам да отговори на Майлс, тъй като той е онзи, който има проблем.

— Добре ли си, Тейт? — Този път Майлс се обръща единствено към мен.

Поглеждам го и кимам.

— Добре съм. Не съм аз тази, която има нереалистични очаквания.

Корбин простенва шумно, след което се обръща и изритва дивана. С Майлс го гледаме как заравя пръсти в косата си и стиска тила си. Обръща се към Майлс и въздъхва тежко.

— Защо не беше гей!

Майлс го гледа съсредоточено. Аз чакам някаква реакция и от двамата, за да знам дали вече мога да дишам.

Майлс поклаща глава в същия миг, в който върху лицето му се появява усмивка.

Корбин се смее, ала едновременно с това простенва — знак, че току-що е приел това между нас, дори и да не е съгласен с него.

Усмихвам се и излизам тихичко от апартамента с надеждата да успеят да поправят онова, което е било разрушено между тях, когато аз се появих в картинката.

Вратите на асансьора се отварят във фоайето и аз понечвам да сляза, но Кеп стои пред тях, сякаш се кани да се качи.

— При мен ли идваш? — пита той.

Кимам и посочвам нагоре.

— Корбин и Майлс се изясняват. Реших да им дам малко време.

Кеп се качва в асансьора и натиска копчето за двайсетия етаж.

— Е, в такъв случай би могла да ме изпратиш до нас — казва и се хваща за пречката зад себе си за опора.

Аз заставам до него и се облягам на стената.

— Мога ли да те попитам нещо, Кеп?

Той кима.

— Обичам да ми задават въпроси толкова, колкото и сам да ги задавам.

Свеждам поглед към обувките си и кръстосвам крака.

— Според теб какво би могло да накара един мъж никога вече да не иска да изпита любов?

Кеп не ми отговаря в продължение на поне пет етажа. Най-сетне вдигам глава и виждам, че ме гледа, присвил очи, така че между тях са се врязали още повече бръчки.

— Предполагам, че ако човек види любовта от най-жестоката й страна, е възможно да поиска никога вече да не я преживява отново.

Замислям се над думите му, но те не ми помагат особено. Не мога да си представя как е възможно любовта да стане толкова жестока за някого, че да го накара напълно да се откаже от нея.

Вратите на асансьора се отварят на двайсетия етаж и аз оставям Кеп да слезе пръв. Отивам с него до апартамента му и изчаквам да отвори.

— Тейт. — Обърнат е към вратата и не ме поглежда. — Понякога духът на един мъж не е достатъчно силен, за да се пребори с призраците от миналото му. Може би момчето просто е изгубило духа си някъде по пътя.

С тези думи затваря вратата и ме оставя още по-объркана отпреди.

ГЛАВА 26

МАЙЛС

Шест години по-рано

Моята стая е стаята на Рейчъл. Стаята на Рейчъл е моята стая.

Завършихме гимназия. Заживяхме заедно. Отидохме в колеж.

Виждаш ли? Ще се справим.

Иън донася и последния кашон от колата. „Къде го искате?“, пита.

„Какво има в него“, пита Рейчъл.

Той й отговаря, че му прилича на кашон, пълен със сутиените и бикините й. Тя се смее и му казва да го остави до тоалетката. Иън го прави. Иън харесва Рейчъл. Харесва му това, че тя не ме дърпа назад. Харесва му това, че иска да взема диплома и да завърша училището за пилоти.

Рейчъл иска да бъда щастлив. Казвам й, че стига тя да е с мен, ще бъда щастлив.

„Значи, винаги ще си щастлив“, отвръща тя.

Баща ми все още ме мрази. Баща ми не иска да ме мрази.

Опитват се да го приемат, но е трудно. Трудно е за всички.

Рейчъл не я е грижа какво мислят всички. Интересува я единствено какво мисля аз, а аз мисля единствено за Рейчъл.

Откривам, че колкото и трудно да е положението, хората се адаптират. Баща ми и майка й може и да не одобряват, но ще се адаптират.

Рейчъл може и да не е готова да бъде майка, аз може и да не съм готов да бъда баща, но се адаптираме.

Така трябва да стане. Ако хората искат да бъдат в мир със себе си, то е необходимо.

Жизненоважно.

* * *

„Майлс.“

Обичам името си, когато излиза от нейната уста. Тя не го хаби. Казва го единствено когато има нужда от нещо. Казва го единствено когато трябва да бъде казано.

„Майлс.“

Казва го два пъти.

Трябва наистина да се нуждае от нещо.

Обръщам се и виждам, че е седнала в леглото. Гледа ме с широко отворени очи.

„Майлс.“ Три пъти. „Майлс.“ Четири. „Боли.“

Мамка му.

Скачам от леглото и грабвам сака. Помагам на Рейчъл да се преоблече. Помагам й да стигне до колата.

Тя е уплашена.

Аз вероятно съм по-уплашен и от нея.

Държа ръката й, докато шофирам. Казвам й да диша. Не знам защо й го казвам. Естествено, че знае, че трябва да диша.

Не знам какво друго да й кажа.

Чувствам се безпомощен.

Може би иска майка си.

„Искаш ли да им се обадя?“

Тя клати глава. „Още не. После.“

Иска да бъдем само ние. Това ми харесва. Аз също искам да бъдем само ние.

Една сестра й помага да слезе от колата. Отвеждат ни в една стая. Давам на Рейчъл всичко, от което има нужда.

„Искаш ли лед?“

Донасям й го.

„Искаш ли студен компрес?“

Донасям й го.

„Искаш ли да изключа телевизора?“

Изключвам го.

„Искаш ли още едно одеяло, Рейчъл? Май ти е студено?“

Не й нося още едно одеяло. Не й е студено.

„Искаш ли още лед?“

Не иска още лед.

Иска да млъкна.

Млъквам.

„Дай ми ръката си, Майлс.“

Подавам й я.

Искам си я обратно.

Тя ми причинява болка.

Въпреки това я оставям да я задържи.

Притихнала е. Не издава звук. Просто диша. Тя е невероятна. Аз плача. Не знам защо.

Толкова много те обичам, Рейчъл.

Лекарят ни казва, че почти е свършила. Аз я целувам по челото.

И тогава то се случва.

Аз съм баща.

Тя е майка.

„Момче е“, казва лекарят.

Тя го държи. Държи сърцето ми.

Той престава да плаче. Опитва се да отвори очи.

Рейчъл плаче.

Рейчъл се смее.

Рейчъл ми казва „благодаря ти“.

Рейчъл ми казва „благодаря ти“. Сякаш не е тя онази, която създаде това.

Рейчъл е луда.

„Толкова го обичам, Майлс“, казва. Все още плаче. „Толкова много го обичам.“

„Аз също го обичам“, отвръщам. Докосвам го. Искам да го подържа, но още повече искам тя да го подържи. Толкова е красива, докато го държи.

Рейчъл вдига очи към мен.

„Моля те, сега ще ми кажеш ли името му?“

Надявах се да е момче, за да имам този миг.

Надявах се да мога да й кажа името на сина й, защото знам, че ще се влюби в него.

Надявам се, че си спомня мига

в който

стана

всичко

за

мен.

Майлс ще те заведе в часа на господин Клейтън, Рейчъл. „Името му е Клейтън.“

Тя започва да хлипа.

Спомня си.

„Съвършено е“, казва, а думите се смесват със сълзите й.

Плаче прекалено силно. Иска аз да го взема.

Присядам на леглото до нея и го поемам.

Държа го.

Държа сина си.

Рейчъл отпуска глава върху ръката ми и ние го съзерцаваме. Съзерцаваме го толкова дълго. Казвам на Рейчъл, че има нейната червена коса.

Тя казва, че има моите устни. Казвам й, че се надявам да има нейния характер. Тя не е съгласна и отвръща, че се надява да е като мен.

„Той прави живота толкова по-хубав“, казва.

„Така е.“

„Такива щастливци сме, Майлс.“

„Така е.“

Рейчъл стиска ръката ми.

„Ще се справим“, шепне тя.

„И още как“, уверявам я.

Клейтън се прозява и ние се разсмиваме.

Откога прозевките са нещо толкова невероятно?

Докосвам пръстчетата му.

Толкова много те обичаме, Клейтън.

ГЛАВА 27

ТЕЙТ

Отпускам се в стола до Кеп, все още облечена в медицинските си дрехи. След като се прибрах вкъщи от работа, учих два часа без прекъсване. Вече минава десет часът и още не съм вечеряла, поради което сега седя до Кеп — защото той вече започва да научава навиците ми и е поръчал пица и за двама ни.

Подавам му парче, вземам едно за себе си, след което затварям капака на кутията и я оставям на пода пред мен. Отхапвам голям залък, но Кеп се взира в парчето в ръката си.

— Тъжно е, когато пицата стига при теб по-бързо, отколкото полицията — казва. — Поръчах я само преди десет минути. — Отхапва и затваря очи, сякаш това е най-прекрасното нещо, което е вкусвал някога.

И двамата довършваме парчетата си и аз посягам за още едно. Той поклаща глава, когато му предлагам второ парче, така че го връщам обратно в кутията.

— Е? — казва той. — Някакъв напредък между момчето и приятеля му?

Разсмива ме това, че винаги нарича Майлс момчето. Кимам и отвръщам с пълна уста.

— Донякъде. Изгледаха успешно мача, но според мен беше успешно само защото Майлс през цялото време се преструваше, че не съм там. Знам, че се опитва да прояви уважение към Корбин, но от това аз се чувствам отвратително, нали разбираш?

Кеп кима, сякаш разбира. Не съм сигурна дали е така, но ми е приятно, че винаги ме слуша толкова внимателно.

— Естествено, пускаше ми есемеси през цялото време, докато седеше до Корбин в дневната, така че и това е нещо. Ала има седмици като тази, когато дори не е в щата, и аз имам чувството, че изобщо не съществувам за него. Никакви съобщения. Никакви телефонни обаждания. Почти съм сигурна, че мисли за мен само когато съм на няколко крачки от него.

Кеп клати глава.

— Съмнявам се. Бас държа, че момчето мисли за теб много повече, отколкото показва.

Ще ми се да вярвам, че е така, ала не съм убедена.

— Но ако не го прави — продължава Кеп, — не можеш да му се сърдиш за това. Не беше ли това част от споразумението ви?

Правя физиономия. Неприятно ми е да ми напомня, че Майлс не нарушава правилата, нито споразумението ни. Аз съм тази, която има проблем с уговорката ни и вината е единствено моя.

— Как успях да се забъркам в тази каша? — питам, ала всъщност не се нуждая от отговор. Знам как се забърках. Знам и как да се измъкна от нея… Просто не искам.

— Чувала ли си израза „Когато животът ти поднесе лимони…“.

— „Направи си лимонада“ — довършвам аз.

Кеп ме поглежда и поклаща глава.

— Не е така. Когато животът ти поднесе лимони, постарай се да откриеш в чии очи трябва да ги изстискаш.

Разсмивам се и си вземам още едно парче пица, чудейки се как, по дяволите, се оказах с осемдесетгодишен мъж за най-добър приятел.

* * *

Домашният телефон на Корбин никога не звъни. Особено след полунощ. Отмятам завивките и навличам първата попаднала ми тениска. Не знам защо си правя труда да се облека. Корбин го няма, а Майлс ще се върне едва утре.

Добирам се до кухнята на петото позвъняване, точно когато телефонният секретар се включва. Изключвам го и вдигам.

— Ало?

— Тейт! — разнася се гласът на майка ми. — О, господи, Тейт!

Обзета е от паника, от което аз също съм обзета от паника.

— Какво има?

— Самолет. Един самолет е катастрофирал преди половин час и не мога да се свържа с авиокомпанията. Чувала ли си се с брат си?

Коленете ми се удрят в пода.

— Сигурна ли си, че е неговата авиокомпания? — Гласът ми е толкова ужасѐн, че сама не го разпознавам. Звучи толкова ужасѐн, колкото бе нейният, когато това се случи за последен път.

Бях само на шест години, но си спомням всяка подробност, сякаш се случи вчера, чак до пижамата с луна и звезди, която носех. Баща ми имаше вътрешен полет и когато пуснахме новините след вечеря, видяхме как един самолет пада заради проблем с двигателя. Всички на борда загинаха. Спомням си как гледах майка ми да говори по телефона с авиокомпанията, изпаднала в истерия, мъчеща се да открие кой е бил пилотът. Разбрахме, че не е бил той, само след час, ала този час бе един от най-страшните в живота ни.

До този момент.

Втурвам се в стаята си, грабвам мобилния телефон от нощното шкафче и набирам номера му.

— Опита ли да му се обадиш? — питам майка ми, докато се връщам в дневната. Мъча се да отида до дивана, но по някаква причина подът ми се струва по-успокояващ. Отново коленича, сякаш съм минала на режим молитва.

Предполагам, че е така.

— Да, непрекъснато му звъня. Прехвърля ме на гласова поща.

Глупав въпрос. Естествено, че е опитала да му се обади.

Въпреки това и аз опитвам отново, ала съм прехвърлена директно на гласовата му поща.

Мъча се да я успокоя, но знам, че е напразно. Докато не чуем гласа му, нищо не може да ни успокои.

— Ще се обадя в авиокомпанията — казвам й. — Ще ти звънна, когато науча нещо.

Тя дори не казва „довиждане“.

Използвам стационарния телефон, за да се обадя в авиокомпанията, и мобилния, за да звънна на Майлс. За първи път избирам номера му.

Моля се да вдигне, защото, макар да се страхувам до смърт за Корбин, в главата ми кънти мисълта, че Майлс работи за същата компания.

Повдига ми се.

Майлс отговаря на второто иззвъняване.

— Ало? — Гласът му е колеблив, сякаш не е сигурен защо се обаждам.

— Майлс! — казвам едновременно трескаво и облекчено. — Той добре ли е? Корбин добре ли е?

Пауза.

Защо прави пауза?

— За какво говориш?

— Самолетът — отвръщам незабавно. — Майка ми се обади. Станала е катастрофа. Корбин не си вдига телефона.

— Къде си? — пита той бързо.

— В апартамента.

— Отвори ми.

Отивам до вратата и отключвам. Майлс влиза с телефона до ухото. Когато ме вижда, сваля слушалката, втурва се към дивана, грабва дистанционното и пуска телевизора.

Сменя каналите, докато не попада на новините. Набира разни номера на мобилния си, а после се обръща и се втурва към мен. Взема ръката ми в своята.

— Ела — казва и ме придърпва към себе си. — Сигурен съм, че е добре.

Аз кимам до гърдите му, ала утехата му е безсмислена.

— Гари? — казва, когато някой му отговаря от другата страна. — Майлс е. Да, да, чух. Кой беше екипажът?

Последва дълга пауза. Ужасявам се да го погледна. Ужасявам се.

— Благодаря ти. — Той затваря. — Добре е, Тейт — казва незабавно. — Корбин е добре. Иън също.

Избухвам в сълзи на облекчение.

Майлс ме отвежда до дивана и сяда, след което ме притегля към себе си. Изважда мобилния телефон от ръцете ми, натиска няколко копчета и го доближава до ухото си.

— Здрасти, Майлс е. Корбин е добре. — Прави няколкосекундна пауза. — Да, тя е добре. Ще й кажа да ви се обади сутринта. — Минават още няколко секунди и той се сбогува. Оставя телефона на дивана до себе си. — Майка ти.

Кимам. Вече знаех.

И този простичък жест, това, че се обади на майка ми, ме кара да се влюбя още повече в него.

Сега той ме целува по върха на главата и потърква утешително ръката ми.

— Благодаря ти, Майлс.

Не казва „няма защо“, защото не смята, че е направил нещо, за което трябва да му благодаря.

— Познаваше ли ги? — питам. — Екипажа на борда?

— Не. Имената им не ми говорят нищо.

Телефонът ми започва да вибрира и Майлс ми го подава. Съобщение от Корбин.

Корбин: Само да ти кажа, че съм добре, в случай че си чула за самолета. Обадих се в авиокомпанията и Майлс също е добре. Моля те, кажи на мама, ако е научила. Обичам те.

Съобщението му ме изпълва с още по-голямо облекчение — сега вече знам със стопроцентова сигурност, че е добре.

— Есемес от Корбин — обяснявам. — Казва, че си добре. В случай че си се притеснявал.

Майлс се смее.

— Значи е проверил как съм? — пита с усмивка. — Знаех си, че не може да ме мрази завинаги.

Усмихвам се. Харесва ми, че Корбин искаше да знам, че Майлс е добре.

Майлс продължава да ме прегръща и аз се наслаждавам на всяка секунда.

— Кога трябва да се прибере?

— След два дни — отвръщам. — Ти кога си дойде?

— Преди две минути. Тъкмо си включих телефона да се зарежда и ти се обади.

— Радвам се, че се върна.

Той не отговаря. Не отвръща, че се радва, задето се е върнал. Вместо да ми каже нещо, което би ми вдъхнало напразна надежда, той ме целува.

— Знаеш ли — казва и ме взема в скута си. — Ненавиждам обстоятелствата около причината да не си имала време да се обуеш, ала обожавам това, че не носиш панталон.

Ръцете му се плъзгат по бедрата ми и той ме притиска още по-плътно към себе си. Целува връхчето на носа ми, а после брадичката ми.

