АЛЕКСАНДРА БРАКЕН

ПАСАЖЕР

Част 1 от „Пасажер“

Превод от английски: Елка Виденова, 2017

chitanka.info

Нехая, че е тесен пътят стар

или че свитъкът изписан е с беда:

на своята съдба съм господар,

защото аз владея своята душа.

Уилям Ърнест Хенли

БУТАН

1910 Г.

ПРОЛОГ

Катереха се нагоре и все по-нагоре и с всяка стъпка, която ги отдалечаваше от виещите се пътеки към близките селца, светът се разтваряше пред него в най-чистата си форма: безмълвен, древен, загадъчен.

Смъртоносен.

Николас бе прекарал по-голямата част от живота си по море, или поне достатъчно близо до морето, та да усеща уханието на риба и сол, когато вятърът задуха към сушата. Дори сега, когато наближаваха манастира и очакваха очертанията му всеки миг да изплуват от тежкото було на облаците и мъглата, се улавяше, че неволно се оглежда, напразно се опитва да надзърне отвъд могъщите хималайски върхове в търсене на онази неясна линия, в която небето среща извивката на вълнистата повърхност — в търсене на нещо познато, в което да се вкопчи, да хвърли котва, преди смелостта му да се стопи ведно с увереността.

Пътеката — криволичещ низ от стъпала и утъпкана пръст — първоначално протягаше снага между обрасли с мъх борове, а сега лъкатушеше по ръба на стръмните, отвесни скали, в които по някакъв невъобразим, чужд на всякаква човешка логика начин, бе построен манастирът Тактсанг Палфуг. Дълги нанизи пъстри молитвени знаменца пърхаха в клоните над главата му и от тази гледка тежестта в гърдите му като че олекна малко. Спомни си онзи първи път, когато капитан Хол го бе завел на нюйоркското пристанище и Николас бе съзрял новите фрегати, окичени със знамена с всякакви цветове и форми.

Внимателно, предпазливо, за да не полети в пропастта, размърда рамене, та поне малко да облекчи болката от впилите се презрамки на раницата.

Хайде, хайде, малко си се катерил по мачтите, та сега да се уплашиш от високото.

Мачтите. Ръцете го сърбяха да докосне отново въжетата, да усети солените пръски, вдигнати от вятъра, докато корабът му пореше вълните. Опита се да изправи рамене, да потуши ненавистния огън, който бушуваше дълбоко в тялото му, преди да го е обхванал изцяло. Отдавна трябваше да се е завърнал — сега трябваше да е рамо до рамо с Хол, с Чейс, да гледа от мостика как корабът подскача по гребените на вълните. А не тук, в този непознат век — началото на двадесети век, за бога! — редом до този невеж глупак, който не можеше сам да си закопчае палтото, нито да си завърже ботушите и вратовръзката, та се налагаше Николас да му помага и дори да наглася абсурдната шапка на главата му, макар глупакът да имаше ръце и, поне на пръв поглед, мозък в главата.

Кожената торбичка, провесена от шията му, блъскаше тежко в ребрата му. Николас продължи нагоре към височинката, където се бе спрял Джулиън, вдигнал крак върху близкия камък в любимата си поза. Същата, която заемаше в присъствието на дами, та да могат да му се възхищават. Кого ли се опитваше да впечатли в момента — малкото птици, които бяха дочули във влажната гора? Винаги ли е бил такъв — превзет, суетен, напълно неспособен да се съобразява с околните? Нима Николас бе така заслепен от чудото, че има брат, а също и нов живот, разкриващ възможности за удобства, богатство и приключения, та съвсем съзнателно си бе затварял очите пред тези недостатъци?

— Ела насам, приятелче, и погледни нататък. Това там е „Гнездото на Тигъра“, така да знаеш. Дявол я взел тая проклета мъгла…

Николас, разбира се, чудесно знаеше името на манастира. Винаги изчиташе каквото може за местата, на които ги пращаше старецът, та да знае как да опази живота на вечно безразсъдния и твърдоглав Джулиън. Откакто се помнеше, винаги се бе борил срещу невежеството и незнанието. Когато осъзна, че семейството не смята да му осигури нужното обучение за пътешествията, се бе запитал дали неохотата им не е умишлена стратегия, дали това не е начин да го държат на мястото му, да не му позволяват да надигне глава. Самата мисъл го бе вбесила дотолкова, че оттогава насетне влагаше почти всичките си оскъдни средства за учебници по история.

— Според легендата гуруто на будизма в Бутан, Падмасамбхава, долетял дотук на гърба на тигрица — продължи Джулиън с онази усмивка, която ги бе измъквала от безброй неприятности и затруднения. Усмивка, която размекваше сърцето и избухливия нрав на Николас и неизменно печелеше прошка за притежателя си. — Ако искаш, на връщане можем да се отбием в някоя от пещерите за медитация. Няма да е зле да седнеш да поразмишляваш малко. Погледни тая гледка и ми кажи, че пътешествията няма да ти липсват. Нима смяташ, че скучният ти живот би ти предоставил шанса да дойдеш на подобно място? Направи ми услуга и изтикай тия нелепи мисли от главата си.

Вместо да го цапардоса по самодоволната мутра или да изтрие усмивката му с помощта на пикела, привързан за гърба му, Николас намести раницата и се опита да не се замисля върху факта, че за пореден път гърбът му е превит под тежестта на Джулиъновата особа и Джулиъновия багаж.

— Струва ми се, че се задава буря — отбеляза той, доволен, че гласът му звучи съвсем равно, въпреки раздразнението, тлеещо в гърдите му. — Може би не е зле да оставим катереното за утре.

Джулиън бръсна някаква буболечка от новичкото си палто.

— Не. Наложи се да оставя онази дива котка в странноприемницата в Манхатън и искам да се върна да полудуваме набързо, преди да се прибера при стареца. — Джулиън въздъхна. — Отново с празни ръце. Понеже за пореден път ни прати да гоним нещо, което навярно отдавна не съществува. Типично в негов стил.

Николас загледа как природеният му брат върти бастунчето си и се зачуди какво ли ще си кажат монасите, като ги видят — нагизден, червенокос принц с нови-новенички туристически дрехи, твърдо решен да рови из свещените им места в търсене на изгубено съкровище, и тъмнокож млад мъж — очевидно слуга на първия, — който го следва по петите като сянка.

Не биваше да го допуска.

Защо се бе съгласил да тръгне? Защо бе подписал договора, защо се бе доверил на клана?

Та това не съм аз.

— Стегни се, човече — обади се Джулиън и го побутна по рамото. — Не ми казвай, че още се цупиш заради договора.

Николас го изгледа гневно, но Джулиън невъзмутимо му обърна гръб. Николас не желаеше да коментира тоя договор, не искаше дори да мисли за него, не искаше да си припомня как Джулиън бе свил рамене и нехайно бе отбелязал: „Трябваше да прочетеш ситния шрифт, преди да подпишеш“.

Веднъж вече бе избягал от робската служба, а ето че сам се бе продал, цанил се бе като слуга. Но старецът не спираше да говори невероятни неща — за вълшебства, за пътешествия, за несметни богатства. И петте години вълнения и приключения му се бяха сторили твърде малка цена.

В мига, в който бе осъзнал, че никога няма да бъде нещо повече от камериер на природения си брат и че този брат никога няма да признае публично кръвната им връзка, Николас бе преглътнал надигналата се в гърлото му жлъч и бе посегнал да завърже вратовръзката на Джулиън според инструкциите. Оттогава насам времето сякаш му тежеше. Всяка секунда разяждаше решимостта му и Николас започваше да се плаши каква ли разрушителна ярост би могла да бликне от тялото му, когато силите му отслабнат дотолкова, че да не може да се владее.

— По-добре да се върнем и да се установим някъде за през нощта — каза той, като избягваше изпитателния поглед на Джулиън. — Да опитаме отново утре сутрин.

Джулиън изсумтя подигравателно.

— Страх те е да не се намокриш, а? Не бъди такъв пъзльо, Ник. Оттук нататък е лесно.

Но не катеренето плашеше Николас. Усещаше, че не му достига кислород, а и главоболието като че ли се дължеше не толкова на безспирното дърдорене на Джулиън, колкото на опасната им близост до небесата. Имаше чувството, че костите на краката му са се превърнали в пясък, ръцете му бяха изтръпнали.