— Майлс? — Аз прокарвам ръце през косата му, плъзвам ги по шията му и ги слагам на раменете му. — Боях се и да не си ти — прошепвам. — Ето защо се радвам, че се върна.

Очите му омекват и тревожните бръчки между тях се изглаждат. Може и да не знам нищо за миналото и за живота му, ала определено забелязвам, че не се е обадил на никого, за да му каже, че е добре. Това ме натъжава.

Очите му се откъсват от моите и се спускат към гърдите ми. Заиграва се с крайчеца на тениската ми, а после бавно я вдига над главата ми. Оставам единствено по бикини.

Той се привежда напред, обвива ръце около гърба ми и ме притегля към устата си. Устните му се затварят нежно над зърното ми и аз притварям клепачи. По кожата ми плъзват тръпки, когато ръцете му започват да изследват всеки гол сантиметър по гърба и бедрата ми. Устата му се прехвърля върху другата ми гърда в същия миг, в който ръцете му се плъзват под ръба на бикините ми.

— Струва ми се, че се налага да ги скъсам, за да ги сваля, защото определено не искам да ставаш от скута ми — казва той.

Аз се усмихвам.

— Не възразявам. Имам още цял куп.

Усещам как се усмихва широко до кожата ми, докато пръстите му хващат ластика на бельото ми. Дръпва го на едната страна, но не успява да го скъса. Опитва и от другата страна, и този път безуспешно.

— Влизат ми в дупето — смея се аз.

От гърдите му се изтръгва недоволна въздишка.

— Опитай отново — насърчавам го. — Ще се справиш, Майлс.

Той сграбчва лявата част на бикините ми и дръпва с всичка сила.

— Ау! — изписквам и се плъзвам след ръката му, за да намаля болката от ластика, впил се в кожата ми.

Той отново се смее и заравя лице в шията ми.

— Съжалявам. Имаш ли ножица?

Потръпвам само при мисълта как вдига ножицата срещу мен. Слизам от него, изправям се и си събувам бельото, след което го изритвам надалеч.

— Да те видя как правиш това, определено си струваше провалените ми усилия да бъда секси.

Усмихвам се.

— Провалените ти усилия да бъдеш секси те правят секси.

Думите ми отново го разсмиват. Пристъпвам към него и се покатервам в скута му. Той ме намества така, че отново го обкрачвам.

— Моите провали те възбуждат? — пита закачливо.

— О, да — промълвявам аз. — Толкова е възбуждащо.

Ръцете му отново са върху мен, обхождат гърба ми, спускат се надолу.

— Значи направо би се влюбила в мен между тринайсет- и шестнайсетгодишната ми възраст — казва. — Провалях се във всичко. Най-вече във футбола.

Усмихвам се широко.

— Да си дойдем на думата. Разказвай.

— Бейзбол — отвръща той, преди да впие устни в шията ми. Покарва пътечка от целувки до ухото ми. — И един семестър световна география.

— Леле — простенвам аз. — На това му се казва секси.

Устните му се преместват върху моите и той ме притегля за нежна целувка. Устата му едва докосва моята.

— Бях истински провал и с целувките. Направо ужасно. Веднъж почти задуших едно момиче с езика си.

Аз се смея.

— Искаш ли да ти покажа?

Едва кимнала, вече се озовавам по гръб върху дивана, а той е отгоре ми.

— Отвори уста.

Подчинявам се и той пъха език в устата ми, при което получавам вероятно най-ужасната целувка в живота си. Бутам го, мъчейки се да извадя езика му устата си, ала не съм в състояние да го поместя. Извръщам лице настрани и той започва да ме ближе по бузата, с което още повече ме разсмива.

— О, господи, Майлс, това беше ужасно!

Отдръпва устата си от мен и се отпуска отгоре ми.

— Постепенно се научих.

Аз кимам.

— Несъмнено — съгласявам се от все сърце.

И двамата се усмихваме. Спокойствието върху лицето му ме изпълва с толкова емоции, че дори не знам откъде да започна. Щастлива съм, защото се забавляваме заедно. Тъжна съм, защото се забавляваме заедно. Ядосана съм, защото се забавляваме заедно и то ме кара да искам много повече от това. Много повече от него.

Взираме се безмълвно един в друг, а после той навежда бавно глава и полага дълга целувка върху устните ми. Започва да покрива устата ми с малки, нежни целувки, които постепенно стават по-дълги и настойчиви. Най-сетне езикът му разтваря устните ми и игривостта си отива.

Сега вече е сериозно, целувките ни стават по-забързани, а дрехите му, една по една, се присъединяват към моите на пода.

— Дивана или леглото? — шепне той.

— И двете — отвръщам аз.

Той се подчинява.

* * *

Заспах в леглото си.

До Майлс.

Досега никой от нас не е заспивал след това. Единият от нас винаги си тръгва. Колкото и да се опитвам да убедя себе си, че това не означава нищо, знам, че не е така. Всеки път когато сме заедно, аз получавам малко повече от него. Било то надзърване в миналото му или време, прекарано без секс, или пък прекарано, спейки заедно — той ми дава все повече и повече от себе си, малко по малко. Имам чувството, че това е и хубаво, и лошо. Хубаво е, защото искам и се нуждая от много повече от него, така че всяко допълнително зрънце, което получавам, е достатъчно, за да ме задоволи, когато започна да се притеснявам за всичко, което не получавам. Ала едновременно с това е лошо, защото всеки път когато получа малко повече, друга част от него се отдръпва още мъничко. Виждам го в очите му. Притеснява се, че ми дава напразни надежди, и се боя, че един ден ще се отдръпне окончателно.

Всичко с Майлс ще рухне.

Неизбежно е. Напълно непоклатим е в увереността си за нещата, които не иска от живота, и аз започвам да разбирам точно колко е сериозен. Така че колкото и да се мъча да предпазя сърцето си, то е безсмислено. Рано или късно, той ще го разбие и въпреки това аз все така му позволявам да го завземе, и колкото повече то се изпълва с късчета от него, толкова повече ще ме заболи, когато го изтръгне от гърдите ми, сякаш мястото му никога не е било там.

Чувам бръмченето на телефона му и усещам как той се обръща и посяга към нощното шкафче до себе си. Смята, че спя, и аз не му давам причина да си помисли друго.

— Здравей — прошепва. Възцарява се дълго мълчание и аз започвам да изпадам в паника, чудейки се с кого говори. — Да, извинявай. Трябваше да ти се обадя. Мислех, че спиш.

Сърцето ми е заседнало в гърлото и пъпли нагоре, опитвайки се да избяга от Майлс и от мен, и от цялата ситуация. Сърцето ми е минало на режим битка или бягство и точно сега единственото, което иска да направи, е да избяга.

Изобщо не мога да го виня.

— И аз те обичам, татко.

Сърцето ми се плъзва обратно по гърлото и открива обичайното си място в гърдите ми. Засега то е щастливо. Аз съм щастлива. Щастлива съм, че има някой, на когото да се обади.

Едновременно с това отново осъзнавам колко малко знам за него. Колко малко ми показва той. Колко много крие от мен, така че когато сърцето ми най-сетне бъде разбито, вината да не бъде негова.

А то няма да стане бързо. Ще бъде бавно и болезнено, изпълнено с много моменти като този, които ме раздират отвътре. Моменти, когато той мисли, че спя, и се измъква от леглото ми. Моменти, когато не отварям очи, ала го слушам как се облича. Моменти, когато си заповядвам да дишам равномерно, в случай че той ме гледа, докато се навежда, за да ме целуне по челото.

Моменти, в които той си тръгва.

Защото той винаги си тръгва.

ГЛАВА 28

МАЙЛС

Шест години по-рано

„Ами ако се окаже, че е гей?“, пита Рейчъл. „Това ще те притесни ли?“

В болницата сме — тя е гушнала Клейтън, а аз седя в края на леглото и я гледам как го гледа.

Непрекъснато ми задава такива въпроси. Прави се на адвокат на дявола.

Казва, че трябва да сме сигурни за всички тези неща сега, за да не срещнем затруднения като родители по-късно.

„Ще ме притеснява само ако смята, че не може да говори с нас за това. Искам да знае, че може да говори с нас за всичко.“ Рейчъл се усмихва на Клейтън, ала аз знам, че усмивката й е за мен.

Защото наистина харесва отговора ми.

„Ами ако не вярва в Бог?“, продължава да пита.

„Може да вярва в каквото си ще. Искам само вярата му — или липсата на такава — да го прави щастлив.“

Тя отново се усмихва.

„Ами ако извърши ужасяващо, нечовешко, безсърдечно престъпление и го изпратят в затвора до живот?“

„Ще се запитам къде съм сбъркал като баща.“

Рейчъл вдига очи към мен. „Е, съдейки по този разпит, съм твърдо убедена, че той никога няма да извърши престъпление, защото ти вече си най-добрият баща, когото познавам.“

Сега аз съм този, който се усмихва.

И двамата вдигаме поглед, когато вратата се отваря и в стаята влиза една сестра.

Тя ни отправя извинителна усмивка. „Време е.“

Рейчъл простенва, но аз нямам представа за какво говори сестрата. Рейчъл вижда объркването върху лицето ми.

„Обрязването му.“

Стомахът ми се свива. Знам, че го обсъждахме, докато беше бременна, ала изведнъж ме изпълват съмнения при мисълта за онова, което му предстои.

„Не е толкова лошо“, казва сестрата. „Първо им слагат упойка.“

Приближава се до Рейчъл и понечва да го вземе от ръцете й, но аз се привеждам напред.

„Почакайте, нека първо да го подържа.“

Сестрата отстъпва назад и Рейчъл ми подава Клейтън. Вдигам го пред себе си и го поглеждам.

„Толкова съжалявам, Клейтън. Знам, че ще боли, и знам, че те лишава от мъжествеността ти, но…“

„Той е само на един ден“, прекъсва ме Рейчъл със смях. „За каква мъжественост говориш!“

Казвам й да замълчи. Казвам й, че това е момент между баща и син и да се престори, че не е тук.

„Не се притеснявай, майка ти излезе от стаята“, заявявам на сина си и намигам на Рейчъл. „Както ти казах, знам, че е гадно, но по-късно ще ми благодариш. Особено когато станеш по-голям и започнеш да излизаш с момичета. Надявам се, че няма да е, преди да навършиш осемнайсет, но по-вероятно ще е около шестнайсетте. Поне при мен беше така.“

Рейчъл се привежда напред и протяга ръце за него.

„Достатъчно обвързване между баща и син“, казва със смях. „Мисля, че докато него го лишават от мъжествеността му, с теб трябва да обсъдим границите на връзката баща-син.“

Аз го целувам по челото и го връщам на Рейчъл. Тя прави същото и го подава на сестрата.

И двамата гледаме как сестрата излиза от стаята с него.

След това отново поглеждам към Рейчъл, пропълзявам по леглото и лягам до нея.

„Сами сме“, прошепвам. „Нека се поцелуваме.“

Тя прави физиономия. „Точно в този момент изобщо не се чувствам секси. Коремът ми е увиснал, гърдите ми са подути и определено имам нужда от душ, но ме боли твърде много, за да се пробвам сега.“

Аз свеждам очи към гърдите й и подръпвам яката на болничната нощница. Надничам в деколтето й и се усмихвам. „Колко дълго ще останат така?“

Тя се смее и бута ръката ми настрани.

„Ами устата ти, тя как е?“, питам.

Поглежда ме, сякаш не разбира въпроса ми, така че аз обяснявам.

„Просто се чудя дали и устата те боли както останалата част от тялото ти, защото, ако не те боли, искам да те целуна.“

Тя се усмихва. „Устата ми се чувства страхотно.“

Надигам се на лакът, така че да не трябва да се обръща към мен.

Свеждам поглед към нея и изведнъж да я видя под себе си ми се струва различно.

Струва ми се истинско.

Довчера сякаш наистина си играехме на семейство. Естествено, любовта ни е истинска, връзката ни — също, ала след като вчера с очите си видях как дава живот на сина ми, всичко, което изпитвах преди, ми се струва детска игра в сравнение с онова, което изпитвам към нея сега.

„Обичам те, Рейчъл. Повече, отколкото те обичах вчера.“

Очите й ме гледат така, сякаш знае точно какво имам предвид. „Ако днес ме обичаш повече, отколкото ме обичаше вчера, нямам търпение да дойде утре“, казва.

Устните ми откриват нейните и аз я целувам. Не защото би трябвало, а защото имам нужда да го направя.

* * *

Стоя пред болничната стая на Рейчъл. Двамата с Клейтън са вътре и спят.

Сестрата казва, че почти не е плакал. Сигурен съм, че го казва на всички родители, но й вярвам.

Вадя телефона си и пращам есемес на Иън.

Аз: Клъцнаха го преди няколко часа. Справи се геройски.

Иън: Ау. Тази вечер ще дойда да се запозная с него. Чакайте ме след седем.

Аз: До скоро.

Баща ми идва към мен с две кафета в ръце, така че аз прибирам телефона в задния си джоб.

Той ми подава едната чаша.

„Прилича на теб“, казва.

Опитва се да го приеме.

„Е, аз приличам на теб“, отвръщам. „Наздраве за силните гени.“

Вдигам чашата си с кафе и баща ми чуква своята в нея с усмивка.

Наистина се старае.

Обляга се на стената за опора и свежда поглед към кафето си. Иска да каже нещо, но му е трудно.

„Какво има?“, питам, давайки му възможност да го направи. Той вдига очи и среща моите.

„Гордея се с теб“, казва искрено.

Казаното е толкова простичко.

Четири думи.

Четири от най-въздействащите думи, които съм чувал някога.

„Естествено, не това исках за теб. Никой не иска да види как синът му става баща на осемнайсет години, но… гордея се с теб. Заради начина, по който се справи. Заради това, как се държиш с Рейчъл.“ Той се усмихва. „Направи възможно най-доброто от една трудна ситуация и честно казано, това е повече, отколкото мнозина възрастни биха сторили.“

Усмихвам се. Благодаря му.

Мисля, че разговорът е приключил, но не е така.

„Майлс.“ Очевидно иска да добави още нещо. „За Лиза… и майка ти?“

Вдигам ръка, за да го спра. Не искам да водим този разговор днес. Не искам този ден да се превърне в оправданието му за онова, което направи на майка ми.

„Всичко е наред, татко. Друг път ще говорим за това.“

Той не отстъпва. Казва, че иска да говорим сега.

Казва, че е важно.

Аз отвръщам, че не е важно.

Казвам му, че Клейтън е важен.

Искам да отдам цялото си внимание на Клейтън и Рейчъл и да забравя за това, че баща ми е човек и взема ужасни решения, като всички нас.

Не казвам обаче нищо от това.

И слушам.

Защото той ми е баща.

ГЛАВА 29

ТЕЙТ

Майлс: Какво правиш?

Аз: Уча.

Майлс: Какво ще кажеш да поплуваме?

Аз: ??? Февруари е.

Майлс: Басейнът на покрива се отоплява.

Взирам се в есемеса за миг, а после вдигам очи към Корбин.

— Имаме басейн на покрива?

Той кима, без да откъсва поглед от телевизора.

— Аха.

Аз се изпъвам.

— Сериозно ли? Живея тук от толкова време и не си ми казал, че имаме басейн на покрива, който се отоплява?

Той най-сетне ме поглежда и свива рамене.

— Мразя басейните.

Направо ми иде да го фрасна.

Аз: Корбин дори не ми е споменал, че имаме басейн. Преобличам се и идвам.

Майлс: ;)

* * *

Давам си сметка, че забравих да почукам, в мига, в който затварям вратата на апартамента му. Винаги чукам. Сигурно това, че му пратих есемес, че идвам, след като се преоблека, ми се е сторило достатъчно, но начинът, по който Майлс се взира в мен от прага на спалнята си, ме кара да мисля, че май не му е харесало.

Спирам в дневната и го поглеждам в очакване да открия в какво настроение е днес.

— По бикини си — казва.

Навеждам поглед към облеклото си.

— И къси панталони — отвръщам отбранително и отново вдигам очи към него. — Какво носят хората, когато плуват през февруари?

Той стои като вкаменен на прага и се взира в облеклото ми. Аз премятам хавлията през ръцете си, скривайки корема си. Изведнъж се чувствам адски неподходящо облечена.

Той клати глава и най-сетне тръгва към мен.

— Просто… — Все още се взира в бикините ми. — Надявам се, че горе няма никой друг, защото, ако ще носиш тези бикини, банският ми няма да скрие нищо. — Навежда очи към банските си гащета, които сега са видимо издути.

Смея се. Значи бикините все пак му харесват.

Прави още една крачка към мен и като плъзва ръце по обутото ми в шорти дупе, ме притегля към себе си.

— Размислих — казва с широка усмивка. — Искам да остана тук.

Незабавно поклащам глава.

— Аз отивам да плувам — заявявам. — Ти остани тук, щом искаш, но ще бъдеш сам.

Той ме целува, след което тръгва заднешком към вратата на апартамента.

— В такъв случай очевидно отивам да плувам.

* * *

Майлс въвежда кода, който осигурява достъп до покрива, и ми отваря вратата. С облекчение установявам, че няма никой друг, и съм поразена от това, колко е красиво. От басейна, който е от типа „инфинити“[1], се разкрива изглед към града, а по цялото му протежение са наредени шезлонги, чак до другия край, където има джакузи.

— Не мога да повярвам, че на никого от вас и през ум не му е минало да ми спомене за това. Колко много съм пропуснала през всички тези месеци.

Майлс взема хавлията ми и я слага на една от масите около басейна. Връща се при мен и отпуска ръце върху копчетата на шортите ми.

— Всъщност за първи път идвам тук. — Разкопчава ги и ги плъзга надолу по хълбоците ми. Устните му са съвсем близо до моите, изражението му е палаво. — Ела — прошепва. — Да се намокрим.

Аз изритвам шортите си настрани, докато той си сваля тениската. Въздухът е невероятно студен, ала парата, която се вдига от водата, е обещаваща. Приближавам се до плиткия край, за да сляза по стъпалата, ала Майлс се хвърля с главата напред в дълбокото. Топлата вода обгръща краката ми и аз бързо се потапям цялата. Тръгвам през басейна и отивам до ръба; облягам ръце върху циментовия бордюр и зарейвам поглед към града пред мен.

Майлс доплува до мен и ето че съм в плен на тялото му, когато гърдите му се притискат в гърба ми, а ръцете му се отпускат от двете ми страни върху бордюра. Обляга глава до моята и двамата съзерцаваме заедно гледката.

— Красиво е — прошепвам.

Той не казва нищо.

Любуваме се мълчаливо на града сякаш цяла вечност. От време на време той взема вода в шепите си и облива раменете ми, за да ме стопли.

— Винаги ли си живял в Сан Франсиско? — питам го и се обръщам, така че сега гърбът ми е облегнат на бордюра и аз съм с лице към него. Ръцете му все така си остават от двете ми страни.

Той кима.

— Наблизо — отвръща, загледан към града над рамото ми.

Ще ми се да го попитам къде, но не го правя. По езика на тялото му усещам, че не иска да говори за себе си. Никога не иска да говори за себе си.

— Само̀ дете ли си? — питам, опитвайки се да видя докъде мога да стигна. — Имаш ли братя или сестри?

Сега той ме гледа в очите. Устните му са свити в тънка, неспокойна линия.

— Какво правиш, Тейт? — Не го казва грубо, ала въпросът му няма как да прозвучи по друг начин.

— Просто поддържам разговора. — Гласът ми е тих и звучи засегнато.

— Сещам се за цял куп неща, които бих предпочел да обсъждам, отколкото себе си.

Ала това е единственото, което искам да знам, Майлс.

Кимам, давайки си сметка, че макар да не нарушавам правилата, съм на сантиметри от това да ги престъпя. И на него не му харесва.

Отново се обръщам към бордюра. Той остава в същата поза, притиснат в мен, но сега е различно. Сега е скован. Предпазлив. В отбранителна позиция.

Не знам нищичко за него. Не знам нищичко за семейството му, а той вече познава моето. Не знам нищичко за миналото му, а той вече е спал в детското ми легло. Не знам кои от темите, които повдигам, нито кои от нещата, които правя, го карат да се затвори в себе си, но аз нямам нищо за криене от него.

Вижда ме такава, каквато съм.

А аз изобщо не го виждам.

Вдигам бързо ръка и изтривам една сълза, търкулнала се по бузата ми. Последното, което искам, е да се разплача пред него. Знам, че съм хлътнала прекалено дълбоко, за да продължа да се преструвам, че това е просто неангажиращ секс, ала знам също така, че съм хлътнала прекалено дълбоко, за да сложа край. Ужасява ме мисълта да го изгубя завинаги, така че се омаловажавам и се задоволявам с трохите, които той ми отпуска, макар да знам, че заслужавам нещо по-добро.

Майлс слага ръка на рамото ми и ме завърта към себе си. Когато отказвам да вдигна очи от водата, той слага пръст под брадичката ми и ме кара да го погледна. Позволявам му да повдигне главата ми, но все така не срещам очите му. Поглеждам нагоре и настрани, мигайки учестено, за да прогоня сълзите си.

— Съжалявам.

Дори не знам за какво се извинява. Дори не знам дали той знае за какво се извинява. Ала и двамата знаем, че той е едничката причина за сълзите ми, така че вероятно се извинява просто за това. Защото знае, че не е в състояние да ми даде онова, което искам.

Притегля ме към себе си. Аз отпускам ухо върху сърцето му, а той обляга брадичка на главата ми.

— Мислиш ли, че трябва да спрем? — пита тихичко. В гласа му има страх, сякаш се надява отговорът ми да бъде „не“, ала въпреки това се чувства длъжен да ме попита.

— Не — прошепвам.

От гърдите му се изтръгва тежка въздишка. Звучи така, сякаш е от облекчение, ала не съм сигурна.

— Ако те попитам нещо, ще бъдеш ли откровена с мен?

Свивам рамене, защото за нищо на света няма да се съглася, преди да съм чула въпроса му.

— Все още ли го правиш, защото си мислиш, че ще ме накараш да променя решението си? Защото вярваш, че има шанс да се влюбя в теб?

Това е единствената причина все още да го правя, Майлс.

Не го изричам на глас обаче. Не казвам нищо.

— Защото не мога, Тейт. Аз просто…

Гласът му заглъхва и той потъва в мълчание. Аз анализирам думите му и това, че каза „не мога“, не „няма“. Ще ми се да го попитам защо не може. Бои ли се? Може би не съм подходяща за него? Страхува се, че ще разбие сърцето ми? Не го питам, защото никой от отговорите на тези въпроси няма да ме успокои. Никоя от тези възможности не е причина да откажеш щастие на едно сърце.

Поради което не го питам, защото ми се струва, че не съм готова за истината. Може би подценявам онова, което се е случило в миналото му и го е направило такъв, какъвто е сега. Защото нещо се е случило. Нещо, което най-вероятно не бих могла да разбера, дори ако науча какво е. Нещо, което е откраднало духа му, както каза Кеп.

Ръцете му ме прегръщат още по-силно и начинът, по който ме държи, казва толкова много. Това е повече от прегръдка. Притиска ме до себе си така, сякаш се бои, че ще се удавя, ако ме пусне.

— Тейт — прошепва. — Знам, че ще съжалявам, задето съм го казал, но искам да го чуеш. — Отдръпва се съвсем лекичко, само колкото да докосне косата ми с устни, а после отново ме прегръща с всичка сила. — Ако бях способен да обичам някого… това щеше да си ти. — Сърцето ми се пропуква при тези думи и аз усещам как надеждата се процежда в него и отново го изпълва. — Само че не съм способен. Така че, ако това е прекалено трудно…

— Не е — прекъсвам го, готова на всичко, за да не го оставя да сложи край. Незнайно как намирам сили да го погледна в очите и да изрека най-голямата лъжа, която съм изричала в живота си: — Харесвам нещата такива, каквито са.

Знае, че лъжа. Виждам съмнението в разтревожените му очи, но той все пак кимва. Опитвам се да отвлека мислите му от това, преди да е прозрял през мен. Обвивам ръце около шията му, ала вниманието му е привлечено от вратата, която се отваря. Аз също се обръщам и виждам Кеп да се появява бавничко на покрива. Отива до контролното табло на стената и изключва джакузито. Бавно се обръща към вратата и в този миг ни забелязва с крайчеца на окото си. Обръща се към нас, застанал само на няколко крачки.

— Ти ли си това, Тейт? — пита, присвивайки очи.

— Аз съм — отвръщам; двамата с Майлс оставаме в същата поза.

— Хмм. — Кеп ни оглежда. — Някой някога казвал ли ви е, че сте страхотно хубава двойка?

Потръпвам, защото това определено не е най-подходящият момент Майлс да чуе нещо такова, не и след неловкия разговор, който имахме току-що. Знам също така какво цели Кеп с тази забележка.

— Ще загасим осветлението, преди да си тръгнем, Кеп. — Майлс не обръща внимание на въпроса му и сменя темата.

Кеп присвива очи насреща му, поклаща разочаровано глава и понечва да се обърне към вратата.

— Така или иначе, беше реторичен въпрос — мърмори си. Виждам как вдига ръка към челото си и отдава чест на въздуха пред себе си. — Лека нощ, Тейт — казва по-силно.

— Лека нощ, Кеп.

Двамата с Майлс го проследяваме с поглед, докато вратата не се затваря зад него. Тогава свалям ръце от врата на Майлс и го бутам лекичко по гърдите, докато той не отстъпва назад, за да мога да го заобиколя. Отпускам се по гръб и плувам към другия край на басейна.

— Защо винаги си толкова груб с него? — питам го.

Майлс се потапя във водата, разперва ръце и се оттласква от стената зад себе си. Плува към мен и очите му не се откъсват от моите. Аз не спирам, докато гърбът ми не опира в насрещната стена. Той продължава да плува и едва не се блъсва в мен, но се спира, като стисва бордюра от двете страни на главата ми, при което вълни обливат гърдите ми.

— Не съм груб с него. — Устните му откриват шията ми и бавно я покриват с целувки, докато не стигат до ухото ми. — Просто не обичам да отговарям на въпроси.

Мисля, че това вече го установихме.

Отдръпвам се лекичко, за да видя лицето му. Опитвам да се съсредоточа върху очите му, ала устните му са покрити с капчици вода и ми е трудно да не се взирам в тях.

— Той е възрастен човек. Не бива да си груб със старите хора. Освен това е страшно забавен, ако го опознаеш.

Майлс се засмива тихо.

— Харесваш го, а? — Изглежда развеселен.

Кимам.

— Да. Харесвам го, и то много. Понякога го харесвам повече, отколкото харесвам теб.

Този път Майлс се засмива гръмогласно и като се привежда към мен, ме целува по бузата. Ръката му ляга на тила ми, очите му се спускат към устата ми.

— Харесва ми това, че го харесваш — казва и вдига очи към моите. — Повече няма да бъда груб с него. Обещавам.

Прехапвам долната си устна, за да не види колко много ми се иска да се усмихна за това, че току-що ми даде обещание. Съвсем простичко обещание. Ала въпреки това усещането е прекрасно.

Ръката му се плъзва по линията на челюстта ми и палецът му докосва устната ми. Измъква я изпод зъбите ми.

— Не ти ли казах да не криеш тази усмивка?

Улавя долната ми устна между зъбите си и я ухапва лекичко, а после я пуска.

Имам чувството, че температурата в басейна сякаш изведнъж скочи с десетина градуса.

Устата му открива гърлото ми и той въздъхва тежко до кожата ми. Аз отмятам глава назад и я отпускам върху ръба на басейна, докато той прокарва пътечка от целувки надолу по врата ми.

— Повече не ми се плува — заявява и устните му се връщат обратно върху моите.

— Какво ти се прави тогава? — прошепвам немощно.

— Ти — отвръща без колебание. — Под душа ми. Отзад.

Преглъщам огромна глътка въздух и я усещам чак под лъжичката си.

— Леле. Това беше адски детайлно.

— Както и в леглото ми — шепне той. — Ти отгоре, все още мокра от душа.

Поемам си рязко въздух; и двамата чуваме потрепването на дъха ми, когато го изпускам.

— Добре — опитвам се да кажа, ала устата му е върху моята още преди думата да е излязла докрай.

И отново онова, което би трябвало да е разговор за мен, който да ми отвори очите, бива изтласкано настрани, за да направи място на единственото, което той е готов да ми даде.

[1] От английската дума „безкрайност“ — басейн, направен така, сякаш се слива с морето или заобикалящия го пейзаж. — Б.пр. ↑

ГЛАВА 30

МАЙЛС

Шест години по-рано

Тихичко се отправяме към една празна чакалня. Баща ми сяда пръв и аз се настанявам неохотно насреща му.

Чакам признанието му, ала той не знае, че не се нуждая от него. Вече знам за отношенията му с Лиза.

Знам откога продължава.

„Майка ти и аз…“ впил е поглед в пода.

Дори не е в състояние да срещне очите ми.

„Решихме да се разделим, когато ти навърши шестнайсет. Ала аз пътувах толкова много, че от финансова гледна точка беше по-разумно да изчакаме да се дипломираш, преди да подадем молба за развод, затова решихме да постъпим така.“

Шестнайсет?

Тя се разболя, когато бях на шестнайсет.

„Бяхме разделени от година, когато срещнах Лиза.“

Сега вече ме гледа. Казва истината.

„Когато тя разбра, че е болна, не можех да постъпя по друг начин, Майлс. Тя бе твоята майка и нямах намерение да я напусна тъкмо когато най-много имаше нужда от мен.“

Гърдите ми се свиват до болка.

„Знам, че си събрал две и две“, продължава той. „Знам, че си се досетил. Знам, че ме мразеше, мислейки, че съм й изневерявал, докато е била болна, и ненавиждах това, че те оставям да си го мислиш.“

„Тогава защо го направи?“, питам го. „Защо ме остави да си го мисля?“

Той отново навежда очи към пода. „Не знам“, отвръща. „Мислех си, че може би все пак има шанс да не си осъзнал, че се срещам с Лиза по-отдавна, отколкото ти бях казал, и в такъв случай да повдигна този въпрос щеше да навреди повече, отколкото да помогне. Не ми харесваше мисълта да знаеш, че бракът ми с майка ти се беше провалил. Не исках да си мислиш, че е умряла нещастна.“

„Не е била нещастна“, уверявам го. „Ти беше до нея, татко. И двамата бяхме.“

Благодарен ми е, че го казвам, защото знае, че е истина.

Майка ми беше щастлива от живота си.

Щастлива с мен.

Чудя се дали би била разочарована, ако можеше да види как са се развили нещата.

„Тя би се гордяла с теб, Майлс“, казва баща ми. „С това, как се справяш.“

Прегръщам го.

Нуждаех се да чуя това повече, отколкото предполагах.

ГЛАВА 31

ТЕЙТ

Опитвам се да слушам Корбин, който ми разказва за разговора си с мама, ала единственото, за което съм в състояние да мисля, е това, че Майлс всеки момент ще се прибере. Няма го от десет дни — най-дългият период, в който не сме се виждали, от онези две седмици, в които не си говорехме, насам.

— Каза ли вече на Майлс? — пита Корбин.

— Какво да му кажа?

Корбин ме поглежда.

— Че се изнасяш. — Сочи ръкохватката върху плота до мен.

Аз му я подхвърлям и поклащам глава.

— Не съм говорила с него от миналата седмица. Вероятно ще му кажа тази вечер.

В действителност цяла седмица исках да му съобщя, че съм си намерила апартамент, ала това би означавало да му се обадя или да му пусна есемес — две неща, които ние не правим. Пращаме си съобщения единствено когато и двамата сме си вкъщи. Според мен го правим, защото то ни помага да поддържаме границите между нас.

Не че преместването ми е кой знае какво — отивам само на няколко пресечки от тук. Намерих си апартамент, който е по-близо и до училището, и до работата ми. Определено не е луксозен небостъргач, но аз го обожавам.

Чудя се обаче как ли ще се отрази на нещата между Майлс и мен. Мисля, че това е една от причините да не му спомена, че си търся собствено жилище. Някъде дълбоко в ума ми се е спотаил страх, че да не живея насреща му ще се окаже прекалено неудобно и той ще сложи край на това между нас, каквото и да е то.

С Корбин като един вдигаме очи, когато вратата се отваря с бързо почукване. Поглеждам го и той прави физиономия насреща ми.

Все още свиква.

Майлс влиза в кухнята и аз виждам усмивката, която иска да се разлее по лицето му, когато ме вижда, но той я сдържа, забелязвайки, че и Корбин е тук.

— Какво готвиш? — пита го Майлс.

Обляга се на стената и кръстосва ръце на гърдите си, ала очите му се плъзгат по краката ми. Поспират, когато вижда, че съм с пола, а после ми се усмихва. За щастие, Корбин все още е обърнат към печката.

— Вечеря — отговаря брат ми отсечено.

Доста време му отнема да свикне.

Майлс отново ме поглежда. Гледа ме безмълвно в продължение на няколко мига.

— Здрасти, Тейт.

Аз се усмихвам широко.

— Здравей.

— Как минаха изпитите? — Очите му са навсякъде по мен, освен върху лицето ми.

— Добре — отвръщам.

Изглеждаш страхотно, оформя той беззвучно.

Усмихвам се и повече от всичко на света ми се иска Корбин да не беше тук, защото трябва да повикам на помощ цялата сила на волята си, за да не обвия ръце около Майлс и да го обсипя с целувки.

Корбин знае защо е тук. С Майлс просто се опитваме да проявим уважение към това, че на Корбин все още не му харесва ставащото между нас, така че го правим зад затворени врати.

Майлс дъвче вътрешната страна на бузата си, играе си с ръкава на ризата, гледа ме. В кухнята цари мълчание, а Корбин все още не се е обърнал, за да го поздрави. Майлс изглежда така, сякаш ще се пръсне по шевовете.

— По дяволите — отсича и се запътва към мен.

Улавя лицето ми в шепи и ме целува, страстно, пред Корбин.

Целува ме.

Пред Корбин.

Недей да го анализираш, Тейт.

Дръпва ме за ръцете, извежда ме от кухнята. Доколкото мога да преценя, Корбин все още гледа към печката, правейки всичко по силите си да ни пренебрегва.

Все още свиква.

Стигаме в дневната и устните на Майлс се откъсват от моите.