Бих могъл да го оставя тук. Да побягна.

Но нима би могъл да се скрие някъде, където да не могат да го намерят? Със сигурност не и при Хол, нито пък в своето време. Не би могъл дори да потърси майка си.

Погледна стелещите се сиви облаци, които прииждаха отвъд планинската верига, накъсана от дългите, назъбени шии на Хималаите. Ако беше на кораб, щеше да се вгледа в океана, да се вслуша в кораба и да отгатне дали бурята ще е силна, да прецени как да действа. Но сега не разполагаше нито с море, нито с кораб. Усещаше единствено смътно смъдене в тила, предвестник за опасност. Някъде далече в пустите планини отекна гръм.

— Дано този път старецът се окаже прав — отбеляза Джулиън и пое отново нагоре. От мястото на Николас пътеката приличаше на безкрайна панделка от стъпала, надиплена връз грубото, каменно лице на скалата, надигаше и се спускаше според формите на пейзажа. — Писна ми от тая негова игра — проклетото нещо чисто и просто е изчезнало. Време е да се примири, че няма начин винаги да печели.

Напротив, винаги ще печели — помисли си Николас и пръстите му се свиха в юмруци. — Никога няма да се отърва от тях.

— Хайде, Ник, да вървим. Чака ни дълъг път — подвикна Джулиън през рамо. — А и съм толкова гладен, че мога да погълна цял кон.

Първата тежка капка го удари по лицето, плъзна се по бузата му и капна от брадичката му. Усещането бе странно, наелектризиращо. Почувства се като хванат в капан. Заоглежда се къде биха могли да се скрият, понеже чудесно знаеше, че Джулиън ще настоява да му осигури подслон, та да не си намокри ботушите. Като се изключат чотен — ниските бели постройки, които приютяваха шарени молитвени колела, — наблизо имаше само няколко малки издатини в скалата, където опечалените поставяха конусообразните урни с пепел.

— Ето! — възкликна Джулиън с рязък, радостен вик и вдигна победоносно юмрук. Мъглата, обвила манастира, внезапно бе слегнала, сякаш дъждът я бе завлякъл надолу. Сега лежеше в краката им като влажна пара над езерна повърхност, скрила хилядите метри пропаст между ръба на скалата и далечното дъно в подножието й. — Къде е фотоапаратът? Я го извади. И без туй няма кой да ни види…

Над главите им тресна светкавица и звукът рикошира и отекна между склоновете като топовен изстрел. Николас целият изстина, стреснат от оглушителния грохот. Още преди трясъкът да заглъхне, небесата се продъниха и от облаците се изля порой, който буквално го заслепи. Николас изохка гласно — пороят се засили и се превърна в плътна пелена, заплиска на такива талази, каквито бе виждал само веднъж в живота си, когато корабът му бе завлечен към периферията на истински ураган. Цели реки рукнаха от скалните издатини над тях, заляха го, едва не го събориха.

Джулиън!

Николас се втурна към ръба на пътеката в същия миг, в който Джулиън се обърна да му извика. Пред очите му левият крак на Джулиън хлътна и изчезна — калният ръб бе поддал под тежестта му.

Николас се хвърли напред с една-единствена мисъл: Не, не така.

— Ник! Ник! — Джулиън бе успял да се вкопчи в камънаците, а ръката му се изплъзваше от подгизналата ръкавица и тялото му всеки момент щеше да провисне над бездната от въздух, камъни, мъгла и дървета. Николас пропълзя последните няколко метра по корем и протегна ръка, протегна се с всички сили, съдържанието на раницата му затрака заплашително, каишите се впиха в гърба му.

Лицето на Джулиън бе пребледняло като платно, устните му се движеха безмълвно, умоляваха: Помогни ми, спаси ме…

Защо да го правя?

Това семейство му бе отнело всичко, отнело му бе истинското му семейство, свободата му, достойнството му.

Внезапно го заля студено, горчиво задоволство при мисълта, че най-после би могъл да си отмъсти.

Защото ти е брат.

Николас тръсна глава. Напорът на дъжда неудържимо го тласкаше към ръба.

— Дай ръка, Джулиън, протегни се към мен!

По изплесканото с кал лице на Джулиън се изписа подновена решимост. Той изпъна свободната си ръка и се опита да се вкопчи в протегнатата длан на Николас. Пусна ръба, за да извие тяло колкото се може по-нагоре, Николас се хвърли напред и сграбчи пръстите му.

Тежестта, изопнала мускулите му, рязко олекна. Ръката на Джулиън се изхлузи от ръкавицата и тъмната му фигура пропадна безшумно през меката като пух мъгла, която тъкмо в този миг се разсея дотолкова, че Николас успя да види как тялото удря дъното на пропастта.

В далечината се чу трясък и грохот и Николас разбра, че проходът, през който бяха преминали, се е срутил. Ушите му забучаха от нахлулата кръв, главата му закънтя от собствения му беззвучен писък. Нямаше нужда да се взира надолу, да се мъчи да пробие с поглед мъглата и дъжда, за да се увери, че времето е откраднало разкъсаното тяло на Джулиън и го е разтворило в нищото, така че от него бе останал само спомен.

НЮ ЙОРК СИТИ

В НАСТОЯЩЕТО

ЕДНО

Всеки път, когато погледнеше картините, Ета откриваше по нещо ново, нещо, което не бе забелязала до момента.

А уж от години висяха на стената във всекидневната, винаги на едно и също място над канапето, наредени като кадри от филм, посветен на майка й. Случваше се да ги погледне и да усети как стомахът й се свива — не от завист, не от копнеж, и все пак от някакво сходно некрасиво чувство. Самата тя, придружена от Алис, бе пътувала много, обиколила бе всички международни конкурси за цигулари, но никога не бе зървала нещо, което да може да съперничи на сцените от тези картини. Като тази планина с блестяща пътека, криволичеща през дърветата нагоре към облаците, към забуления в мъгла връх.

Странно как едва сега забелязваше, че Роуз е изрисувала две фигури на пътеката, полузакрити от ярките флагчета, които се ветрееха над главите им.

Очите й неволно пробягаха по другите картини. Гледката от прозорците на първото таванско помещение, в което Роуз бе живяла — на ъгъла на Шестдесет и шеста и Трето авеню. Стъпалата на Британския музей, осеяни с туристи и гълъби, където бе рисувала портрети на минувачите, след като се завърнала в Лондон. (Тази открай време й беше любима, понеже майка й бе уловила онзи миг, в който Алис бързала към нея, за да й се скара, задето бяга от училище.) Пищната, мрачна джунгла, протегнала зелени пръсти, за да погали влажните камъни на Терасата на слоновете в Ангкор Том — на осемнадесет години Роуз събрала малко пари и заминала за Камбоджа, където успяла да си уреди работа като участник в археологически разкопки, въпреки липсата на каквато и да било квалификация. Следващата картина изобразяваше Люксембургската градина в лятна одежда, от времето, когато Роуз заминала да учи в Сорбоната. А отдолу, кацнала на облегалката на канапето и подпряна на стената, лежеше новата картина: пустиня по залез-слънце, блеснала в розовозлатисто, изпъстрена с древни руини.

Ето това бе животът на майка й. Единствените късчета, които Роуз доброволно бе споделила. Ета можеше само да гадае каква история се крие зад новата картина — от много години насам Роуз не намираше време да рисува за собствено удоволствие, а и отдавна бе престанала да използва тия картини като илюстрации към приказките, с които приспиваше малката Ета. Ета трудно си спомняше каква бе майка й по онова време, преди безкрайните пътувания и лекции върху най-новите техники за реставрация, преди безбройните проекти на отдела за консервация към музея „Метрополитън“, където почистваше и реставрираше творбите на старите майстори.

В ключалката издрънчаха ключове. Ета скочи от канапето и побърза да нагласи възглавниците.

Роуз изтръска чадъра в коридора, преди да прекрачи прага. Въпреки проливния есенен дъжд изглеждаше почти съвършено — прибрана на кок руса коса, леко влажни, но не и подгизнали обувки на висок ток, закопчан до брадичката шлифер. Ета смутено посегна да приглади коса и съжали, че не се е преоблякла в роклята за концерта, а още е по шарената си пижама. По-рано се радваше, че с майка й така си приличат, че са като две порцеланови фигурки от един и същ комплект, понеже й беше далеч по-лесно да преглътне липсата на баща, като не й се налагаше да се взира в чертите му в огледалото. Но вече знаеше, че приликата й с Роуз е само външна.