— Цял ден не можах да мисля за нищо друго — казва той. — За нищичко.

— Аз също.

Тегли ме за ръката към входната врата. Аз го следвам. Той отваря, отива до апартамента си и вади ключовете от джоба си. Багажът му все още е в коридора.

— Багажът ти защо е тук?

Майлс отваря вратата на апартамента си.

— Сега си влизам.

Обръща се, за да си вземе нещата от коридора, и ми задържа вратата.

— Дошъл си направо при мен?

Той кима. Мята сака си на дивана и подпира куфара до стената.

— Аха. — Улавя ръката ми и ме привлича към себе си. — Казах ти, Тейт. Не съм мислил за нищо друго. — Усмихва се и навежда глава, за да ме целуне.

Аз се смея.

— Ооо, липсвала съм ти — закачам го.

Той се отдръпва. Тялото му се напряга така, сякаш съм му казала, че го обичам или нещо такова.

— Спокойно. Позволено ти е да ти липсвам, Майлс. То не е в разрез с правилата ти.

Той прави няколко крачки назад.

— Жадна ли си? — пита, сменяйки темата, както прави винаги.

Обръща се и се отправя към кухнята, ала всичко у него се е променило. Държанието, усмивката, вълнението му, че след десет дни най-сетне ме вижда отново.

Този мъж дори не е в състояние да си признае, че му липсвам.

Хранех надеждата, че ако не бързам, рано или късно, ще превъзмогне онова, което го дърпа назад. През всички тези месеци смятах, че просто не е в състояние да се справи с начина, по който се развиха нещата между нас, и че се нуждае от време, ала сега най-сетне виждам истината. Не е той.

А аз.

Аз съм тази, която не може да се справи с това между нас.

— Добре ли си? — обажда се той от кухнята. Показва се иззад шкафовете, за да ме види. Чака да му отговоря, но аз не мога.

— Липсвах ли ти, Майлс?

И ето че бронята му отново се вдига. Той извръща поглед и потъва в кухнята.

— Не си казваме подобни неща, Тейт — заявява. В гласа му са се завърнали предишните твърди нотки.

Той сериозно ли?

— Така ли? — Аз правя няколко крачки към кухнята. — Майлс. Това е най-обикновен израз. Не означава обвързване. Не означава дори обич. Хората го казват на своите приятели.

Той се обляга на плота в кухнята и спокойно вдига поглед към мен.

— Само че ние никога не сме били приятели. А аз не искам да наруша твоето единствено правило, като ти вдъхна напразни надежди, така че няма да го кажа.

Не съм в състояние да обясня какво се случва, защото и сама не знам. Ала усещането е такова, сякаш всяка негова постъпка и всяка негова дума, които са ме наранили някога, изведнъж се забиват в тялото ми. Искам да му се разкрещя. Искам да го мразя. Искам да знам какво, по дяволите, се е случило с него, за да го направи способен да казва неща, които ме нараняват повече, отколкото всичко, което съм чула в живота си.

Уморих се да вървя срещу течението.

Уморих се да се преструвам, че не ме убива това, че искам да знам всичко за него.

Уморих се да се преструвам, че той не е навсякъде. Всичко. Единственото за мен.

— Какво ти е сторила тя? — прошепвам.

— Недей. — Думата е предупреждение. Заплаха.

Уморих се да виждам болката в очите му и да не знам причината за нея. Уморих се да не знам кои думи не бива да бъдат изричани пред него.

— Кажи ми.

Той извръща очи.

— Върви си, Тейт.

Обръща се и стиснал ръба на плота, отпуска глава между раменете си.

— Да ти го начукам. — Аз също се обръщам и излизам от кухнята. Когато стигам в дневната, го чувам да се приближава зад мен, така че ускорявам крачка. Стигам до входната врата и я отварям, ала ръката му я сграбчва над главата ми и я затръшва.

Стискам очи, приготвяйки се да посрещна думите, които ще ме убият, защото знам, че ще го направят.

Лицето му е до ухото ми, гърдите му са притиснати до гърба ми.

— Точно това правим, Тейт_. Чукаме се_. Дадох ти да го разбереш от самото начало.

Смея се, защото не знам какво друго да сторя. Обръщам се и го поглеждам. Той не отстъпва назад и в този миг е много по-плашещ, отколкото когато и да било.

— Смяташ, че си ми дал да го разбера? Как ли пък не, Майлс.

Той все така не помръдва, ала челюстта му се напряга.

— Как точно не съм бил ясен? Две правила. Какво по-просто от това?

Засмивам се невярващо, а после изливам всичко, което съм сдържала досега:

— Има огромна разлика между това, да чукаш някого и да правиш любов с него. Не си ме чукал повече от месец. Всеки път когато си в мен, ти правиш любов. Виждам го в начина, по който ме гледаш. Липсвам ти, когато не сме заедно. Не си в състояние да издържиш дори десетте секунди, които са ти необходими, за да влезеш у вас, преди да дойдеш да ме видиш. Така че да не си посмял да твърдиш, че си бил съвсем ясен от самото начало, защото ти си най-непроницаемият мъж, когото съм срещала някога.

Поемам си дъх.

Струва ми се, че си поемам дъх за първи път от цял месец насам.

Той може да прави каквото си иска с всичко това. Аз бях дотук.

Майлс изпуска дъха си, бавно и овладяно, и прави няколко крачки назад. Потръпва и се обръща, сякаш не иска да прозра в чувствата, които очевидно са спотаени дълбоко в него. Ръцете му стискат с всичка сила тила му и той остава в тази поза в продължение на цяла минута, без да помръдне. Започва да диша бавно и дълбоко, сякаш прави всичко по силите си да се овладее и да не заплаче. Сърцето ми се свива от болка, когато разбирам какво става.

Той се прекършва пред очите ми.

— О, господи — шепне. Гласът му е пропит с болка. — Какво ти причинявам, Тейт?

Отива до стената, обляга се тежко на нея и бавно се свлича на пода. Вдига колене и подпира лакти върху тях, закривайки лицето си с ръце, за да удържи емоциите си. Раменете му започват да се тресат, ала от него не се откъсва нито звук.

Плаче.

Майлс Арчър плаче.

Същият сърцераздирателен плач, който се изтръгна от него в нощта, когато го срещнах за първи път.

Този мъж, с неговата непробиваема броня и страховито излъчване, рухва пред очите ми.

— Майлс? — шепна аз. Гласът ми е слаб в сравнение с огромното му мълчание.

Приближавам се и коленича пред него. Обвивам ръка около раменете му и отпускам глава до неговата.

Този път не го питам какво има, защото ме е страх да го науча.

ГЛАВА 32

МАЙЛС

Шест години по-рано

Лиза обича Клейтън.

Баща ми обича Клейтън.

Клейтън сплотява семействата.

Вече е моят герой, а е само на два дни.

Малко след като татко и Лиза си тръгват, пристига Иън. Казва, че не иска да го подържи, ала Рейчъл го кара. Той се чувства неловко, защото за първи път хваща бебе, но го взема.

„Слава богу, че прилича на Рейчъл“, заявява.

Съгласявам се с него.

Иън пита Рейчъл дали знае какво съм му казал, след като съм се запознал с нея.

Нямам представа за какво говори.

Иън се смее.

„След като те доведе в час онзи ден, той те снима от чина си“, обяснява Иън. „Изпрати ми снимката и каза: Тя ще роди децата ми.“

Рейчъл ме поглежда.

Аз свивам рамене.

Смутен съм.

Рейчъл обожава, че съм казал това на Иън. Аз обожавам това, че Иън й го повтори.

Лекарят се появява и ни съобщава, че можем да си вървим у дома. Иън ми помага да отнеса всичко в колата и спира пред изхода.

Преди да се върна в стаята на Рейчъл, той ме докосва по рамото и аз се обръщам към него.

Имам чувството, че му се иска да ме поздрави, но вместо това той просто ме прегръща.

Неловко е и все пак не е. Харесва ми, че той се гордее с мен.

Кара ме да се чувствам добре. Сякаш наистина се справям с всичко това.

Иън си тръгва.

Ние — също.

Аз, Рейчъл и Клейтън.

Моето семейство.

Искам Рейчъл да седи до мен отпред, но е прекрасно, че се вози отзад с него. Обожавам това, колко много го обича. Обожавам това, че ме привлича още повече сега, когато е майка.

Искам да я целуна. Отново искам да й кажа, че я обичам, но ми се струва, че вече й го казвам твърде много. Не искам никога да й омръзне да го чува.

„Благодаря ти за това бебе“, казва тя от задната седалка. „Толкова е красив.“

Аз се смея.

„Ти си отговорна за това, че е красив, Рейчъл. Единственото, което е взел от мен, са топките.“

Тя се смее. Смее се с глас. „О, господи, знам. Толкова са големи.“

И двамата се смеем на големите топки на сина ни.

Тя въздъхва.

„Почини си“, казвам й. „От два дни не си спала.“

Виждам усмивката й в огледалото за обратно виждане. „Не мога да престана да го гледам“, прошепва.

А аз не мога да престана да гледам теб, Рейчъл.

Въпреки това преставам, защото светлините на насрещното движение са по-ярки, отколкото би трябвало да бъдат.

Ръцете ми стискат волана.

Прекалено ярки.

Чувал съм, че животът минава пред очите ти в миговете, преди да умреш.

В известен смисъл наистина е така.

Само че не става в хронологичен ред, нито дори разбъркано. Просто един образ, който

СЕ НАСТАНЯВА

в главата ти и става всичко, което чувстваш, и всичко, което виждаш.

Не животът ти минава пред очите ти.

Онова, което минава пред очите ти, са хората, които са твоят живот.

Рейчъл и Клейтън.

Всичко, което виждам, са те двамата — целият ми живот — да минават пред очите ми.

Звукът става всичко.

Всичко.

В мен, извън мен, през мен, под мен, над мен.

Рейчъл, Рейчъл, Рейчъл.

Не мога да я открия.

Клейтън, Клейтън, Клейтън.

Мокър съм. Студено е. Главата ме боли. Ръцете ме болят. Не я виждам, не я виждам, не я виждам, не го виждам.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

ОГЛУШИТЕЛНА ТИШИНА.

„Майлс!“

Отварям очи.

Мокро е, мокро, има вода, мокро.

В колата има вода.

Разкопчавам предпазния колан и се обръщам. Ръцете й са върху бебешкото столче. „Майлс, помогни ми! Не мога да го разкопчая!“

Опитвам се.

Отново се опитвам.

Ала тя също трябва да излезе.

Тя също трябва да излезе.

Ритам прозореца и чупя стъклото. Видях го в един филм_. Погрижи се да отвориш път навън, преди напрежението върху прозорците да е станало прекалено голямо._

„Рейчъл, излез! Аз ще го взема!“

Тя ми казва „не“. Не иска да престане да се мъчи да го освободи.

Аз ще го взема, Рейчъл.

Тя не може да излезе. Коланът й не иска да се откопчае. Прекалено е тесен.

Пускам бебешкото столче и посягам към колана й. Ръцете ми са под водата, когато го откривам.

Тя ги удря и се мъчи да ме изблъска настрани.

„Първо извади него!“, пищи. „Първо извади него!“

Не мога.

И двамата са заклещени.

Ти си в капан, Рейчъл.

О, господи.

Страхувам се.

Рейчъл се страхува.

Водата е навсякъде. Вече не го виждам.

Не я виждам.

Не го чувам.

Отново посягам към нейния колан.

Откопчавам го.

Стискам ръцете й. Нейният прозорец не е счупен.

Моят е.

Издърпвам я напред. Тя се бори с мен.

Тя се бори с мен.

Тя престава да се бори с мен.

Бори се, Рейчъл.

Бори се.

Помръдни.

Някой посяга през прозореца.

„Подай ми ръката й!“, чувам го да крещи.

Сега водата шурти през прозореца ми.

Цялата задна седалка е потънала във вода.

Всичко е вода.

Подавам му ръката на Рейчъл. Той ми помага да я изнеса навън.

Всичко е вода.

Опитвам се да го открия.

Не мога да дишам.

Опитвам се да го открия.

Не мога да дишам.

Трябва да го спася.

Искам да бъда неговият герой.

Не мога да дишам.

Така че просто спирам.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

Тишина.

ОГЛУШИТЕЛЕН ПИСЪК.

Запушвам ушите си с ръце.

Покривам сърцето си с броня.

Кашлям, докато отново мога да дишам.

Отварям очи_. Намираме се в лодка._

Оглеждам се_. Намираме се в езеро._

Вдигам ръка към челюстта си.

Ръката ми е червена.

Обляна е в кръв, алена като косата на Рейчъл.

Рейчъл.

Откривам Рейчъл.

Клейтън.

Не откривам Клейтън.

Повдигам се на ръце и се приближавам до ръба на лодката_. Трябва да го открия._

Някой ме спира. Някой ме дърпа обратно.

Някой не ми позволява.

Някой ми казва, че е твърде късно.

Някой ми казва, че съжалява.

Някой ми казва, че не можем да стигнем до него.

Някой ми казва, че при сблъсъка сме паднали от моста. Някой ми казва, че толкова съжалява.

Аз се приближавам до Рейчъл.

Опитвам се да я прегърна, ала тя не ми дава. Пищи.

Хлипа. РИДАЕ. ВИЕ.

Удря ме.

Рита ме.

Казва, че е трябвало да спася него вместо нея.

Но аз се опитах да снася и двама ви, Рейчъл.

„Трябваше да спасиш него, Майлс!“, вика тя.

Трябваше да спася него.

Трябваше да спася него.

Трябваше да спася НЕГО.

Хлипа. РИДАЕ. ВИЕ.

Аз я прегръщам въпреки това.

Оставям я да ме удря.

Оставям я да ме мрази.

Рейчъл ме мрази.

Въпреки това я държа в прегръдките си.

Рейчъл плаче. Плаче толкова силно, че гърлото й не е в състояние да издаде нито звук. Цялото й тяло плаче, но не и гласът й.

Съсипана.

Съсипана.

СЪСИПАНА.

Плача заедно с нея. Плача и плача, и плача, и плача, и плачем, и плачем, и плачем.

Съсипана.

Сега водата е всичко.

Поглеждам към Рейчъл_. Виждам единствено вода_.

Затварям очи_. Виждам единствено вода_.

Поглеждам към небето_. Виждам единствено вода._

Толкова много боли. Не знаех, че едно сърце може да понесе тежестта на целия свят.

Вече не правя живота на Рейчъл по-добър.

Аз те съсипах, Рейчъл.

Моето семейство.

Аз, ти и Клейтън.

СЪСИПАНИ.

Не можеш да ме обичаш след това, Рейчъл.

ГЛАВА 33

ТЕЙТ

Ръцете ми са върху него, галят го по гърба, докосват косата му. Той плаче, а единственото, което съм в състояние да му кажа, е: „Забрави“. Иска ми се да му кажа да забрави всичко, което казах тази вечер. Искам да направя всичко, което мога, за да отнема болката му, защото каквото и да се е случило, не би трябвало да има значение. Каквото и да се е случило, никой не заслужава да се чувства така, както се чувства той в този миг.

Свалям ръцете от лицето му и се намествам в скута му. Улавям лицето му в шепи и го повдигам към моето. Очите му си остават затворени.

— Не е нужно да знам, Майлс.

Ръцете му се обвиват около гърба ми и той заравя лице в гърдите ми. Дишането му е накъсано и учестено; опитва се да преглътне емоциите си. Ръцете ми са обвити около главата му и аз целувам косата му, а после прокарвам пътечка от целувки надолу, докато той не се дръпва и не вдига очи към мен.

На света няма броня, достатъчно дебела, нито стена, достатъчно висока, за да скрият опустошението в очите му в този миг. Толкова е осезаемо, толкова огромно, че трябва да затая дъх, за да не заплача заедно с него.

Какво е станало с теб, Майлс?

— Не е нужно да знам — прошепвам отново и клатя глава.

Ръцете му се вдигат към тила ми и той впива устни в моите, трескаво и болезнено. Навежда се, докато гърбът ми не опира в пода. Пръстите му дърпат блузата ми и той ме целува отчаяно, яростно, изпълвайки устата ми с вкуса на сълзите си.

Оставям го да ме използва, за да излее болката си.

Ще направя всичко, което поиска от мен, стига само да престане да страда така, както страда в този миг.

Ръката му се плъзва под полата ми и дърпа бельото ми надолу в същия миг, в който аз пъхвам палци в колана на дънките му и ги смъквам. Бельото се озовава около глезените ми и аз го изритвам настрани, а той стиска ръцете ми, вдига ги над главата ми и ги притиска към пода.

Навежда се над мен, но не ме целува. Затваря очи, но моите остават отворени. Без да губи нито миг, той се намества между краката ми, разтваряйки ги широко. Отпуска чело до слепоочието ми и бавно се плъзва в мен. Когато прониква докрай, изпуска дъха си, освобождавайки част от болката си. Отвличайки мислите си от какъвто и да е онзи ужас, който преживя току-що.

Излиза и отново потъва в мен, този път — с цялата си сила.

Боли.

Дай ми болката си, Майлс.

— Господи, Рейчъл — шепне той.

Господи, Рейчъл…

Рейчъл, Рейчъл, Рейчъл.

Тази дума се върти до безкрай в главата ми.

Господи.

Рейчъл.

Извръщам глава от неговата. Това е най-ужасната болка, която съм изпитвала някога.

Тялото му застива в моето в мига, в който осъзнава какво е казал току-що. Сега единственото, което се движи между нас, са сълзите, капещи от очите ми.

— Тейт — прошепва и тишината между нас се пръсва на късчета. — Тейт, толкова съжалявам.

Поклащам глава, ала сълзите не спират. Усещам как някъде дълбоко в мен нещо се втвърдява. Нещо, което някога бе течно, сега замръзва изцяло и в този миг разбирам, че това е то.

Това име.

То казва всичко. Никога няма да имам миналото му, защото то е нейно.

Никога няма да имам бъдещето му, защото той отказва да го даде на някой, който не е тя.

И никога няма да знам защо, понеже той никога няма да ми каже.

Понечва да излезе от мен, но аз стискам крака около неговите. Той въздъхва дълбоко до бузата ми.

— Кълна се, Тейт. Не мислех за…

— Спри — прошепвам. Не искам да го чуя как се оправдава за онова, което се случи току-що. — Просто го довърши, Майлс.

Повдига глава и ме поглежда. Виждам извинението, ясно като бял ден, скрито зад наново рукналите сълзи. Не знам дали моите думи го нараниха, или е защото и двамата знаем, че това е краят, ала сърцето му като че ли отново се разби.

Ако изобщо е възможно.

Една сълза се откъсва от очите му и пада върху бузата ми. Усещам как се търкулва и се слива с една от моите.

Просто искам всичко това да свърши.

Обвивам ръка около шията му и притеглям устата му към своята. Той вече не се движи в мен, така че аз извивам гръб и хълбоците ми се притискат в него. Той стене в устата ми и отново започва да се движи, а после пак спира.

— Тейт — мълви до устните ми.

— Просто го довърши, Майлс — казвам му през сълзите си. — Просто го довърши.

Той полага длан върху бузата ми и допира устни до ухото ми. Сега и двамата плачем и аз виждам, че съм нещо повече от това за него_. Знам_, че съм. Усещам колко много иска да ме обича, ала онова, което го възпира, трябва да е по-силно, отколкото съм в състояние да превъзмогна. Обвивам ръце около шията му.

— Моля те — умолявам го. — Моля те, Майлс. — Плача, молейки се за нещо, но вече и сама не знам какво е то.

Той нахлува в мен. Мощно. Толкова мощно, че се отдръпвам от него, но той пъха ръце под раменете ми и ги стиска, задържайки ме на място, докато отново и отново потъва в мен. Мощни, продължителни, дълбоки тласъци, които изтръгват стонове и от двама ни.

— По-силно — умолявам го.

Той нахлува по-силно.

— По-бързо.

Той се движи по-бързо.

И двамата се борим за въздух между сълзите си. То е напрегнато. То е сърцераздирателно. То е съкрушително.

То е жестоко.

То е краят.

В мига, в който тялото му застива върху моето, го блъскам по раменете. Той се претъркулва настрани и аз сядам. Избърсвам очите си с ръце, а после ставам и си обувам бельото. Пръстите му се обвиват около глезена ми. Същите пръсти, които се обвиха около същия глезен в нощта, когато го видях за първи път.

— Тейт — казва, а гласът му е пропит с всичко. Всяко чувство на света се обвива около всяка буква на името ми, докато излиза от устата му.

Изтръгвам се от ръката му.

Докато отивам към вратата, все още го чувствам в себе си. Все още усещам устата му върху моята. Все още нося петната от сълзите му по бузите си.

Отварям вратата и излизам.

Затварям след себе си и това е най-трудното, което съм правила някога.

Не съм в състояние да измина дори трите стъпки, които ме делят от моя апартамент.

Свличам се в коридора.

Аз съм течност.

Нищо, освен сълзи.

ГЛАВА 34

МАЙЛС

Шест години по-рано

Прибрахме се вкъщи. Не в нашата къща.

Рейчъл искаше Лиза. Рейчъл има нужда от майка си.

А аз май имам нужда от баща си.

Всяка нощ аз я държа в прегръдките си. Всяка нощ й казвам, че съжалявам. Всяка нощ ние плачем.

Не разбирам как може да бъде толкова съвършено. Как животът и любовта, и хората могат да бъдат толкова съвършени и красиви.

А после вече не са.

После е грозно.

Животът и любовта, и хората стават жестоки.

Всичко се превръща във вода.

Тази вечер е различно. Тази вечер е първата от три седмици насам, в която тя не плаче. Ала аз пак я прегръщам. Искам да се зарадвам, че не плаче, ала то ме плаши. Сълзите й означават, че чувства нещо. Дори ако то е опустошение, все пак е нещо. Тази вечер няма сълзи.

Аз я прегръщам въпреки това. Казвам й, че съжалявам.

Тя никога не отговаря, че е окей.

Никога не отговаря, че вината не е моя.

Никога не казва, че ми прощава.

Тази вечер обаче ме целува. Целува ме и сваля блузата си. Казва ми да я любя. Отвръщам й, че не бива. Казвам й, че би трябвало да чакаме повече от две седмици. Тя ме целува, така че аз преставам да говоря.

Целувам я в отговор.

Рейчъл отново ме обича.

Така мисля.

Целува ме така, сякаш ме обича.

Нежен съм с нея.

Не бързам.

Тя докосва кожата ми така, сякаш ме обича.

Не искам да й причиня болка.

Тя плаче.

Моля те, Рейчъл, не плачи.

Спирам.

Тя ми казва да не спирам.

Казва ми да го довърша.

Да го довърша.

Не харесвам тази дума.

Сякаш това е работа.

Отново я целувам.

Довършвам го.

* * *

Майлс,

Рейчъл ми написа писмо.

Съжалявам.

Не.

Не мога да го направя. Твърде много боли.

Не, не, не.

Мама ще ме отведе във Финикс. И двете ще се преместим там. Сега всичко е прекалено сложно, дори между тях двамата. Баща ти вече знае.

Клейтън сплотява семействата.

Майлс ги разбива.

Опитах се да остана. Опитах се да те обичам. Всеки път когато те погледна, виждам него. Той е всичко. Ако остана, той винаги ще бъде всичко. Ти го знаеш. Знам, че го разбираш. Не бива да те обвинявам.

Но го правиш.

Толкова съжалявам.

Престана да ме обичаш с писмо, Рейчъл?

С обич,

Усещам го. Всичко грозно. То е в порите ми. Във вените. В спомените. В бъдещето ми.

Рейчъл

Разликата между грозната и красивата страна на любовта е, че красивата страна е много по-лека. Кара те да се чувстваш така, сякаш се рееш във въздуха. Тя те издига високо. Носи те.

Красивите части на любовта те задържат над остатъка от света. Задържат те над всичко лошо и ти просто гледаш от високо и си мислиш: Леле. Толкова се радвам, че съм тук горе.

Понякога красивите части на любовта се връщат обратно във Финикс.

Грозните части на любовта са прекалено тежки, за да се преместят във Финикс. Грозните части на любовта не могат да те издигнат.

Те те дърпат

Н

А

Д

О

Л

У

Задържат те там.

Давят те.

Вдигаш поглед и си мислиш: Ще ми се да бях там горе.

Ала не си.

Грозната любов се превръща в теб.

Поглъща те.

Кара те да ненавиждаш всичко.

Кара те да осъзнаеш, че всичко красиво не си заслужава. Без красивото никога няма да те заплашва опасността да изпитваш това.

Никога няма да те заплашва опасността да почувстваш грозното.

Така че ти се отказваш. Отказваш се от всичко. Никога вече не искаш да познаеш любовта, каквато и да е тя, защото никоя любов няма да си струва отново да преживееш грозната, жестоката любов.

Никога вече няма да си позволя да обикна друга, Рейчъл.

Никога.

ГЛАВА 35

ТЕЙТ

— Тези са последните — казва Корбин и вдига останалите два кашона.

Подавам му ключа от новия си апартамент.

— Ще се огледам за последно и ще се видим там. — Отварям му и той излиза от апартамента, а аз оставам да се взирам във вратата насреща.

Не съм го виждала, нито съм говорила с него от миналата седмица. Себично се надявах, че ще се появи и ще се извини, но за какво точно да се извини? Никога не ме е лъгал. Никога не е обличал в думи обещанията, които наруши.

Не беше брутално откровен с мен единствено, когато не говореше. Когато ме гледаше и аз си мислех, че чувствата, които виждам в очите му, са повече, отколкото е в състояние да изрази с думи.

Сега е повече от очевидно, че най-вероятно съм си изфантазирала всички тези чувства, за да паснат с моите. Емоцията, която зървах в очите му понякога, докато бяхме заедно, очевидно е била плод на моето въображение. Плод на моята надежда.

Оглеждам апартамента за последен път, за да се уверя, че съм взела всичко. Когато излизам в коридора и заключвам вратата зад себе си, движенията ми изведнъж са завладени от нещо, което не ми е познато.

Трудно ми е да преценя дали е храброст, или отчаяние, ала ръката ми е свита в юмрук и този юмрук тропа на вратата му.

Казвам си, че съм свободна да избягам при асансьора, ако минат десет секунди и той не ми отвори.

За съжаление, вратата се отваря след седем секунди.

Мислите ми започват да се борят с доводите на разума, докато вратата се отваря все по-широко. Преди разумът да победи и аз да побягна, на прага се показва Иън. Виждайки ме, очите му стават съчувствени.

— Тейт — казва и се усмихва. Забелязвам, че хвърля поглед към спалнята на Майлс, преди отново да спре очи върху мен. — Нека го повикам.

Усещам как главата ми се вдига, за да кимне, но сърцето ми поема надолу през гърдите, спуска се в стомаха и се устремява към пода.

— Тейт е на вратата — чувам да казва Иън.

Анализирам всяка дума, всяка сричка, търсейки издайническа улика навсякъде, където мога да намеря такава. Искам да знам дали направи физиономия, докато го казваше, или го изрече обнадеждено. Ако има някой, който знае какво би си помислил Майлс за това, че стоя на прага, този някой е Иън. За съжаление, гласът му с нищо не издава какво ли чувства Майлс заради моето присъствие.

Чувам стъпки. Подлагам звука от тези стъпки на същия разбор, докато те се приближават до дневната. Забързани ли са? Колебливи? Ядосани?

Когато той стига до вратата, очите ми се спират първо върху стъпалата му.

Не научавам нищо от тях. Нищо няма да ми помогне да открия увереността, от която толкова отчаяно се нуждая в този миг.

Вече знам, че думите ми ще прозвучат дрезгаво и слабо, ала въпреки това си заповядвам да ги изрека.

— Отивам си — казвам, все така вперила поглед в краката му. — Просто исках да се сбогувам.

Той не реагира веднага, нито физически, нито с думи. Най-сетне очите ми извършват храброто пътуване до неговите. Виждайки стоическото изражение върху лицето му, ми се приисква да отстъпя назад, но се боя да не се спъна в сърцето си.

Не искам да види как падам.

Съжалението ми, задето избрах да почукам, ме поглъща с краткостта на отговора му.

— Довиждане, Тейт.

ГЛАВА 36

МАЙЛС

Настоящето

Очите й най-сетне събират смелостта да срещнат моите, но аз се опитвам да не я видя. Когато най-сетне я поглеждам, то е повече, отколкото мога да понеса. Всеки път когато съм с нея, очите и устата, и усмивката й откриват всяко уязвимо местенце в мен, за да си проправят път. Да сграбчат. Да завладеят? Всеки път когато съм близо до нея, трябва да му се съпротивлявам, така че този път се опитвам да я видя единствено с очите си.

Казва, че е тук, за да се сбогува, но не за това е тук, и тя го знае. Тук е, защото се влюби в мен, въпреки че й казах да не го прави. Тук е, защото все още се надява, че бих могъл да й отвърна със същото.

Искам, Тейт. Искам да те обичам толкова, че да боли.

Дори не разпознавам собствения си глас, когато й казвам „довиждане“. Липсата на емоция зад думите ми би могла да бъде сметната за израз на неприязън. Толкова различно от безразличието, което се опитвам да внуша, и още по-различно от отчаяното желание да я помоля да не си отива.

Тя начаса свежда поглед към краката си. Виждам, че отговорът ми я уби, но вече й вдъхнах достатъчно напразни надежди. Всеки път щом я допусках до себе си, й причинявах още по-голяма болка, когато бях принуден да я отблъсна.

Трудно е обаче да се измъчвам прекалено заради нея, защото колкото и да я боли, тя не знае какво е истинско страдание. Не и така, както го знам аз. Аз поддържам болката жива. В действие. Преживявам я отново и отново и тя се разраства.

Тейт си поема дъх и когато вдига очи към мен, те са мъничко по-зачервени и блестящи.

— Заслужаваш безкрайно повече от онова, което си позволяваш да имаш. — Повдига се на пръсти и слага ръце на раменете ми. Устните й докосват бузата ми. — Довиждане, Майлс.

Обръща се и поема към асансьора в същия миг, в който Корбин излиза от него, за да я посрещне. Виждам я как вдига ръка, за да избърше сълзите си.

Гледам как се отдалечава.

Затварям вратата, очаквайки да почувствам поне мъничко облекчение от това, че бях в състояние да я оставя да си отиде. Вместо това усещам единственото, което сърцето ми е в състояние да изпитва: болка.

— Ти си истински идиот — обажда се Иън зад мен. Обръщам се и го виждам да се взира в мен, седнал на облегалката на дивана. — Защо не тръгнеш след нея?

Защото, Иън, ненавиждам това чувство. Ненавиждам всяко чувство, което тя събужда в мен, защото то ме изпълва с всички онези неща, които цели шест години избягвам.

— И защо да го правя? — питам и се отправям към стаята си.

Спирам, когато отново се почуква. Въздъхвам подразнено, преди да се обърна към вратата — не искам да я отпратя за втори път. Но ще го направя. Дори ако трябва да го кажа по начин, от който ще я заболи още повече, тя просто трябва да приеме, че всичко свърши. Позволих нещата да стигнат прекалено далеч. По дяволите, не биваше да допусна изобщо да започнат, след като и двамата знаехме, че вероятно ще свършат именно така.

Отварям и на прага си откривам не Тейт, а Корбин. Иска ми се да изпитам облекчение, че не е тя, ала бясното му изражение не оставя място за никакво облекчение.

Преди да успея да реагирам, юмрукът му се стоварва в устата ми и аз политам към дивана. Иън ме хваща, преди да съм паднал, и аз си възвръщам равновесието, след което отново се обръщам към вратата.

— Какво, по дяволите, Корбин? — провиква се Иън. Удържа ме назад, тъй като смята, че ще искам да му отвърна със същото.

Ала не е така. Заслужих си го.

Погледът на Корбин се мести между нас и най-сетне спира върху мен. Вдига юмрук до гърдите си и го разтрива с другата си ръка.

— Всички знаем, че отдавна трябваше да го направя.

С тези думи той затваря вратата и изчезва в коридора.

Освобождавам се от Иън и вдигам ръка към устата си. Когато ги отдръпвам, пръстите ми са изцапани с кръв.

— Ами сега? — пита Иън с надежда в гласа. — Ще тръгнеш ли след нея сега?

Изглеждам го яростно, а после се обръщам и се отправям сърдито към спалнята.

Иън се смее с глас. Смях, който казва: Ти си истински идиот. Само дето вече го каза, така че се повтаря.

Идва след мен в спалнята.

Определено не съм в настроение за този разговор. Добре че знам как да гледам хората, без да ги виждам.

Сядам на леглото, а той се обляга на вратата.

— Омръзна ми, Майлс. Шест шибани години те гледам как се разхождаш като някакво зомби.

— Не съм зомби — отвръщам безстрастно. — Зомбитата не могат да летят.

Иън прави физиономия — очевидно не е в настроение за шеги. И добре че е така, защото аз не съм в настроение да се шегувам.

Продължава да ме гледа сърдито, така че си вземам телефона и се отпускам върху леглото, за да се престоря, че не е тук.

— Тя е първото нещо, вдъхнало ти живот след нощта, в която се удави в онова езеро.

Ще го ударя. Ако не се махне на секундата, ще го ударя.

— Махай се.

— Не.

Аз го поглеждам.

Виждам го.

— Махай се от тук, Иън.

Той се приближава до бюрото ми, придърпва си стол и сяда.

— Майната ти, Майлс. Не съм свършил.

— Махай се!

— Не!

Преставам да се карам с него. Ставам и сам излизам от стаята.

Той идва след мен в дневната.

— Нека ти задам един въпрос.

— И след това ще се махнеш?

Той кима.

— И след това ще се махна.

— Окей.

Гледа ме мълчаливо в продължение на няколко минути.

Чакам търпеливо да ми зададе въпроса си и да си тръгне, преди да съм го ударил.

— Ако някой ти каже, че може да изтрие цялата онази нощ — от паметта ти, но за да го направи, трябва да заличи и всички хубави спомени? Всички мигове с Рейчъл. Всяка дума, всяка целувка, всяко обичам те. Всеки момент, който си имал със сина си, независимо колко кратък е бил. Първия миг, в който си видял Рейчъл да го държи в прегръдките си. Първия път, в който ти си го взел в прегръдките си. Първия път, когато си го чул да плаче или си го гледал как спи. Всичко. Изличено. Завинаги. Ако някой ти каже, че може да премахне всичко грозно, но за да го направи, трябва да изгубиш и всичко останало… ще го направиш ли?