— Как мина денят ти? — попита Ета, като не пропусна да отбележи, че погледът на майка й се плъзга по пижамата, а едната й вежда се извива въпросително.

— Не трябваше ли вече да си облечена? — прекъсна я Роуз, а английският й акцент бе така натежал от неодобрение, че стомахът на Ета се сви. — Алис всеки момент ще дойде.

Докато Роуз закачваше шлифера си в миниатюрния дрешник на миниатюрния им апартамент, Ета забърза към стаята си. Едва не се подхлъзна на нотните листове, нападали по килима, и челото й се размина на сантиметър от ръба на стария гардероб, който й служеше за дрешник. Още преди седмици се беше спряла на рубиненочервената коктейлна рокля за тазвечерния концерт, но сега се поколеба. Опасяваше се да не би майка й да реши, че не е достатъчно официална или пък е твърде момичешка заради панделките на раменете. Мероприятието беше частна инициатива за набиране на средства за музея на изкуствата „Метрополитън“ и Ета искаше да се покаже като истински професионалист пред началниците на майка си.

Искаше й се отново да види усмивката на майка си, докато свири.

Прибра червената рокля и извади друга, по-строга черна рокля, сетне седна пред тоалетката, за да се гримира. Няколко минути по-късно майка й почука на вратата.

— Искаш ли да ти помогна за косата? — обърна се Роуз към отражението на Ета.

Ета чудесно умееше и сама да укротява косата си, но охотно кимна, подаде на майка си шепа фиби и старата си четка и изправи гръб. Роуз се захвана да разплита кичурите и да ги приглажда назад.

— Не съм те ресала, откакто беше малко момиче — отбеляза тихо Роуз, като събра бледорусите къдрици. Ета затвори очи и си припомни как седеше в скута на майка си след вечерното къпане, как четката се движеше ритмично през косите й, а майка й разказваше за пътешествията си отпреди Ета да се роди.

Не се сещаше какво да каже, да не би да тласне Роуз към обичайната й хладна отчужденост. Затова реши да смени темата:

— Няма ли да закачиш новата картина? Много е красива.

Роуз се усмихна с една от редките си, нежни усмивки.

— Благодаря ти, миличка. Ще я сложа на мястото на онази с Люксембургската градина. Подсети ме да купя пирон и кукичка през уикенда.

— Защо? — учуди се Ета. — Парижката винаги ми е харесвала.

— Цветовете на новата ще паснат по-добре — поясни Роуз. Сетне взе фиба и усука косата на Ета в кок. — Преходът от тъмно към светло ще бъде по-очевиден. Няма да забравиш, нали?

— Няма — обеща Ета, а после се престраши да попита: — Какво си нарисувала?

— Пустиня в Сирия… не съм ходила там от години, но преди няколко седмици я сънувах и не можах да се отърся от спомена. — Роуз приглади последните кичури и напръска готовата прическа с лак за коса. — Но пък се сетих, че има нещо, което отдавна се каня да ти подаря. — Тя бръкна в джоба на старата си износена жилетка, разтвори дланта на Ета и пусна вътре две нежни златни обеци.

Две ярки перли в златен обков с формата на сърце. Към миниатюрните халки бяха прикрепени две тъмносини мъниста, или поне Ета се надяваше да са мъниста, а не истински сапфири. Златните нишки се извиваха нагоре, гравирани с педантично старание, така че да приличат на тънички лози. Личеше си — по леката грапавост и не съвсем еднаквата изработка, че обеците са грижливо оформени на ръка, навярно преди много години. Може би няколкостотин години.

— Реших, че идеално ще подхождат на роклята ти за дебюта — каза Роуз и се приведе към тоалетката. Ета изучаваше обеците и се опитваше да прецени дали е по-изненадана от красотата им, или от факта, че майка й като че ли за пръв път истински се вълнува от предстоящото събитие, при това не само доколко ще се впише в работния й график.

До дебюта й като солист оставаше повече от месец, но двете с Алис, учителката й по цигулка, започнаха да се оглеждат за плат и дантела, скоро след като стана ясно, че Ета ще изпълни Менделсоновия концерт за цигулка в „Ейвъри Фишър хол“ под съпровода на Нюйоркската филхармония. След като нахвърля някои скици и идеи, Ета се спря на кройката с помощта на позната шивачка. Златиста дантела, изтъкана под формата на листа и цветя, щеше да покрива раменете й и артистично да се спуска върху корсажа от тъмносин шифон. Съвършена рокля за съвършения дебют на „Най-добре пазената тайна в класическата музика“.

Този нелеп етикет й бе лепнат от списание „Таймс“ в една негова статия по повод победата й на международния конкурс „Чайковски“ в Москва и я бе преследвал в продължение на месеци. Дразнеше я, понеже сипваше сол в най-болезнената й рана.

Моментът за дебюта й като солист назряваше от поне три години, но Алис упорито отказваше да поема ангажименти от нейно име. Като малка, измъчвана от смазваща сценична треска, която с мъка овладяваше на първите си конкурси, Ета й бе благодарна, че й спестява този ужас. Но постепенно сценичната треска отмина и Ета стана на петнадесет, сетне на шестнадесет, а сега — вече почти на осемнадесет, — виждаше как не една млада надежда, при това цигулари, които тя многократно превъзхождаше, дебютира в страната и в чужбина и я задминава в надпреварата, която години наред бе оглавявала. Измъчваше се задето идолите й бяха дебютирали на много по-ранна възраст от нея: Мидори на единадесет, Хилари Хан на дванадесет, Ане-Софи Мутер на тринадесет, Джошуа Бел на четиринадесет.

Според Алис предстоящият концерт в „Мет“ бе нещо като „генерална репетиция“, с която Ета да постави на изпитание самообладанието си, но Ета го възприемаше по-скоро като неравност по пътя й към далеч по-високата планина, онази, чиито склонове искаше да катери до края на живота си.

Майка й никога не се бе опитвала да й внуши да се откаже от музиката, да се съсредоточи върху уроците — напротив, подкрепяше я по обичайния си резервиран начин. И това би трябвало да й стига, но Ета усещаше, че полага неимоверни усилия, за да спечели похвала от Роуз, за да заслужи вниманието й. А това бе трудна работа и неведнъж бе оставала разочарована.

Никога няма да й пука достатъчно, колкото и да се съсипваш. Заради себе си ли свириш, или заради бледата вероятност някой ден майка ти да реши да се заслуша?

Ето това бе изкрещял Пиърс — най-добрият й приятел, а впоследствие и гадже, — когато бе скъсала с него, за да има повече време за цигулката. През изминалите шест месеца тия думи неведнъж отекваха в главата й, докато накрая и Ета започна да си задава същия въпрос.

Загледа се отново в обеците. Не беше ли това доказателство, че майка й все пак проявява интерес? Че все пак подкрепя мечтата й?

— Може ли да си ги сложа и довечера? — попита тя.

— Разбира се — отвърна Роуз. — Вече са твои. Можеш да ги носиш, когато пожелаеш.

— От кого си ги откраднала? — пошегува се Ета, докато слагаше обеците. Струваше й се невероятно, че майка би могла да си позволи такава скъпоценност. Дали не ги беше наследила? Или й бяха подарени?

Майка й застина и раменете й се свиха като ръбовете на стария ръкопис, който държеше на бюрото си. Ета очакваше, че ще се разсмее, но смях не последва, а само студен поглед в отговор на нелепата й шега. Мълчанието се проточи мъчително.

— Мамо… — Доплака й се, чувстваше, че необратимо е съсипала този рядък миг на близост. — Шегувам се.

— Знам — майка й вирна брадичка. — Но това ми е болна тема. Минаха толкова години от онзи труден период, но още помня погледите на хората… Искам да знаеш, че никога в живота си не съм посягала на чуждото. Независимо колко тежко е било положението или колко съм копняла за нещо. Веднъж един човек се опита да ми отнеме нещо и още помня как се почувствах. За малко да изгубя един предмет, който принадлежеше на прадядо ти.

Зад думите й се долавяше едва прикрит гняв, но този път Ета не се стресна. Майка й рядко говореше за семейството си — по-рядко дори отколкото за бащата на Ета, и тя инстинктивно се вкопчи в това зрънце изтървана информация.