Смята, че ме пита нещо, което никога не съм се питал сам. Не мисли ли, че седя и си задавам същия въпрос всеки шибан ден от живота си?

— Не каза, че трябва да ти отговоря на въпроса ти. Просто попита дали може да го зададеш. Върви си.

Аз съм най-ужасният човек.

— Не можеш да отговориш — заявява той. — Не можеш да кажеш „да“.

— Не мога да кажа и „не“. Поздравления, Иън. Хвана ме натясно. Довиждане.

Понечвам да се върна в стаята си, но той отново изрича името ми. Спирам и слагам ръце на хълбоците си. Отпускам глава. Няма ли да престане най-сетне! Минаха шест години, по дяволите. Би трябвало да знае, че онази нощ ме направи мъжът, който съм сега. Би трябвало да знае, че няма да се променя.

— Ако те бях попитал същото преди няколко месеца, щеше да отговориш с „да“ още преди да съм довършил — заявява той. — Отговорът ти винаги е бил „да“. Би дал всичко, за да не се налага отново да преживееш онази нощ.

Обръщам се и виждам, че той отива към вратата. Отваря я, но после спира и ме поглежда.

— Ако само няколко кратки месеца заедно с Тейт бяха в състояние да направят болката достатъчно поносима, за да ми отговориш с „може би“, представи си какво би направил за теб цял живот, прекаран с нея.

Той затваря вратата.

Аз затварям очи.

Нещо се случва. Нещо в мен. Сякаш думите му предизвикаха лавина от ледника, обгръщащ сърцето ми. Усещам как парчета корав лед се трошат и падат редом до всички късчета, изронили се от мига, в който срещнах Тейт.

* * *

Слизам от асансьора и се приближавам до празния стол до Кеп. Той не ме поглежда, сякаш изобщо не ме вижда. Взира се през фоайето към изхода.

— Просто я остави да си отиде. — Дори не се опитва да скрие разочарованието в гласа си.

Аз не отговарям.

Той се оттласква от облегалката на стола и се намества.

— Някои хора помъдряват с годините. За съжаление, други просто остаряват. — Обръща се, за да ме погледне. — Ти си един от онези, които просто остаряват, защото сега си точно толкова глупав, колкото и в деня, когато се роди.

Кеп ме познава достатъчно добре, за да знае, че трябваше да стане така. Познава ме цял живот, тъй като работеше по поддръжката на блоковете на баща ми още отпреди да се родя. Преди това е работел за дядо ми, правейки същото. Което означава, че знае за семейството ми повече и от мен самия.

— Трябваше да стане така, Кеп — казвам, опитвайки да се оправдая, задето оставих единственото момиче, съумяло да се докосне до мен през последните шест години, да си отиде.

— Трябваше да стане, а? — мърмори той.

Откакто го познавам, през всички нощи, които съм прекарал, говорейки си с него тук, нито веднъж не е изказвал мнение за решенията, които съм вземал в живота си. Знае какъв живот избрах след Рейчъл. Поднася ми по някоя и друга мъдрост тук-там, но никога — мнението си. От месеци ме слуша да споделям всичко за ситуацията с Тейт и винаги си седи тихичко, изслушва ме търпеливо и никога не ми натрапва мнението си. Ето това харесвам у него.

Усещам, че то е на път да се промени.

— Преди да ми дръпнеш лекция, Кеп — казвам, прекъсвайки го, преди да е имал възможност да продължи, — и сам знаеш, че за нея така е най-добре. — Обръщам се и го поглеждам. — Знаеш го.

Кеп се смее и кима.

— Тук си напълно прав.

Зяпвам го изумено_. Наистина ли току-що се съгласи с мен?_

— Да не искаш да кажеш, че постъпих правилно?

Той мълчи за миг, а после изпуска дъха си. Лицето му потръпва, сякаш мислите му не са нещо, което иска да сподели. Отпуска се в стола и слага ръце на гърдите си.

— Казах си никога да не се намесвам в проблемите ти, момче, защото, ако ще дава съвети, един мъж трябва да е адски сигурен, че знае за какво говори. А през всичките ми осемдесет години никога не съм преживявал нещо като това, което преживя ти. Нямам представа какво е, нито какво е сторило с теб. Само като си помисля за онази нощ, и стомахът ми се свива, тъй че знам, че и ти го чувстваш с цялото си същество. В сърцето. В костите. До дъното на душата си.

Затварям очи, но ми се иска да можех да си запуша ушите. Не искам да слушам всичко това.

— Никой от хората в живота ти не знае какво е да си на твоето място. Нито аз. Нито баща ти. Нито приятелите ти. Нито дори Тейт. Има само един човек, който изпитва същото, което и ти. Само един човек, който познава твоята болка. Само още един родител на онова момченце, на когото то липсва, колкото и на теб.

Стискам очи и правя всичко по силите си да го изслушам докрай, въпреки че с цялото си същество искам да стана и да се махна. Няма право да намесва Рейчъл в разговора ни.

— Майлс — тихичко казва той и в гласа му има решителност, сякаш иска да го взема на сериозно. Аз винаги го правя. — Вярваш, че отне шанса на онова момиче да бъде щастливо, и докато не се изправиш очи в очи с миналото си, никога няма да продължиш напред. Отново и отново ще преживяваш онази нощ, всеки ден, до края на живота си, освен ако с очите си не се убедиш, че тя е добре. Може би тогава ще разбереш, че ти също имаш право да бъдеш щастлив.

Навеждам се напред и прокарвам ръце по лицето си, а после облягам лакти на коленете си и поглеждам надолу. Виждам как от очите ми се търкулва една-единствена сълза и тупва на пода между краката ми.

— Ами ако тя не е добре? — прошепвам.

Кеп се привежда напред и стисва ръце между коленете си. Обръщам се да го погледна и за първи път през двайсет и четирите години, откакто го познавам, виждам сълзи в очите му.

— В такъв случай, предполагам, нищо няма да се промени. Можеш да продължиш да вярваш, че не заслужаваш щастлив живот, защото си съсипал нейния. Можеш да продължиш да избягваш всичко, което би могло отново да те накара да чувстваш. — Привежда се към мен и понижава глас. — Знам, че мисълта да се изправиш очи в очи с миналото ти те ужасява. То ужасява всекиго. Ала понякога не го правим заради нас самите. Правим го заради хората, които обичаме повече от себе си.

ГЛАВА 37

РЕЙЧЪЛ

— Брад! — провиквам се. — На вратата се чука!

Вземам една кърпа и си избърсвам ръцете.

— Аз ще отворя — казва той, докато минава през кухнята.

Оглеждам се наоколо, за да се уверя, че няма нищо, за което майка ми би могла да се заяде. Плотовете са чисти. Подовете са чисти.

Да те видим, мамо.

— Изчакай — казва Брад на онзи, който чукаше.

Изчакай?

Не би казал това на майка ми.

— Рейчъл — вика ме Брад от прага на кухнята.

Обръщам се и начаса настръхвам. Върху лицето му има изражение, което рядко виждам. Изражение, запазено за моментите, в които се кани да ми каже нещо, което не искам да чуя, или нещо, което се бои, че ще ми причини болка. Мисълта ми начаса отлита към майка ми и ме обзема тревога.

— Брад — шепна. — Какво има? — Стискам кухненския плот пред себе си. Залива ме познатият страх, който някога живееше и питаше в мен, ала който сега ме връхлита само понякога.

Като в този миг, когато съпругът ми се страхува да ми каже нещо, което не е сигурен, че искам да чуя.

— Някой иска да те види.

Не се сещам за никой, който би изпълнил Брад с подобна тревога.

— Кой?

Той се приближава бавно до мен и улавя лицето ми в шепите си. Поглежда ме в очите, сякаш се опитва да ме подготви за удар.

— Майлс.

Аз не помръдвам.

Не падам, ала Брад въпреки това ме държи. Обвива ръце около мен и ме притиска до гърдите си.

— Защо е тук? — Гласът ми трепери.

Брад клати глава.

— Не знам. — Отдръпва се и ме поглежда. — Ще го помоля да си върви, ако искаш.

Незабавно поклащам глава. Не бих му причинила това. Не и ако е дошъл чак във Финикс.

Не и след близо седем години.

— Имаш ли нужда от няколко минути? Мога да го поканя в дневната.

Не заслужавам този мъж. Не знам какво бих правила без него. Той знае историята ми с Майлс. Знае какво преживяхме. Нужно ми беше време, докато бъда в състояние да му разкажа всичко. Той го знае и въпреки това стои тук и ми предлага да покани в дома ни единствения друг мъж, когото съм обичала някога.

— Добре съм — казвам, въпреки че не съм. Дори не знам дали искам отново да видя Майлс. Нямам представа защо е тук. — Ти добре ли си?

Той кима.

— Изглежда разстроен. Мисля, че трябва да говориш с него. — Навежда се и ме целува по челото. — В антрето е. Аз ще бъда в офиса си, ако имаш нужда от мен.

Кимам и го целувам. Целувам го с всичка сила.

Той се отдалечава, а аз оставам в кухнята. Сърцето ми се блъска в гърдите. Поемам си дълбоко дъх, но това изобщо не ме успокоява. Изтривам ръце в блузата си и се отправям към антрето.

Майлс е с гръб към мен, но ме чува, когато завивам зад ъгъла. Извръща лекичко глава над рамото си, сякаш се бои да се обърне и да ме погледне толкова, колкото и аз се страхувам да го видя.

Прави го предпазливо. Бавно. И ето че очите ни се срещат.

Знам, че са минали шест години, ала през тези шест години той се е променил изцяло, без изобщо да се промени. Все още си е Майлс, но вече е мъж. Това ме кара да се запитам какво ли вижда той сега, когато се срещаме за първи път от деня, когато го напуснах.

— Здравей — казва предпазливо. Гласът му е различен. Вече не е гласът на тийнейджър.

— Здравей.

Очите му се плъзват из антрето. Той разглежда моя дом. Дом, в който никога не съм очаквала да го видя. Мълчим в продължение на цяла минута. Може би две.

— Рейчъл, аз… — Отново поглежда към мен. — Не знам защо съм тук.

Аз знам.

Виждам го в очите му. Научих се да ги познавам толкова добре, докато бяхме заедно. Знаех всичките му мисли. Всичките му чувства. Не беше способен да скрие какво изпитва, защото изпитваше толкова много. Винаги е изпитвал толкова много.

Тук е, защото има нужда от нещо. Не знам какво. Отговор може би? Да затвори окончателно страницата? Доволна съм, че изчака досега, за да го потърси, защото мисля, че най-сетне съм в състояние да му го дам.

— Радвам се да те видя — казвам му.

Гласовете ни са немощни и плахи. Странно е да видиш някого за първи път при толкова различни обстоятелства, отколкото когато сте се разделили.

Обичах този мъж. Обичах го с цялото си сърце и душа. Обичах го така, както обичам Брад.

Освен това го мразех.

— Заповядай — каня го и махвам към дневната. — Да поговорим.

Той прави две колебливи стъпки натам. Обръщам се и го оставям да ме последва.

И двамата сядаме на дивана. Той не се настанява удобно. Вместо това присяда на ръба и се навежда напред, облегнал лакти на коленете си. Оглежда се наоколо. Отново разглежда дома ми. Живота ми.

— Толкова си смел — казвам и той ме поглежда. Чака да продължа. — Аз също мислех за това, Майлс. Да те видя отново. Просто… — Навеждам очи. — Не можех.

— Защо не? — пита той почти незабавно.

Отново срещам очите му.

— По същата причина, поради която не го направи и ти. Не знаем какво да си кажем.

Усмихва се, ала това не е усмивката, която толкова обичах някога. Тази е предпазлива и се чудя дали аз му причиних това. Дали аз съм отговорна за цялата тъга в него.

Той взема една снимка на нас с Брад от малката масичка. Разглежда я.

— Обичаш ли го? — пита, без да откъсва очи от нея. — Така както обичаше мен?

Във въпроса му няма горчивина или ревност. А любопитство.

— Да — отвръщам. — Точно толкова.

Той връща снимката върху масичката, но продължава да я гледа.

— Как? — шепне. — Как успя да го направиш?

Думите му изтръгват сълзи от очите ми, защото знам точно какво ме пита. В продължение на няколко години и аз се питах същото. Докато не срещнах Брад. Не вярвах, че някога отново ще съм в състояние да обичам. Не вярвах, че бих искала отново да обичам. Защо някой би поискал да се постави в положение, което би могло да му донесе болка, от която да копнее за смъртта?

— Искам да ти покажа нещо, Майлс.

Изправям се и му протягам ръка. Той я гледа предпазливо за миг, преди най-сетне да я улови. Пръстите му се преплитат с моите и той стиска ръката ми, докато се изправя. Тръгвам към спалнята и той ме следва.

Когато стигаме до вратата, аз спирам с длан върху бравата. Сърцето ми е тежко. Чувствата и всичко, което преживяхме, изплуват на повърхността, ала знам, че трябва да им позволя да изплуват, ако искам да му помогна. Отварям вратата и влизам вътре, водейки Майлс след себе си.

В мига, в който се озоваваме в стаята, усещам как пръстите му се стягат около моите.

— Рейчъл — шепне той. Гласът му е молба към мен да не го правя. Усещам как опитва да се дръпне към вратата, но не го пускам. Карам го да се приближи до креватчето.

Стои до мен, но усещам как се съпротивлява, защото не иска да бъде тук.

Стиска ръката ми толкова силно, че усещам болката в сърцето му. Изпуска дъха си, когато навежда поглед към нея. Виждам движението на гърлото му, когато преглъща, а после отново изпуска дъха си, за да се успокои.

Виждам как свободната му ръка се вдига и стиска ръба на креватчето й, толкова силно, колкото и ръката, обвита около моята.

— Как се казва? — прошепва.

— Клеър.

Цялото му тяло реагира на отговора ми. Раменете му започват да се тресат и той се опитва да задържи дъха си, но нищо не може да го спре. Нищо не може да спре чувствата, които го изпълват, така че аз го оставям да ги изпита. Издърпва ръката си от моята и затиска устата си с ръка, за да скрие задавеното си дишане. Обръща се и бързо излиза от стаята. Последвам го също толкова бързо, навреме, за да видя как се обляга тежко на стената срещу детската стая. Плъзва се бавно на пода и от очите му рухват сълзи.

Не се опитва да ги скрие. Заравя ръце в косата си, отмята глава назад и ме поглежда.

— Тя… — Сочи към стаята на Клеър и се опитва да говори, но му трябват няколко опита, докато успее да довърши изречението си. — Тя е негова сестра — казва най-сетне, изпускайки дъха си на пресекулки. — Рейчъл. Дала си му сестра.

Отпускам се на пода до него и обвивам ръка около раменете му, милвайки го по косата с другата си ръка. Той притиска длани в челото си и стиска очи. Плаче тихичко.

— Майлс. — Дори не се опитвам да скрия сълзите в гласа си. — Погледни ме. — Той обляга глава на стената, но не може да ме погледне в очите. — Съжалявам, че обвиних теб. Ти също го изгуби. Тогава не знаех как другояче да се справя със станалото.

Думите ми окончателно го прекършват и аз съм смазана от чувство на вина, задето допуснах да минат шест години, без да му го кажа. Той се привежда към мен, прегръща ме и ме притиска до себе си. Аз го оставям да го направи.

Държи ме в прегръдките си дълго време, докато всички извинения, цялото опрощение се просмукват в нас и отново сме само ние двамата. Без сълзи.

Лъжа би било, ако кажа, че никога не мисля за онова, което му причиних. Мисля за него всеки ден. Но тогава бях на осемнайсет години и бях съсипана, и след онази нощ нищо нямаше значение за мен.

Нищо.

Исках да забравя, ала всяка сутрин се събуждах и когато не откривах Клейтън до себе си, винях Майлс. Обвинявах го, задето ме спаси, защото нямах причина да живея. Дълбоко в себе си знаех, че той стори всичко по силите си. Дълбоко в себе си знаех, че вината не беше негова, ала в онзи момент от живота си не бях способна на рационална мисъл, нито на прошка. В онзи момент от живота си бях убедена, че никога няма да бъда способна на нищо друго, освен да изпитвам болка.

Тези чувства никога не се разколебаха в продължение на повече от три години.

До деня, в който срещнах Брад.

Не знам кого има Майлс, но познатата борба в очите му е доказателство, че има някой. Някога виждах същата битка всеки път щом погледнех в огледалото, несигурна дали съм способна отново да обичам.

— Обичаш ли я? — питам го. Не е нужно да знам името й. Вече сме отвъд това. Знам, че не е тук, понеже все още е влюбен в мен. Тук е, защото не знае как да обича.

Той въздъхва и отпуска брадичка върху главата ми.

— Страхувам се, че няма да мога.

Целува ме по главата и аз затварям очи. Чувам как сърцето му бие в гърдите. Сърце, което според него не знае как да обича, ала в действителност сърце, което обича твърде много. Обичаше толкова силно, а онази нощ ни отне всичко. Промени света ни. Промени сърцето му.

— Непрекъснато плачех — казвам му. — Непрекъснато. Под душа. В колата. В леглото. Всеки път когато бях сама, плачех. През онези първи години животът ми беше само скръб, която нищо не успяваше да пробие. Нито дори добрите моменти.

Усещам как ръцете му се обвиват още по-плътно около мен, сякаш за да ми каже безмълвно, че знае. Знае точно за какво говоря.

— А после срещнах Брад и ето че се появиха мигове, в които животът ми не беше изтъкан изцяло от тъга. Отивахме някъде и изведнъж си давах сметка, че за първи път се возя в кола, без да пророня поне една сълза. Нощите, които прекарвахме заедно, бяха единствените, в които не заспивах, плачейки. За първи път непрогледната скръб, в която се бе превърнал животът ми, бе огрявана от хубавите моменти, които прекарвах с Брад.

Замлъквам, защото се нуждая от миг. Не съм мислила за това от доста време и чувствата все още са прекалено пресни. Прекалено истински. Отдръпвам се от Майлс и се облягам на стената. Отпускам глава на рамото му. Той навежда глава, така че тя почива върху моята и улавя ръката ми, преплитайки пръсти в моите.

— Постепенно взех да забелязвам, че добрите моменти с Брад започнаха да надделяват над тъгата. Тъгата, която до този миг беше целият ми живот, се превърна в моменти, а щастието ми с Брад стана моят живот.

Чувам го как изпуска дъха си — знае точно за какво говоря. Сигурна съм, че която и да е тя, той също е имал тези добри моменти с нея.

— През цялото време, докато бях бременна с Клеър, ужасно се боях, че няма да мога да заплача от щастие, когато я видя. Когато се роди, те ми я подадоха, също както бяха сторили с Клейтън. Клеър изглеждаше досущ като него, Майлс. Досущ като него. Взирах се в нея, докато я държах в прегръдките си, а по бузите ми се стичаха сълзи. Ала това бяха хубави сълзи и в този миг си дадох сметка, че това са първите ми сълзи на щастие от деня, в който взех Клейтън в прегръдките си.

Избърсвам очите си и пускам ръката му. Вдигам глава от рамото му.

— Ти също заслужаваш това — казвам му. — Заслужаваш отново да го изпиташ.

Той кима.

— Толкова много искам да я обичам, Рейчъл. — Думите излизат като въздишка, сякаш дълго време ги е потискал в себе си. — Толкова много искам това с нея. Просто се боя, че другото никога няма да си отиде.

— Болката никога няма да си отиде, Майлс. Никога. Но ако си позволиш да я обикнеш, ще я усещаш само понякога, вместо да я оставиш да завладее целия ти живот.

Той обвива ръце около мен и привлича челото ми към устните си. Целува ме, силно и продължително, преди да се отдръпне. Кима в знак, че разбира какво се опитвам да му обясня.

— Ще се справиш, Майлс — казвам, повтаряйки същите думи, с които някога той ми вдъхваше кураж. — Ще се справиш.

Той се смее и аз усещам как част от товара се смъква от плещите му.

— Знаеш ли от какво най-много се боях, преди да дойда? — пита той. — Боях се да не открия, че ти си досущ като мен. — Отмята косата ми назад и се усмихва. — Толкова се радвам, че не е така. Прекрасно е да те видя щастлива. — Притегля ме към себе си и ме прегръща здраво. — Благодаря ти, Рейчъл — прошепва. Целува ме нежно по бузата и се изправя. — Май вече трябва да си вървя. Има милион неща, които искам да й кажа.

Поема по коридора към дневната, но после се обръща към мен за последен път. Вече не виждам тъга у него. Сега, когато погледна в очите му, виждам единствено покой.

— Рейчъл? — Вглежда се мълчаливо в мен за миг и по лицето му бавно се разлива умиротворена усмивка. — Толкова се гордея с теб.

Изгубва се по коридора, а аз оставам на пода, докато не чувам входната врата да се затваря зад него.

Аз също се гордея с теб, Майлс.

ГЛАВА 38

ТЕЙТ

Затварям вратата на колата и се качвам по стълбите, отвеждащи на втория етаж в блока. Истинско облекчение е, че вече не е нужно да използвам асансьора, ала Кеп ми липсва мъничко, дори и ако през повечето време не разбирах съветите му. Приятно бе просто да имам пред кого да си изливам душата. Гледам винаги да съм заета с работа и училище, опитвам се да се съсредоточа, но ми е трудно.

Живея в новия си апартамент от две седмици и въпреки че ми се ще да бях сама, никога не съм. Всеки път щом прекрача прага, Майлс е навсякъде. Все още е във всичко и аз чакам денят, в който вече няма да е така. Денят, когато няма да боли толкова. Когато той няма да ми липсва така.

Бих казала, че сърцето ми е разбито, ала не е. Не мисля, че е. Всъщност не знам, защото сърцето ми не е в гърдите ми, откакто го оставих пред апартамента му в деня, в който се сбогувахме.

Повтарям си, че трябва да карам ден за ден, но едно е да го кажеш, съвсем друго — да го направиш. Особено когато тези дни се превърнат в нощи и аз съм принудена да лежа в леглото си сама, заслушана в тишината.

Тишината никога не е била толкова оглушителна, докато не се сбогувах с Майлс.

С ужас очаквам мига, в който ще отворя вратата на апартамента си, а още не съм изкачила и половината стъпала. Отсега усещам, че тази нощ с нищо няма да се различава от всички други след Майлс. Стигам до най-горното стъпало, поемам наляво към апартамента си… и краката престават да ме слушат.

Краката престават да ме слушат.

За първи път от две седмици насам отново усещам ударите на сърце в гърдите си.

— Майлс?

Той не помръдва. Седи на пода пред апартамента, облегнат на вратата. Приближавам се бавно, без да знам какво да мисля за появата му. Не е с униформа. Носи обикновени дрехи, а небръснатата му брада говори, че не е бил на работа от няколко дни. Освен това под дясното му око има прясна синина. Боя се да го събудя, защото, ако е толкова войнствено настроен, колкото първия път, когато го видях, не искам да се разправям с него. Ала и този път няма как да си вляза, без да го събудя.

Поглеждам нагоре и си поемам дълбоко дъх, чудейки се как да постъпя. Боя се, че ако го събудя, ще се огъна. Ще го пусна да влезе и ще му дам онова, за което е дошъл, а то определено не е онази част от мен, която бих искала да му дам.

— Тейт.

Свеждам очи надолу и виждам, че е буден. Изправя се бавно, гледайки ме с притеснение. Отстъпвам назад — забравила бях колко е висок. Как се превръща във всичко, когато стои пред мен.

— От колко време си тук? — питам го.

Той поглежда към телефона в ръката си.

— От шест часа. — Отново вдига очи към мен. — Определено трябва да използвам тоалетната ти.

Иска ми се да се засмея, но не си спомням как.

Обръщам се към вратата и той се отдръпва, за да отключа.

Отварям с разтреперана ръка и влизам, след което посочвам по коридора.

— Вдясно.

Не го проследявам с поглед, докато отива натам. Изчаквам вратата на тоалетната да се затвори, след което рухвам върху дивана и заравям лице в ръцете си.

Ненавиждам това, че е тук. Ненавиждам това, че го пуснах, без да го попитам нищо. Ненавиждам това, че в мига, в който излезе от банята, ще трябва да го накарам да си тръгне. Просто не съм в състояние отново да си го причиня.

Все още опитвам да се овладея, когато вратата на банята се отваря и той се появява в дневната. Вдигам очи към него и не съм в състояние да ги извърна.

Нещо е различно.

Той е различен.

Усмивката на лицето му… умиротвореността в очите му… начинът, по който се движи, сякаш се рее.

Минаха само две седмици, а той изглежда толкова различен.

Настанява се на дивана и дори не се опитва да остави разстояние между нас. Сяда съвсем близо и се навежда към мен, така че аз затварям очи в очакване на думите, които се кани да изрече. Думите, с които отново ще ме нарани. Защото той умее да прави само това.

— Тейт — прошепва. — Липсваш ми.

Леле.

Определено не очаквах да чуя тези две думички, но те току-що станаха новите ми любими думи.

Липсваш и ми.

— Кажи го отново, Майлс.

— Липсваш ми, Тейт — повтаря той незабавно. — Толкова много. И не за първи път. Липсваше ми през всеки ден, в който не бяхме заедно, откакто те срещнах.

Обвива ръце около раменете ми и ме притегля към себе си.

Аз се отпускам върху гърдите му, сграбчвам тениската му и стискам очи, когато устните му докосват главата ми.

— Погледни ме — меко казва той и ме придърпва върху скута си, така че да го виждам.

Аз го правя. Поглеждам го. И този път наистина го виждам. Този път няма стена. Няма невидима преграда, която ми пречи да науча всичко за него. Този път той ми позволява да го видя, и е толкова красив.

Безкрайно по-красив отпреди. Каквото и да се е променило в него, то е огромно.

— Искам да ти кажа нещо. Трудно ми е, защото ти си първият човек, на когото съм искал да го кажа някога.

Страх ме е да помръдна. Думите му ме ужасяват, но въпреки това кимам.

— Имах син — тихо казва той, навел очи към сплетените ни пръсти. Тези две думи са пропити с повече болка, отколкото съм чувала през живота си.

Поемам си дъх. Той ме поглежда със сълзи в очите, но аз оставам притихнала, въпреки че думите му спряха дъха ми.

— Той умря преди шест години. — Гласът му е мек и далечен, и все пак е неговият глас.

Усещам, че това са едни от най-трудните думи, които е трябвало да произнесе някога. Причинява му огромна болка да го признае. Иска ми се да му кажа да спре. Да му кажа, че не е нужно да знам, ако от това го боли. Иска ми се да го прегърна с всички сили и да изтръгна тъгата от душата му с голи ръце, ала вместо това го оставям да довърши.

Той отново свежда очи към сплетените ни пръсти.

— Все още не съм готов да ти разкажа за него. Нужно ми е още време.

Аз кимам и стискам ръцете му успокояващо.

— Ще ти кажа обаче истината. Обещавам ти. Искам да ти разкажа и за Рейчъл. Искам да знаеш всичко за миналото ми.

Дори не съм сигурна, че е свършил, но въпреки това се навеждам и впивам устни в неговите. Той ме притиска до себе си и отвръща на целувката ми толкова силно, сякаш ме моли за прошка без думи.

— Тейт — прошепва до устата ми. Усещам, че се усмихва. — Не съм свършил.

Повдига ме и ме намества до себе си на дивана. Палецът му започва да описва кръгове по рамото ми, погледът му се спуска надолу, докато се опитва да оформи думите, които се кани да изрече.

— Родих се и израснах в малко градче край Сан Франсиско — казва и вдига очи към моите. — Единствено дете съм. Нямам любима храна, защото харесвам почти всичко. Исках да стана пилот, откакто се помня. Майка ми почина от рак, когато бях на седемнайсет. От около година баща ми е женен за една своя служителка. Тя е симпатична и двамата са щастливи. Винаги съм искал куче, но никога не съм имал…

Гледам го запленена. Гледам очите му, които обхождат лицето ми, докато говори. Докато ми разказва всичко за детството си, за миналото си и как се е запознал с брат ми, за приятелството си с Иън.

Ръката му открива моята и ляга отгоре й, сякаш той се превръща в моя щит. Моята броня.

— В нощта, когато те срещнах — казва той най-сетне, — нощта, когато ме откри в коридора… — Очите му се навеждат към скута му, неспособни да срещнат моите. — Тогава синът ми щеше да навърши шест години.

Знам, че каза, че иска да го изслушам, но в този миг просто трябва да го прегърна. Привеждам се и обвивам ръце около него, а той се обляга назад и ме придърпва отгоре си.

— Отчаяно се мъчех да се убедя, че не се влюбвам в теб, Тейт. Всеки път когато бяхме заедно, нещата, които изпитвах, ме ужасяваха. В продължение на шест години бях смятал, че имам контрол над живота и сърцето си и че нищо не би могло да ме нарани отново. Ала когато бяхме заедно имаше мигове, в които не ме беше грижа дали отново ще ме заболи, защото да бъда с теб си заслужаваше. Всеки път щом започнех да се чувствам по този начин, те отблъсквах по-далеч, от вина и страх. Струваше ми се, че не те заслужавам. Че не заслужавам щастие, защото го бях отнел от единствените двама души, които бях обичал някога.

Прегръща ме по-силно, когато усеща раменете ми да потръпват от сълзите, напиращи в очите ми. Целува ме по главата и си поема дълбоко дъх.

— Съжалявам, че ми отне толкова дълго. — Гласът му е пропит с разкаяние. — Ала никога няма да мога да ти се отблагодаря, задето не се отказа от мен. Видя в мен нещо, което ти вдъхна надежда за нас, и не се отказа. И, Тейт? Това означава за мен повече, отколкото всичко, което някой е правил някога.

Ръцете му докосват бузите ми и той повдига лицето ми от гърдите си, за да ме погледне.

— Може и да стане късче по късче, ала сега миналото ми е твое. Цялото. Всичко, което поискаш да узнаеш, аз искам да ти кажа. Но само ако ми обещаеш, че мога да имам твоето бъдеще.

Сълзи се стичат по бузите ми и той ги бърше, въпреки че не е нужно да го прави. Не ме е грижа, че плача, защото това не са тъжни сълзи. Ни най-малко.

Целуваме се толкова дълго, че устата започва да ме боли толкова, колкото и сърцето ми. Само че този път не е от скръб. Боли ме, защото никога не е било така пълно.

Прокарвам пръсти по белега върху челюстта му и знам, че един ден ще ми разкаже откъде го има. Докосвам и синината под окото му, изпълнена с облекчение, че най-сетне мога да му задавам въпроси, без да се боя, че ще го разстроя.

— Какво се случи с окото ти?

Той се смее и отпуска глава на облегалката.

— Трябваше да поискам адреса ти от Корбин. Той ми го даде, но се наложи доста да го убеждавам.

Начаса се навеждам напред и го целувам нежно по окото.

— Не мога да повярвам, че те е ударил.

— Не му беше за първи път — признава той. — Сигурен съм обаче, че беше за последен. Мисля, че най-сетне е приел това, че сме заедно, след като се съгласих на няколко от неговите правила.

Това ме изпълва с безпокойство.

— Какви правила?

— Ами като за начало, забранено ми е да разбия сърцето ти. Второ, забранено ми е да разбия проклетото ти сърце. И накрая, абсолютно ми е забранено да разбия шибаното ти сърце.

Не мога да сдържа смеха си, защото това звучи досущ като нещо, което Корбин би му казал. Майлс се смее заедно с мен и в продължение на няколко мига ние просто се гледаме. Сега виждам всичко в очите му. До последното чувство.

— Майлс — казвам с усмивка, — гледаш ме така, сякаш си затънал до уши.

Той поклаща глава.

— Не съм затънал, Тейт. А се нося на крилете на любовта.

Притегля ме към гърдите си и ми дава единствената част от себе си, която до този миг не бе в състояние да ми даде.

Сърцето си.

ГЛАВА 39

МАЙЛС

Стоя на прага на спалнята си и я гледам как спи. Тя не знае, но го правя всяка сутрин, когато е с мен. Тя е онова, заради което денят ми започва както трябва. Направих го за първи път на сутринта, след като я срещнах. Единственото, което си спомнях, бе тя. Бях на дивана, а тя ме милваше по косата, шепнеше ми, казваше ми да заспивам. Когато се събудих в апартамента на Корбин на следващата сутрин, не бях в състояние да я пропъдя от главата си. Мислех, че е била сън, докато не видях чантата й в дневната.

Надникнах в спалнята й, просто за да видя дали в апартамента има някой. Онова, което изпитах в мига, в който я зърнах, бе нещо, което не съм изпитвал от мига, в който за първи път видях Рейчъл.

Почувствах се така, сякаш политам. Кожата и косата, и устните й, и ангелският й вид, докато стоях там и я гледах, събудиха у мен толкова много чувства, които ми бяха станали чужди през последните шест години.

Толкова дълго си забранявах да изпитвам каквото и да било, към когото и да било.

Не че бих могъл да потисна чувствата, които ме обзеха към Тейт в онзи ден. Не бих могъл да го сторя, дори да исках. Знам го, защото опитах.

И още как.

Ала в мига, в който тя отвори очи и ме погледна, разбрах.

Тя беше тази, която или щеше да ме убие… или най-сетне щеше да ме върне обратно към живота.

Единственият ми проблем бе, че не исках да бъда върнат обратно към живота. Чувствах се удобно. Да се защитавам от възможността отново да преживея онова, което бях преживял в миналото, бе най-важното за мен. Само че имаше толкова много мигове, в които забравях кое е най-важното за мен.

Когато най-сетне се предадох и я целунах… това бе моментът, в който всичко се промени. След онази целувка исках много повече. Исках устата й и тялото й, и ума й и единствената причина да спра бе, че почувствах, че искам и сърцето й. Биваше ме да лъжа себе си обаче. Убедих се, че съм достатъчно силен, за да я имам единствено физически. Не исках отново да бъда наранен и определено не исках да нараня нея.

И все пак го направих. Нараних я толкова много. Неведнъж. И сега възнамерявам да прекарам остатъка от живота си, като й се отплащам за това.

Приближавам се до леглото и присядам на ръба. Тя усеща движението и отваря очи, но не докрай. По устните й пробягва усмивка, преди да се завие през глава и да се обърне на другата страна.