— Осиновителят ти ли? — попита тя. — Той ли се опита да ти го открадне?

Майка й се усмихна безрадостно.

— Доста си досетлива.

Родителите на майка й бяха загинали в катастрофа през една ужасна Коледа. Дядо й приютил сирачето, но се споминал след малко повече от година. А семейството, което я осиновило… не че бащата й посягал, но ако се съдеше от малкото, което бе чула, държал Роуз под такъв строг и непреклонен контрол, че трябвало да избира дали да остане и да се задуши, или да рискува и да избяга.

— Какво се е опитал да ти открадне? — полюбопитства Ета с ясното съзнание, че насилва късмета си.

— Нещо дребно, което се предаваше в семейството ми. Пазех го по една-единствена причина — знаех, че бих могла да го продам и да избягам от Лондон, от приемното семейство. Прадядо ти ми го бе завещал, за да мога сама да избера бъдещето си. Никога не съм съжалявала, че го продадох, понеже благодарение на него стигнах дотук. Искам да запомниш това — в крайна сметка важни са решенията ни. Не желанията, не думите, нито обещанията.

Ета завъртя глава и се вгледа в отражението си.

— Обеците купих от един стар пазар — сук, както ги наричат — в Дамаск, когато бях горе-долу на твоите години. Продавачката се казваше Самара. Убеди ме да ги купя, понеже й споделих, че това е последното ми пътешествие, че оттук нататък ще се посветя на учението. Дълго време смятах, че бележат края на пътуването ми, но сега си мисля, че всъщност отбелязват началото на твоето. — Роуз се наведе и целуна Ета по бузата. — Довечера ще бъдеш невероятна. Толкова се гордея с теб.

Ета усети парване на сълзи под клепачите си. Колко жалко, че човек не можеше да улови мига и да го задържи завинаги. Трупаните в продължение на години разочарования мигом я напуснаха, отстъпили под напора на щастието, бълбукащо във вените й.

На вратата се почука — Алис бе пристигнала. Миг по-късно Алис си отключи и ги поздрави с бодро „Здравейте!“.

— Хайде, не е зле да тръгвате — каза Роуз и бръсна някакво мъхче от рамото на Ета. — Трябват ми няколко минутки да се преоблека, затова ще дойда направо в залата.

Ета се изправи с все още стегнато гърло. Прииска й се да я прегърне, но Роуз отстъпи назад и сплете ръце зад гърба си.

— Ще дойдеш, нали?

— Ще бъда с теб, обещавам. Когато пристигнаха във все още празната зала, на сцената репетираше младеж. През мелодията сякаш премина огнена топка, разпали дъха на Ета, проникна дълбоко в кожата й и затлея в сърцевината на костите й.

Редно бе да признае, че този цигулар… Тя надникна в програмата. Евън Паркър. Точно така. Чувала го бе по конкурсите. И признаваше, че го бива. Можеше дори да се каже, че е добър.

Но — помисли си тя със задоволство — не може да се мери с мен.

Камо ли да придаде на Шаконата на Бах от Партита №2 в ре минор нужното звучене.

Светлините избледняха и по сцената зашариха прожектори, заляха я с цветни петна — техниците нагласяха осветлението, та да отговаря на настроението на произведението. Евън бе застинал насред сцената, косата му блестеше под лампите, а пръстите му свиреха Шаконата с такова настървение, сякаш искаше да подпали цигулката, напълно сляп и глух за всичко и всички. Това чувство й бе познато. Каквито и съмнения да изпитваше, никога не се бе съмнявала в таланта си, никога в любовта си към цигулката.

Произведенията се подбираха от съвета на директорите на музея и изпълнителите нямаха право на глас, но Ета още страдаше, че бяха избрали Евън за Шаконата. Мнозина, включително и тя самата, считаха Шаконата на Бах за една от най-трудните творби за цигулка — една-единствена прогресия, която се повтаряше в десетки главозамайващи, сложни вариации. Наситена бе с неподправена емоция, а конструкцията й бе почти съвършена. Поне когато я свираше Ета. Редно бе именно на нея да се падне.

На Ета обаче й бяха отредили ларгото от Соната №3 и нейната цигулка щеше да звучи последна на сцената. Нежно и вълнуващо, ларгото навяваше усещане за покой. Не беше нито най-сложното, нито най-трудното от произведенията на Бах, не беше и най-яркото като звучене. Но, както Алис неведнъж бе казвала, когато свириш Бах, не можеш да шикалкавиш. Всяко негово произведение изискваше невероятна техничност и съсредоточеност. Ета щеше да го изсвири безупречно, а след това да посвети цялото си внимание на дебюта.

А не на майка си.

Не и на факта, че нямаше на кого да напише съобщение след концерта, та да сподели как е минал.

Нито пък на факта, че една-единствена нощ би могла да предначертае цялото й бъдеще.

— Щеше да си феноменална с Шаконата — отбеляза Алис, докато минаваха зад кулисите на път към зелената стая, — но тази вечер ще се посветиш на ларгото. Не забравяй, че това не е конкурс.

Алис излъчваше някаква особена, вълшебна атмосфера, сякаш мястото й бе край камината, увита в пухкаво одеяло, да реди стихчета пред миловидни горски твари. Косата й, някога огненочервена и дълга чак до кръста, ако можеше да се вярва на снимките, сега бе подстригана на черта и бяла като мляко. Наскоро бе навършила деветдесет и три, но годините ни най-малко не бяха помътили топлото излъчване и остроумието й. Но макар умът й да щракаше както винаги, а чувството й за хумор да бе по-остро от всякога, наложи се Ета да й помогне по стълбите към зелената стая, като внимаваше да не стисне тъничката й ръка твърде силно.

— Но не забравяй — прошепна Алис с широка усмивка, — че си моя ученичка и следователно си най-добрата тук. И ако решиш да го докажеш, коя съм аз, че да те спра?

Ета не се сдържа — прихна да се смее и я прегърна. Алис на свой ред я притисна силно до себе си. Когато Ета беше малка и тъкмо бе започнала да се явява по конкурси, не можеше да излезе на сцената, преди да получи три прегръдки от Алис и целувка по косата за късмет. Тия прегръдки я караха да се чувства в безопасност, сякаш някой бе загърнал раменете й с топло одеяло, та ако се наложеше, можеше цялата да се сгуши в уютното чувство.

Поне си имам Алис.

Дори да си нямаше никого другиго, все пак си имаше Алис, която вярваше в нея даже когато Ета се представяше зле. От двете англичанки в живота й поне едната я обичаше безусловно, а Ета бе благодарна и на това.

Алис се дръпна и я погали по бузата.

— Всичко наред ли е, миличка? Нали не си размислила?

— Не! — Господи, не биваше да дава на Алис и най-малкото извинение да отложи дебюта й. — Малко съм напрегната, нищо повече.

Очите на Алис се присвиха и тя се загледа в нещо зад рамото на Ета. Ета понечи да се обърне, но Алис протегна ръка и докосна една от обеците й. Челото й се сбръчка замислено.

— Майка ти ли ти ги даде?

Ета кимна.

— Да. Харесват ли ти?

— Много са… — Алиса като че ли се поколеба коя дума да избере, сетне отпусна ръка —… красиви. Но не могат да се мерят с теб, патенце.

Ета завъртя развеселено очи и се засмя.

— Трябва… струва ми се, че се налага да се обадя по телефона — каза бавно Алис. — Имаш ли нещо против да започнеш разгрявката сама?

— Разбира се, че не — отвърна Ета, изненадана. — Наред ли е всичко?

Алис махна с ръка.

— Всичко ще оправя. Ако не се върна до няколко минути, поискай да те пуснат на сцената — ще ти трябва колкото се може повече време, понеже не успя да дойдеш на генералната репетиция. Кой „Страдивариус“ ще да ти дадат?

— „Антонио“ — отвърна Ета радостно. Това бе една от няколкото цигулки „Страдивариус“ в колекцията на музея на изкуствата „Метрополитън“ и първата, на която й позволяваха да свири.

— А, златната рожба. Ще ти се наложи да се потрудиш, за да я накараш да се държи прилично — отбеляза Алис. — Не ме интересува какво казва майка ти — че трябвало да ги запазим за идните поколения. Да държиш такива невероятни инструменти в стъклена кутия, си е истинско престъпление. Знаеш, че…

— … колкото по-дълго мълчи една цигулка, толкова по-трудно й е да намери истинския си глас — довърши Ета, понеже бе чувала тази реплика поне стотина пъти.

„Страдивариус“ се наричаше всяка от цигулките, изработени от семейство Страдивари от северна Италия, работили в края на седемнадесети и началото на осемнадесети век. Инструментите им бяха легендарни със силата и красотата на звука си. Шепата късметлии, които притежаваха такава цигулка, обикновено я описваха като личност, а не като инструмент — като темпераментен приятел, склонен към променливи настроения, който не се поддава на въздействие, независимо колко обигран е цигуларят.

Колкото и прекрасен да бе собственият й инструмент — копие на цигулката „Месия“ на Страдивариус, изработено от Вийом и наследено от Алис, — той си оставаше копие. Само при мисълта, че би могла да докосне оригинала, имаше чувството, че от пръстите й ще изскочат искри.

— Връщам се след минутка, патенце — каза Алис и протегна ръка, за да я погали нежно под брадичката. Ета изчака да се увери, че е слязла невредима по стълбите, и едва тогава се обърна и тръгна в тъмнината.

— Ето къде си била! — подвикна Гейл, организаторката на концерта, която бързаше по сцената, доколкото й позволяваше дългата, тясна черна рокля. — Останалите са зад кулисите, в зелената стая. Имаш ли нужда от нещо? Разгряват един по един според реда им на представяне, но искам да те представя. — Тя се огледа и по лицето й пробяга разочарование. — Алис не е ли с теб? Дявол да го вземе, така се надявах да се запозная с нея!

Алис и покойният й съпруг, Оскар, бяха цигулари от световна класа, но се бяха оттеглили от сцената, когато Оскар се бе разболял. Починал бе едва година, след като Ета бе започнала да ходи на уроци при Алис, но макар и едва петгодишна по онова време, тя пазеше топъл спомен за ведрия му характер и невероятното чувство за хумор. Алис не бе свирила професионално от години и така и не бе намерила сили да опита отново след смъртта му, но в определени кръгове все още я боготворяха заради секващия й дъха дебют във Ватикана.

— Всеки момент ще се върне — успокои я Ета, докато крачеха към зелената стая. — Ще ме запознаеш ли с останалите? Съжалявам, че не успях да дойда на генералната репетиция.

— Евън също не успя. Ще се справиш.

Вратата на зелената стая бе отворена и отвътре я посрещнаха изтънели от вълнение гласове. Цигуларите я изгледаха с неприкрито любопитство.

Чудят се какво правиш тук.

Ета заглуши предателското гласче и на свой ред огледа присъстващите, докато Гейл обикаляше стаята и рецитираше имената им. Ета разпозна двамина от тримата мъже — по-възрастни, почти в пенсионна възраст. Евън, естествено, още беше на сцената. Жените също бяха три — една по-възрастна, Ета и едно момиче, което изглеждаше горе-долу на нейната възраст. Гейл я представи само като „София“, сякаш бе излишно да споменава фамилията й.

Момичето имаше тъмна, почти черна коса, вдигната на старомоден кок. Облечена бе с обикновена бяла риза, пъхната в дълга тъмна пола, която й стигаше до глезените. Но колкото и да бе строг тоалетът й, изражението на кръглото й лице бе още по-сурово особено когато забеляза, че Ета я гледа и се мъчи да прецени дали пътищата им не са се срещали на някой конкурс.

— Господин Франкрайт, ваш ред е — подвикна Гейл, когато Евън влезе в стаята и се представи на останалите. Единият от възрастните господа се изправи, пое подадения му „Страдивариус“ и тръгна след Гейл.

Май никой не беше в настроение за разговори, което напълно устройваше Ета. Тя надяна слушалките и изслуша цялото ларго от край до край, стиснала очи, съсредоточена върху всяка нота. В един момент чантичката й се плъзна от скута и гланцът за устни, пудриерата, огледалцето и сгънатите на две банкноти се разпиляха по плочките. Евън и другият мъж се позасмяха и скочиха да й помогнат.

— Извинете, извинете — измърмори Ета. И едва когато заприбира вещите обратно в чантата, осъзна, че вътре е пъхнат малък, кремав плик.

Не е възможно, помисли тя. Няма начин… майка й не го беше правила от години. Сърцето й подскочи радостно в гърдите, изпълнено с някогашната позната светлина. Разкъса плика и изтръска съдържанието му в скута си. Отвътре изпаднаха два листа хартия — първият представляваше изтъкано от несвързани фрази писмо — за непосветения съдържанието му се свеждаше до коментари относно времето, музея и апартамента. В средата на второто листче, значително по-малко, бе изрязано сърце. Наложеше ли го върху първия лист, посланието се променяше — сърцето обединяваше безразборно нахвърляните, безсмислени думи в една простичка фраза: „Обичам те и безкрайно се гордея с теб и с успехите ти“.

Навремето Роуз оставяше такива писъмца на Ета всеки път, когато й се налагаше да пътува по работа, а Ета отиваше да живее у Алис — пъхаше ги в чантата с багажа й или в калъфа на цигулката, за да й напомни колко я обича. Но сега, колкото повече се взираше в писмото, толкова повече я напускаше първоначалният прилив на щастие. Майка й не бе особено сантиментална, така че Ета не знаеше как да тълкува писмото, особено след обеците. Нима Роуз се опитваше да стопли отношенията им при положение че самата тя бе причина така да охладнеят?

Ета погледна телефона си. До концерта оставаше половин час.

Нямаше съобщения. Нито пропуснати обаждания.

Което не я изненадваше.

Това, което я изненадваше, бе, че и Алис още я нямаше.

Тя се изправи, остави чантата на стола и излезе, за да провери какво става с Алис. Сторило й се бе, че учителката й изглежда объркана или поне силно изненадана.

Напълно бе възможно да се бави, понеже някой я е улисал в дълъг разговор, или пък не успява да се свърже с човека, на когото искаше да се обади. Но Ета не можеше да се отърси от леката паника, която я бе обзела, да успокои неприятната тръпка, която пролази по гръбнака й.

Залата беше празна, с изключение на разпоредителите, които изслушваха последните наставления от координаторката. Ета забърза, доколкото можеше, с високите си токчета по пътеката между столовете. Цигуларят на сцената свиреше последните си ноти. Скоро щеше да дойде нейният ред.

Но Алис не беше в коридора с притиснат към ухото телефон. Роуз също я нямаше. Нямаше ги и във фоайето на музея, а когато надникна навън, видя само гълъби, локви и туристи. Така че оставаше един-единствен вариант.

Ета свърна обратно към стълбите, които водеха към залата за европейско изкуство, и неволно се блъсна в някого, така че и двамата залитнаха.

— О, съжалявам! — изохка тя, когато мъжът й подаде ръка.

— За къде сте се разбързали? Да не сте… — мъжът се втренчи изненадано в нея през очила със сребърни рамки, почти зяпнал от учудване. Беше по-възрастен, може би на средна възраст, ако се съдеше по сребърните нишки в иначе черната му коса. Ета го погледна и мигом й стана ясно, че е някой от меценатите на музея. Всичко в този мъж бе спретнато и елегантно: смокингът му бе изряден, а в ревера му бе втъкната тъмночервена роза.

— Май не гледам къде вървя — отвърна тя. — Съжалявам, много съжалявам…

Мъжът продължаваше да я гледа безмълвно.

— Както и да е — заекна Ета и заотстъпва назад, готова да припне нататък. — Надявам се да не съм ви ударила, много съжалявам, наистина…

— Чакайте! — викна мъжът след нея. — Как се казвате?

Ета се затича нагоре по стълбите с шумно потракващи по мрамора токчета. Мина през галерията, покрай експонатите, помаха на пазачите и кураторите и стигна до асансьора, който щеше да я отведе до крилото, посветено на консервация. Може би на Роуз й се бе наложило да мине през офиса или пък се бе качила горе с Алис, за да могат да поговорят насаме.

Крилото бе пусто, с изключение на пазача Джордж, който й кимна, когато го подмина и продължи по коридора.

— Майка ви е в кабинета си — осведоми я той. — Качи се преди няколко минути с една дама.

— Благодаря — смотолеви набързо Ета и побърза да го заобиколи.

— Нямахте ли концерт довечера? — подвикна Джордж. — Стискам ви палци!