Официално започнахме да излизаме заедно преди шест месеца и това бе предостатъчно време, за да установя, че не е от онези, които обичат да стават рано. Привеждам се и целувам онази част от одеялото, под която се намира ухото й.

— Ставай, сънливке — прошепвам.

Тя мърмори, така че аз отмятам завивките и се пъхам под тях, притискайки тяло в нейното. Мърморенето й постепенно се превръща в тих стон.

— Тейт, ставай. Трябва да хванем самолета.

Това привлича вниманието й.

Обръща се предпазливо и отмята завивките от главите ни.

— Какво, по дяволите, искаш да кажеш с това, че трябва да хванем самолета?

Гледа ме подозрително, в което няма нищо чудно, при положение че още няма пет сутринта.

— Знаеш колко рядко се случва да имам цял свободен ден, така че се надявам това да си струва.

Смея се и я целувам.

— Зависи единствено от способността ни да бъдем точни. — Изправям се и потупвам дюшека с ръце. — Така че, ставай, ставай, ставай.

Тя се смее и отмята завивките от себе си. Плъзва се до ръба на леглото и аз й помагам да стане.

— Трудно е да ти се сърди човек, когато си развълнуван като малко дете.

* * *

Слизаме във фоайето и откриваме Кеп да ни чака до асансьора точно както го помолих. Държи чаша със сок за нея и закуска за двама ни. Обожавам връзката между тях. Малко се притеснявах да й разкрия, че цял живот съм познавал Кеп. Когато най-сетне го направих, тя се ядоса и на двама ни. Най-вече защото предположи, че Кеп ми е разказвал всичко, което е споделяла с него.

Уверих я, че никога не би го сторил.

Знам, че не би го сторил, защото той е един от малкото хора на този свят, на които имам доверие.

Той знаеше точно какво да ми каже, без да звучи така, сякаш ми изнася лекция или ми дава съвети. Винаги казваше достатъчно, за да ме накара да се замисля сериозно за положението с Тейт. За щастие, той е от онези, които помъдряват с годините. Знаеше какво прави и с двама ни.

— Добро утро, Тейт — казва, усмихнат до уши. Протяга й ръка и тя мести поглед между нас.

— Какво става? — пита, когато Кеп я повежда към изхода.

Той се усмихва.

— Момчето ще ме заведе на първото ми пътуване със самолет. Исках и ти да дойдеш.

Тя не вярва, че за първи път ще пътува със самолет.

— Истина е — настоява той. — Само защото прякорът ми е Капитана, не означава, че някога съм се качвал на истински самолет.

Одобрителният поглед, който тя ми хвърля през рамо, е достатъчен, за да обявя този ден за един от любимите ми, а дори още не е съмнало.

* * *

— Добре ли си там отзад, Кеп? — питам в слушалките.

Той седи точно зад Тейт и гледа през прозореца. Вдига палци насреща ми, но не откъсва очи от прозореца. Слънцето все още не е пробило облаците и засега няма кой знае какво за гледане. В самолета сме едва от десетина минути, но съм сигурен, че е точно толкова очарован и запленен, колкото се надявах.

Отново насочвам вниманието си към контролното табло, докато не достигам оптимална височина, след което изключвам звука в слушалките на Кеп. Поглеждам към Тейт и виждам, че ме гледа с одобрителна усмивка.

— Искаш ли да знаеш защо сме тук? — питам я.

Тя поглежда през рамо към Кеп и отново към мен.

— Защото той никога досега не е летял.

Поклащам глава, преценявайки момента до съвършенство.

— Спомняш ли си денят, когато се връщахме от дома на родителите ти?

Тя кима; в очите й има любопитство.

— Попита ме какво е да видиш изгрева от тук. То не е нещо, което може да бъде описано, Тейт. — Махвам към прозореца й. — Просто трябва да го преживееш сама.

Начаса се обръща и поглежда към прозореца. Долепила е длани до стъклото и в продължение на цели пет минути не помръдва. Гледа през цялото време и не знам как, но в този момент още повече се влюбвам в нея.

Когато слънцето се издига над облаците и лъчите му изпълват целия самолет, най-сетне се обръща към мен. Очите й са пълни със сълзи и тя не проронва нито дума. Просто се протяга и взема ръката ми в своята.

* * *

— Изчакай тук — казвам й. — Искам първо да помогна на Кеп да слезе. Един шофьор ще го върне вкъщи, защото ние с теб отиваме да закусим.

Тя казва довиждане на Кеп и чака търпеливо в самолета, докато аз му помагам да слезе по стъпалата. Той пъха ръка в джоба си, подава ми кутийките и ми отправя една от своите одобрителни усмивки. Прибирам кутийките в джоба на якето си и се обръщам към стъпалата.

— Хей, момче! — провиква се Кеп, миг преди да се качи в колата. Аз спирам и се обръщам към него. Той гледа към самолета зад мен. — Благодаря ти — казва и махва с ръка към него. — За това.

Кимвам, но преди да успея да му благодаря на свой ред, той вече се е качил в колата.

Връщам се обратно в самолета. Тейт тъкмо разкопчава предпазния си колан, готова да слезе, но аз се настанявам на мястото си.

Тя ми се усмихва топло.

— Ти си невероятен, Майлс Микел Арчър. И трябва да отбележа, че изглеждаш адски секси, докато пилотираш самолет. Трябва да го правим по-често.

Целува ме лекичко по устните и понечва да стане.

Побутвам я да седне.

— Не сме свършили. — Обръщам се изцяло към нея. Вземам ръцете й в своите и ги поглеждам, поемайки си бавно дъх, докато се приготвям да изрека всичко, което тя заслужава да чуе. — Денят, когато ме попита за изгрева? — Отново я поглеждам в очите. — Трябва да ти благодаря за него. Това бе първият миг от шест години насам, в който почувствах, че бих искал отново да обичам някого.

Тя изпуска дъха си с усмивка и прехапва долната си устна, мъчейки се да я скрие. Вдигам ръка и издърпвам устната й изпод зъбите.

— Казах ти да не го правиш. Обичам усмивката ти почти толкова, колкото обичам теб.

Навеждам се към нея, за да я целуна, но не затварям очи, за да съм сигурен, че първо ще извадя черната кутийка. Тогава преставам да я целувам и се отдръпвам. Очите й падат върху кутийката и незабавно се разширяват, местейки се между нея и мен. Ръката й се вдига и затулва устата й, заглушавайки ахването й.

— Майлс — казва, все така местейки поглед между мен и кутийката в ръцете ми.

Аз я прекъсвам.

— Не е каквото си мислиш — обяснявам и незабавно отварям кутийката, за да разкрия ключа в нея. — Не е точно каквото си мислиш — добавям колебливо.

Очите й са широко отворени и пълни с надежда и аз изпитвам облекчение от реакцията й. По усмивката й виждам, че го иска.

Изваждам ключа, обръщам дланта й и го поставям в шепата й. Гледа го в продължение на няколко секунди, а после вдига очи към мен.

— Тейт — казвам, гледайки я с надежда. — Ще заживееш ли с мен?

Тя отново хвърля поглед към ключа, а после изрича три думички, които незабавно извикват усмивка върху лицето ми.

И още как.

Привеждам се към нея и я целувам. Краката и ръцете, и устните ни се превръщат в две парченца от пъзел, които си пасват съвършено. В крайна сметка тя се озовава в скута ми, обкрачила ме в пилотското място на самолета.

То е тясно и неудобно.

И съвършено.

— Не съм особено добра готвачка — предупреждава ме. — А ти се справяш с прането много по-добре от мен. Аз мятам белите и цветните дрехи заедно. Вече знаеш, че сутрин съм доста кисела. — Държи лицето ми в шепите си, изреждайки всички предупреждения, за които може да се сети, сякаш не знам в какво се забърквам.

— Слушай, Тейт — отвръщам. — Аз искам твоята бъркотия. Искам дрехите ти на пода в спалнята ми. Искам четката ти за зъби в банята ми. Искам обувките ти в дрешника ми. Искам посредствената ти храна в хладилника ми.

Тя се смее.

— О, замалко да забравя — казвам и изваждам другата кутийка. Вдигам я между нас и я отварям, разкривайки пръстена. — Освен това те искам в бъдещето си. Завинаги.

Тя отваря слисано уста и се взира в пръстена. Замръзнала е. Надявам се, че няма съмнения, защото аз съм напълно сигурен, че искам да прекарам остатъка от живота си с нея. Знам, че са минали едва шест месеца, ала когато знаеш, знаеш.

Мълчанието й ме прави неспокоен, така че бързо вземам пръстена и улавям ръката й.

— Ще нарушиш ли правило номер две с мен, Тейт? Защото наистина искам да се оженя за теб.

Дори не е нужно да каже „да“. Сълзите и целувката и смехът й го правят вместо нея.

Отдръпва се и ме поглежда с толкова любов и топлота, че гърдите ме заболяват.

Тя е абсолютно красива. Надеждата й е красива. Усмивката върху лицето й е красива. Сълзите, стичащи се по бузите й, са красиви.

Любовта й е красива.

Тя изпуска тихичко дъха си, навежда се и бавно, нежно притиска устни до моите. Целувката й е изпълнена с нежност и обич, и неизречено обещание, че вече е моя.

Завинаги.

— Майлс — прошепва до устните ми, дразнейки ги със своите. — Никога досега не съм правила любов в самолет.

Устните ми начаса се извиват в усмивка. Сякаш по някакъв начин е инфилтрирала мислите ми.

— Никога досега не съм правил любов с годеницата си — отвръщам аз.

Ръцете й се плъзват бавно по врата ми и ризата ми, докато не откриват копчетата на дънките ми.

— Е, мисля, че трябва да поправим този пропуск — заявява и завършва изречението с целувка.

Когато устата й отново среща моята, сякаш и последното късче от бронята ми става на прах, и последното парченце лед от ледника, в който се бе превърнало сърцето ми, се стопява и изпарява.

Който и да е измислил израза „Обичам те до смърт“ очевидно никога не е преживявал обич като тази, която споделяме аз и Тейт.

В такъв случай изразът би бил „Обичам те до живот“.

Защото именно това направи Тейт.

Върна ме към живота с любовта си.

Край.

ЕПИЛОГ

Мислите ми се връщат към деня, в който се ожених за нея.

Това бе един от най-прекрасните дни в живота ми.

Спомням си как стоя до Иън и Корбин в края на пътеката в църквата. Чакахме я да пристъпи през вратата, когато Корбин се наведе към мен и прошепна:

— Ти си единственият, който би могъл да се издигне на висотата на моите очаквания за нея, Майлс. Радвам се, че си ти.

Аз също се радвах, че съм аз.

Това беше преди повече от две години и всеки ден оттогава, незнайно как, все повече се влюбвам в нея.

Извисявах се все по-високо на крилете на любовта.

Не заплаках в деня, когато се оженихме обаче.

Нейните сълзи

падаха

падаха

падаха в онзи ден,

но не и моите.

Убеден бях, че никога няма да го сторят.

Не и по начина, по който ми се щеше.

Преди осем месеца открихме, че ще си имаме бебе.

Не правехме опити да си имаме дете, но пък не може да се каже и че не се опитвахме.

— Ако стане, ще стане — каза Тейт.

И то стана.

Когато научихме, и двамата безкрайно се зарадвахме.

Тя заплака.

Сълзите й

падаха

падаха

падаха,

но не и моите.

Колкото и да бях щастлив, бях и уплашен.

Боях се от страха, който идва, когато обичаш някого толкова много.

Боях се от всичко лошо, което би могло да се случи.

Боях се, че спомените ще ми отнемат деня, в който отново щях да стана баща.

Е, то просто се случи.

И аз все още се страхувам.

Ужасѐн съм.

Момиче — казва лекарят.

Момиче.

Роди ни се момиченце.

Току-що отново станах баща.

Току-що Тейт стана майка.

Почувствай нещо, Майлс.

Тейт вдига очи към мен.

Знам, че вижда страха в моите. Знам също така колко много я боли в този миг, но въпреки това успява да се усмихне.

— Сам — прошепва, изричайки името й на глас за първи път. Тейт настоя да я кръстим Сам в чест на истинското име на Кеп, Самюъл.

Не бих искал да бъде другояче.

Сестрата се приближава до Тейт и полага Сам в ръцете й.

Тейт започва да плаче.

Моите очи все още са сухи.

Все още се страхувам да откъсна очи от Тейт и да погледна нашата дъщеря.

Не се страхувам от онова, което ще почувствам, когато я погледна.

Страхувам се от онова, което няма да почувствам.

Ужасен съм, че преживяното в миналото е убило способността ми да изпитвам това, което всеки баща би трябвало да изпита в този миг.

— Ела тук — казва Тейт; иска ме по-близо до себе си.

Аз присядам на леглото до тях.

Тя ми подава Сам. Ръцете ми треперят, но въпреки това я поемам.

Затварям очи и въздъхвам, преди да събера смелост отново да ги отворя.

Усещам как ръката на Тейт се отпуска нежно на рамото ми.

— Красива е — шепне. — Погледни я.

Отварям очи и изпускам рязко дъха си, когато я виждам.

Изглежда точно като него, само дето има кестенявата коса на Тейт.

Очите й са сини.

Има моите очи.

Усещам.

Го.

То е тук.

Всичко, което изпитах първия път, когато го взех в прегръдките си, е онова, което изпитвам сега, когато свеждам очи към нея.

Страхът, че не съм способен отново да обичам някого по този начин, бе единственият страх, който все още не бях превъзмогнал.

Един поглед към Сам и тя ми помогна да превъзмогна и него.

Тя вече е моят герой, а е само на две минути.

— Толкова е красива, Тейт — прошепвам. — Толкова красива.

Лицето ми е обляно в сълзи.

Падат,

падат,

падат.

За първи път от мига, в който взех Клейтън в прегръдките си, аз плача от щастие.

Рейчъл беше права. Болката никога няма да си отиде.

Също като страха.

Ала болката и страхът вече не са целият ми живот. А мигове от него.

Мигове, които избледняват с всяка минута, която прекарвам с Тейт.

А сега и с всяка минута, която прекарвам със Сам.

Аз, Тейт и Сам.

Моето семейство.

Целувам я по челото, а после се навеждам и целувам Тейт, задето ми даде нещо толкова красиво за втори път.

Тейт отпуска глава на рамото ми и двамата я съзерцаваме заедно.

Дъщеря ни.

Толкова много те обичам, Сам.

Гледам съвършенството, което двамата създадохме, когато изведнъж го осъзнавам.

Всичко си заслужава.

Красивите моменти като този са онова, което изкупва жестоката любов.

БЛАГОДАРНОСТИ

Нямам представа как се озовах в положението да пиша благодарности за осмата си книга. Това определено е сюрреалистичен момент, който никога не бих преживяла, ако не бяха следните хора.

Целият екип на „Дистъл и Годерич“, за постоянната ви подкрепа и насърчение.

Йохана Кастило, Джудит Кър и цялото семейство на „Атриа Букс“. Вие го правите забавно и съм безкрайно благодарна, че съм част от един от най-готините издателски екипи.

На всичките ми приятели и бета-читатели, вие си знаете кои сте. Мненията и подкрепата ви продължават да ме слисват. Знайте, че ви обичам и ви благодаря, и не бих могла да направя това без никого от вас.

Невероятното ми семейство. Не знам как успях да извадя такъв страхотен късмет и да получа най-доброто семейство, но никога не ви приемам за даденост. Особено четирите ми момчета.

Момичета от FP, вие знаете точно кога да заредите топовете с брокат и да пуснете еднорозите. Ние сме страхотен екип.

На Weblich. Може и да не знаем как точно се произнася Weblich, но носим това име с гордост. Дори не знам какво да кажа, освен да ви благодаря, задето ми давате място, където да отида, когато се нуждая от насърчение, да се посмея и да погледна в огледалото на реалността.

На CoHorts, за несравнимата ви подкрепа. Благодарение на вас тази работа изобщо не е работа.

И накрая, но определено не на последно място, на моя NPTBF. Винаги ще бъда благодарна на неорганизираността и неумението си за опаковане на бижута. В противен случай бих пропуснала най-страхотната, най-странната, най-неетичната и шантава връзка в живота си.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Глава 1. Тейт

Глава 2. Майлс

Глава 3. Тейт

Глава 4. Майлс

Глава 5. Тейт

Глава 6. Майлс

Глава 7. Тейт

Глава 8. Майлс

Глава 9. Тейт

Глава 10. Майлс

Глава 11. Тейт

Глава 12. Майлс

Глава 13. Тейт

Глава 14. Майлс

Глава 15. Тейт

Глава 16. Майлс

Глава 17. Тейт

Глава 18. Майлс

Глава 19. Тейт

Глава 20. Майлс

Глава 21. Тейт

Глава 22. Майлс

Глава 23. Тейт

Глава 24. Майлс

Глава 25. Тейт

Глава 26. Майлс

Глава 27. Тейт

Глава 28. Майлс

Глава 29. Тейт

Глава 30. Майлс

Глава 31. Тейт

Глава 32. Майлс

Глава 33. Тейт

Глава 34. Майлс

Глава 35. Тейт

Глава 36. Майлс

Глава 37. Рейчъл

Глава 38. Тейт

Глава 39. Майлс

Епилог

Благодарности

Заслуги