Концерт, репетиция, загрявка…

— От години не чуваш какво ти казвам!

Гласът на Алис бе почти неузнаваем в гнева си — толкова необичайно бе за учителката й да повиши тон. Макар и заглушени от затворената врата, гневните й думи се изливаха в коридора и стигнаха до ушите на Ета.

— В случая решението не е твое, Алис — обади се майка й, която звучеше по-спокойно. Коленете на Ета омекнаха, когато спря пред вратата на кабинета и притисна ухо към дървото. — Аз съм й майка и противно на мнението ти, знам кое е най-доброто за детето ми. Сега е времето й и ти го знаеш. Не можеш току-така да я откъснеш от пътя, който й е предначертан, без да има последици!

— Да вървят по дяволите последиците! И ти също, задето разсъждаваш за последици, а не за детето си. Ета не е готова. Не е преминала нужната подготовка и няма никаква гаранция, че нещата ще тръгнат по план!

Не е готова. Думите на Алис отекнаха в главата й. За какво не е готова? За дебюта ли?

— Обичам те до смърт, знаеш — продължаваше Роуз. — Направила си толкова много за нас, че никога не бих могла да ти се отблагодаря, но в случая трябва да престанеш да ми се противопоставяш. Не разбираш ситуацията, а очевидно не познаваш и Ета, щом така я подценяваш. Тя ще се справи.

Сърцето на Ета блъскаше така бясно, тялото й така се бе вцепенило от шок, че първоначално не схвана какво точно става — наложи се да превърти чутото няколко пъти в главата си, за да осъзнае, че всъщност майка й се застъпва за нея и Алис е тази, която се опитва да я спре.

Кани се да анулира дебюта.

— А ти очевидно не я обичаш както аз, след като си готова да я хвърлиш на вълците!

Алис ще анулира дебюта.

Дебюта, заради който се бе отказала от училище и уроци.

Заради който се бе отказала от Пиърс.

Заради който свиреше по шест часа на ден.

Ета отвори рязко вратата. Роуз и Алис, видимо слисани, най-после отклониха гневни погледи една от друга.

— Ета — обади се майка й и скочи на крака. — Не трябва ли да си долу?

— Не знам — отвърна Ета с изтънял от гняв глас и се втренчи в Алис. — Да сляза ли долу, или да си вървя у дома? Или и с това няма да се справя?

Алис протегна ръка към нея, опита се да я привлече в кабинета, в утешителния капан на прегръдката си. Сякаш Ета бе дете и трябваше да бъде успокоена.

Но в погледа й имаше нещо остро, нещо преценяващо и Ета буквално се разтрепери от ужас. Познаваше този поглед. Знаеше точно какво си мисли Алис.

— Струва ми се, патенце, че действително е по-разумно да се приберем у дома — Алис се извърна и срещна погледа на Роуз. — Можем да дообсъдим ситуацията там.

Сърцето на Ета подскочи силно, после още веднъж, ушите й забучаха и кръвта й кипна.

— Отказах се от всичко заради цигулката… от всичко. А ти искаш просто да си тръгна? Искаш отново да анулирам дебюта, отново да го отложа? — Ета впрегна всичките си сили, за да не допусне болката да сведе думите й до шепот. — Не вярваш, че съм достатъчно добра, нали?

— Не, патенце, нищо подобно…

— Не ме наричай така! — Ета запристъпва заднешком към вратата. — Осъзнаваш ли, че нямам нито един приятел? Защото ти ми каза, че ако искам да дебютирам, трябва да съм максимално съсредоточена. Отказах се от всичко! Не ми остана нищо друго!

Роуз и Алис се спогледаха и гневното изражение на майка й омекна и се смени с тревога.

— Миличка, това не е вярно…

Алис отново протегна ръка към нея, но Ета не я пое, не искаше дори да я погледне, камо ли да я изслуша.

— Ета, Хенриета — опита Алис, но Ета не желаеше да слуша, не я интересуваше какво имат да й кажат.

— Ще свиря — обяви тя. — И тази вечер, и на дебюта. Не ми пука какво мислиш, не ме интересува дали вярваш в мен. Аз вярвам в себе си и нищо на тоя свят няма да ми попречи да свиря.

Алис извика след нея, но Ета се врътна на ток и с гневна стъпка излезе в коридора, вдигнала високо глава, изправила рамене. По-късно щеше да се замисли колко ли е наранила жената, която я бе отгледала, но точно в този момент искаше да усети топлината на прожекторите. Да освободи огъня, който бушуваше в гърдите й. Да раздвижи мускули, да размаха лъка, да вдигне цигулката и да свири, докато не се превърне в пепел и жарава, пък ако ще светът да рухне. Всеки път, точно преди да долепи лъка до струните, Ета неизменно се изпълваше с усещането за кристална яснота. Живееше за този миг, за онази секунда, в която всичко се избистряше, всичко си идваше на мястото и целият свят с всичките му проблеми оставаше на заден план. Усещаше единствено тежестта на цигулката върху рамото си. Топлината на лампите, наслагани по периферията на сцената, които я заслепяваха за всичко друго.

Днес нямаше да има такъв момент.

Притеснена и паникьосана, Гейл я пресрещна в коридора и я завлече зад кулисите — гостите започваха да пълнят залата.

— Нали каза, че ще имам време да репетирам! — прошепна Ета, като едва не се спъна по стълбите.

— Да, но това беше преди двадесет минути — процеди Гейл през стиснати зъби. — Ще трябва се справиш без репетиция. Можеш да разгрееш в зелената стая.

Паниката се настани ниско в корема й, но Ета кимна. Щеше да се държи като истински професионалист. Да приема промените и засечките с усмивка на уста. Какво значение имаше, че никога не бе свирила на тази сцена? Та нали бе свирила ларгото стотици пъти. Нямаше нужда Алис да стои до нея, да й дава знаци. Щеше да й докаже, че може да се справи и сама.

— Ще се справя.

Мишел, кураторът, който отговаряше за цигулката „Антонио“, ги чакаше в зелената стая. Ета усети как несъзнателно затаи дъх, когато той внимателно извади цигулката от кутията и нежно я постави в ръцете й. Предпазливо, сякаш подхващаше новородено бебе, Ета сви пръсти и обгърна нежната, грациозна шийка и с радост пое тежестта на цигулката, отговорността да я закриля.

Като се стараеше да не среща погледа на София, тъмнокосото момиче, което я наблюдаваше от ъгъла, Ета долепи лъка до струните. Звукът бе точно толкова плътен и златист, колкото и дървото, от което бе направена цигулката. Ета неволно се засмя и тревогата й избледня под тръпката на възбудата. Собствената й цигулка бе красавица, но тази тук бе абсолютна царица. Имаше чувството, че душата й ще се разтопи под ласките на нотите, които извличаше лъкът й.

Не е готова. Не е преминала нужната подготовка и няма никаква гаранция, че нещата ще тръгнат по план…

Ета затвори очи и стисна зъби, за да спре парливите сълзи, които се надигаха в гърлото й, напираха зад миглите й. Как бе могла да се развика така на Алис? Нима действително смяташе, че собственото й мнение е по-меродавно от това на Алис, възхвалявана из целия свят, обучила десетки професионални цигулари?

В стомаха й се разрази истинска буря от вина, гняв и безсилие и заплашваше да я разкъса.

Какво й бе казал навремето Пиърс? Винаги ще поставяш музиката над всичко. Дори над мен. Дори над себе си.

А Ета дори не бе успяла да възрази — та нали съвсем съзнателно бе взела решението да скъса с него. А го обичаше. Обичаше го така, че сърцето й все още се свиваше при спомена. Липсваше й главозамайващото лекомислие, което я обхващаше, когато се измъкваше тайно нощем, за да се види с него, усещането за безразсъдство и дързост, когато си позволяваше да наруши правилата, които сама си бе поставила.

Но година след като приятелството им се задълбочи, Ета завоюва едва второ място в конкурс, който бе очаквала — както и всички останали — да спечели. И внезапно ходенето на кино и на концерти, мотаенето у Пиърс и чакането пред училището му започнаха да й се струват като пропиляно време. Започна да брои изгубените часове, да се пита дали Алис ще й позволи да дебютира по-рано, ако посвети тези скъпоценни минути на цигулката. Потъна още по-дълбоко в света на музиката и се откъсна от Пиърс.

Както рано или късно се случваше с всичко, с изключение на цигулката, тя го бе отхвърлила с очакването, че отношенията им ще си останат такива, каквито бяха в продължение на години — на приятели и ученици на Алис. Единственият начин да преглътне раздялата, бе да се съсредоточи и да не разсъждава върху факта, че никой не й се обажда, никой не й пише и че е прокудила единствения си приятел.

Само няколко седмици по-късно случайно засече Пиърс в „Сентръл Парк“ — целуваше се с момиче от училището му. Ета се бе врътнала на пета и си бе тръгнала, а после бе започнала да тича, така дълбоко потресена от видяното, че по целия път не вдигна глава, сякаш очакваше да види как сърцето й изскача и тупва на алеята. Но вместо да си позволи да се разплаче, Ета се бе прибрала право у дома и се бе упражнявала на цигулката в продължение на шест часа, без да спре.

А сега дори Алис не вярваше в нея.

Трябваше да помоли Гейл да й даде една минута, секунда, та да успокои мислите й пулса си. Вместо това, още щом Гейл се появи, говорейки нещо в миниатюрния микрофон, прикрепен за главата й, Ета установи, че тръгва след нея, без да се замисля, и излиза в кръга от мека синкава светлина, лееща се върху сцената. Аплодисментите я заляха като вълна.

Не я изпускай, не я изпускай, не я изпускай…

Ета намери отбелязаното място, на което трябваше да застане, и в продължение на няколко секунди безмълвно изучаваше цигулката, въртеше я в ръце, пръстите й нежно галеха извивките. Искаше да усмири противоречивите емоции, които кипяха в гърдите й, да укроти съмненията и вълнението, да запомни тежестта и формата й в ръцете си.

Зала „Грейс Рейни Роджърс“ в музея на изкуствата „Метрополитън“ не беше най-голямата, в която Ета бе свирила. Не попадаше дори в челната десетка. Но беше прилична и, което бе по-важно, беше на нейно разположение за следващите няколко минути. Седемстотин лица, скрити в сенките и прикривани от блясъка на прожекторите високо над главите им, се обърнаха към нея като синкава приливна вълна, като разпенената от вятъра повърхност на океана.

Ще се справиш.

Аплодисментите заглъхнаха. Някой се покашля. Чу се дрънването на нечий телефон. Но вместо да потъне в спокойствието на дълбоката концентрация, Ета усещаше, че се плъзга по повърхността й.

Просто свири.

Пое си дълбоко дъх и се гмурна в ларгото. Седемстотин чифта очи се втренчиха в нея. Два такта, три такта…

Звукът се промъкна бавно, проникна постепенно в съзнанието й като лъч светлина, който лека-полека затопля стъклото на прозореца. В първия момент концентрацията й удържа на това нашествие, но само няколко секунди. Защото звукът, започнал като шепот, като тихо пращене, което едва се долавяше на фона на музиката, внезапно експлодира във виеща микрофония. В писъци.

Ета се запрепъва през следващите няколко ноти, очите й зашариха паникьосано към кабината на техниците за някакъв знак дали да продължи, или да спре. Публиката мълчеше, вдигнала съсредоточен взор към нея, сякаш не чуваше воя…

Този звук не би могъл да излезе изпод човешки ръце, освен ако тези ръце не бяха решени да съсипят инструмента, който стискаха.

Да спра ли? Или да започна отначало?

Закачи леко грешната струна, обърка следващите три ноти и паниката й се засили. Защо никой не предприемаше нищо? Шумът трещеше в ушите й, нарушаваше концентрацията й. Цялото й тяло сякаш се гърчеше, започна да й се гади и над горната й устна изби пот. Имаше чувството, че някой забива нож в черепа й.

Въздухът буквално вибрираше.

Спрете — помисли си тя, съвсем отчаяна. — Накарайте го да спре…

Ще оплескам всичко…

Алис беше права…

Ета осъзна, че е спряла да свири едва когато в дъното на сцената се появи Гейл, бледа, ококорена. Притиснала длан в лицето си, Ета се опита да си поеме дъх, да се пребори с усещането, че нещо мачка дробовете й. Не можеше да се насили да се огледа за Алис или за майка си, които навярно наблюдаваха с ужас тази катастрофа.

Унижението я заля с такава сила — първо гърдите, после шията, после лицето, — чак й се доповръща и за пръв път от близо петнадесет години на сцената Ета се обърна и избяга. Преследвана от звука, който я бе прогонил.

— Какво стана? — ахна Гейл. — Ета? Добре ли си?

— Микрофония — измърмори Ета толкова тихо, че сама едва се чу. — Микрофония.

Мишел, кураторът, сръчно измъкна цигулката от ръцете й, преди да я е изпуснала.

— Няма микрофония — възрази Гейл. — Ще ти донеса вода. Хайде да намерим къде да седнеш.

Нещо не е наред. Ета се огледа, взря се в лицата на останалите цигулари. Не може да не бяха чули…

Но беше повече от очевидно, че не са чули нищо. Мълчанието им се нарушаваше единствено от воя в ушите й и шума на собственото й препускащо сърце. Гледаха я напълно безизразно.

Не съм луда, не съм луда…

Ета отстъпи крачка назад. Чувстваше се като хваната в капан между съжалението им и плътната стена на ужасния звук, който блъскаше в гърба й на приливи и отливи. В гърлото й се надигна прогаряща жлъч.

— Бързо! — викна Гейл на един от по-възрастните мъже. — Излизай!

— Аз ще я поема — чу се нечий глас.

Тъмнокосото момиче — София — излезе от зелената стая и посегна да я подхване под ръка. Ета не бе осъзнала, че едва стои на крака, но когато Гейл я пусна, се принуди да се облегне на непознатото момиче, което бе с цяла глава по-ниско от нея.

— Добре… съм — измърмори Ета и се олюля.

— Не, не си — отвърна София. — И аз го чувам, Ета!

Най-лесното обяснение би било, че чисто и просто се е огънала, поддала се е на стреса, но ето че и друг бе чул звука. Чул го бе точно толкова реално и осезаемо, както и Ета и тази мисъл мигом я успокои — значи не бе полудяла, но се бе сринала емоционално само защото някогашната сценична треска и неувереността отново бяха надигнали глава, пробудени от съмненията на Алис.

За миг й се стори, че ще се разплаче от облекчение. Звукът продължаваше да играе под кожата й като нажежен нож, когато София пъргаво я преведе през тъмната зона зад кулисите, а сетне и през един страничен изход, който излизаше право в тънещия в мрак и мълчание музей, току до входа на египетската секция.

Чакай — искаше й се да каже, но езикът отказваше да я послуша.

— Къде отиваме?

— Идва оттам — каза София и я задърпа напред.

Ета пристъпи към египетската секция и звукът действително се усили, вибрациите се учестиха, сякаш някой въртеше копчето на радио и търсеше сигнал. Още една стъпка и воят зазвуча с непоносима, френетична сила.

Сякаш изразяваше въодушевлението си, задето му бе обърнала внимание.

Сякаш иска да го намеря.

— Какъв е този звук? — попита тя и усети, че гласът й трепери. — Защо никой друг не го чува?

— Сега ще разберем, Ета. Нали така беше? Да вървим!

В тъмното музеят придобиваше съвсем друг, променлив облик. Без обичайните тълпи, задръстили коридорите, всеки звук се чуваше съвсем отчетливо. Ускорено дишане. Стъпки. Прошумоляването на студения въздух около краката и глезените й.

Къде — мислеше тя. — Къде си?

Какво си?

Запристъпваха напред под зорките погледи на фараоните. През деня, в работно време, тези зали се къпеха в златиста светлина, сякаш целите бяха изградени от стоплен от слънцето камък. Но сега кремавите стени и варовиковите порти се губеха в сенките, всяка шупла и вдлъбнатина се очертаваше по-дълбоко. Изрисуваните лица върху саркофазите и боговете с глави на животни изпъкваха по-остро, гледаха с насмешка как двете се промъкват между експонатите.

Храмът на Дендур се възправяше самотен срещу нея, бледен под светлината на лампите. Зад него се виждаше стена от прозорци, а отвъд нея — мрак. Не е тук.

София я затегли покрай тихото езерце пред храма, сетне се затичаха покрай статуите на древни владетели, през портата и основната конструкция на храма, чак до малкия магазин за сувенири, който свързваше египетската секция с американското крило. Нямаше екскурзоводи, нямаше пазачи, нямаше бариери — нямаше какво да ги спре.

Върви да потърсиш мама и Алис — нареди си Ета мислено.

Но не можеше — трябваше да разбере. Трябваше… важно беше…

Кръвта се отцеди от главата й, така че й се зави свят и се почувства лекичка като прашинките, които танцуваха във въздуха около нея. Имаше чувството, че потъва в сън — очертанията на коридорите, през които минаваше, започваха да се замъгляват, мъглата поглъщаше позлатените огледала, богато резбованите дървени ракли и столове. Край порталите заиграха сенки, приканваха я да завие, насочваха я към едно от аварийните стълбища. Звукът кънтеше като могъщ тъпан, настойчив повик, все по-силен и по-силен, докато накрая Ета вече имаше чувството, че черепът й ще се пръсне…

Внезапно достигналият кресчендо звук бе раздран от оглушителен изстрел и София се закова на място. Тялото на Ета цялото потръпна. Съзнанието й рязко се избистри, всички нервни окончания в тялото й настръхнаха. Усети миризмата на изгоряло, на химикал.

Първо видя кръвта, процедила се на тънка струйка и запълзяла към нозете й.

После видя млечнобялата коса.

Пред нея лежеше сгърчено тяло.

Ета изпищя, отново и отново, но писъците й се изгубиха в пулсиращата микрофония. Избута стреснатата София и се хвърли към тялото, паднало върху студените плочки, гърдите й се свиха болезнено, гърлото й се стегна от сподавено ридание и тя се свлече на колене до Алис.

Диша, жива е, диша…

Бледите очи на Алис примигнаха.

— Патенце?

От раната бликаше кръв, която опръска ръцете на Ета, опитващи се трескаво да спрат кървенето. Паниката започваше да замъглява съзнанието й.

Какво се е случило? Какво стана?

— Всичко е наред, ще се оправиш — каза Ета. — Някой…

— Я е прострелял? — София се наведе над рамото на Ета. Гласът й трепереше — може би от страх. — Но кой…?

От другия край на залата се чу вик. Трима мъже в смокинги, единият от които мъжът с очилата, в когото се беше сблъскала, следвани от пазач, тичаха към тях сякаш на забавен кадър. Аварийната лампа на стената се отрази в очилата на мъжа и ги накара да заблестят.

— Извикайте бърза помощ! — изкрещя Ета. — Някой да помогне, моля ви!

Усети слаб натиск върху ръката си. Сведе поглед и видя как очите на Алис се затварят.

— … старите… познатите места… бягай.

Дъхът излезе със свистене от гърдите й, а после замря.

От гърлото на Ета се откъсна беззвучен писък. Нечии ръце я подхванаха през кръста, вдигнаха я от земята. Тя се опита да се бори, да се откопчи.

Изкуствено дишане — някой трябваше да помогне на Алис — на Алис, която…

— Трябва да се махаме! — викна София в ухото й.

Какво, по дяволите, ставаше тук?

Вратата към стълбището зад тях се отвори със стържене.

Течението разпиля няколко кичура от косата й, които мигом залепнаха по влажните й от пот бузи и шия.

Стълбището бе така ярко осветено в сравнение с останалата част от сградата, че Ета инстинктивно вдигна ръце да закрие очи.

Чу смътно жужене… стори й се, че въздухът по ръба на площадката, точно над стълбите, се движи, вибрира в такт със звука. Трептеше като мараня, извиваше се като над напечен от слънцето асфалт. Стените заплашително се наклониха към раменете й.

— Съжалявам, ама се налага.

Нещо я блъсна напред и светът се пръсна на парчета. Пред очите й всичко потъна в мрак и този мрак я сграбчи за гръбнака, вдигна я нагоре и я запокити във въздуха със смазваща сила. Сетивата и разсъдъкът угаснаха заедно с последната й мисъл: Не, помощ, мамо.

И тя цялата изчезна. Ета рязко изплува в реалността, буквално се сблъска с нея.

Часове, дни или цяла вечност по-късно — нямаше как да е сигурна — очите й се отвориха. Усещаше смътна тежест върху гърдите, която й пречеше да диша. Когато се опита да се изправи, та поне малко да улесни достъпа на въздух до дробовете си, ставите й шумно изпукаха. Протегна изтръпнали ръце и крака, колкото да напипа нещо в тъмнината, и удари нещо твърдо и грубо.

Смола — помисли си тя, разпознала миризмата, която изпълваше ноздрите й. — Риба.

Разкашля се и отвори очи. Постепенно различи контурите на малка стаичка. Дървеният под бе наклонен силно надясно, сякаш някой го натискаше с всички сили.

Когато ярките искри, които играеха пред погледа й, най-после угаснаха и очите й привикнаха към тъмнината, Ета сгъна крака и се надигна до седнало положение. Къде се намираше? В нещо като голяма люлка, легло, заковано както за пода, така и за стената.

Музеят… какво за бога ставаше?

Нещо… нещо като че ли бе експлодирало.

Но къде бяха студените плочки на стълбището? Къде бе противопожарната аларма? Сърцето й се качи в гърлото и запърха като впримчено животинче. Усещаше мускулите си съвсем сковани, като издялани от дърво. Вдигна ръка, за да изтрие паренето в очите, да прогони тъмните петна, които плуваха под клепачите й.

Алис. Къде беше Алис? Трябваше да я намери…

Ушите й изпукаха остро като първия плисък на проливен дъжд. Внезапно я заляха всякакви звуци. Скърцане, стонове, звучни стъпки, силен пукот. Писъци…

— … напред…!

— Зад мен…!

— … щурвала…!

Постепенно думите приеха форма, нанизаха се една след друга като неблагозвучни акорди, като блъскащи се чинели. Стаята бе изпълнена със сребрист дим.

Това не беше стълбището. Нито някой от кабинетите в „Мет“. Стените бяха от потъмняло, необработено дърво. Когато се обърна, смътно различи очертанията на стол и на нечия свита фигура със сплетени над главата ръце.

— Хей? — обади се дрезгаво Ета и залитна напред на омекналите си крака. Движението донесе нова изненада — допирът на груб плат о ръцете и краката й. За пръв път, откакто бе дошла в съзнание, адреналинът във вените й застина.

Не беше облечена с черната си рокля.

Това бе нещо друго… падаше чак до земята на бледи дипли, чийто оттенък Ета не можеше да различи. Пръстите й невярващо се плъзнаха по корсажа, по плътната бродерия. Роклята бе притиснала силно горната част на ръцете и гърдите, така че затрудняваше дишането й.

— О!

Женски глас. Фигурата на стола се размърда, изправи се на крака. В главата на Ета проблесна блед спомен. Момичето. Момичето от концерта. Ета се хвърли напред и я блъсна с всички сили, устремена към светлия процеп, който бе зърнала зад нея — вратата.

Тя ме бутна по стълбите, събори ме на земята — след първия блед спомен, останалото постепенно си идваше на мястото.

— Не, не, трябва да стоим тук! — викна момичето. — Моля те, послушай ме…

Пръстите на Ета заопипваха стената, докато не намериха резето, и тя се втурна навън. Посрещна я гъст облак дим, светлината заля очите й и светът болезнено избледня. Усети ръце на гърба си и се хвърли отново напред, твърдо решена да си пробие път през пушека, но в този момент кракът й се спъна в нещо и тя се свлече на пода.

Не мисли, действай! — каза си тя и се надигна, но после застина. Широките поли на роклята й бяха захлупили някакъв мъж, проснат по гръб на земята.

— Извинете, аз… — заекна тя и запълзя към него, за да се увери, че не го е наранила. — Вие…

Бледосините очи на мъжа се взираха в тавана, а чертите му бяха разкривени от болка и изненада. Лъскавите копчета на абсурдно старомодното му палто бяха скъсани, а ризата отдолу бе опръскана с… с…

О, божичко.

— Господине? — гласът й пресекна. Мъжът лежеше неподвижно. Не мигаше. Ета сведе поглед, изпаднала в шок, и се втренчи в тъмната течност, която пълзеше по кожата й, гърдите й, корема, роклята.

Кръв. Снежнобялата й пола бе подгизнала от гъста, алена кръв. Кръвта на мъжа се лееше по пода. Клеча в локва кръв.

Какво става?

Скочи на крака още преди мозъкът й да регистрира какво прави, и се хвърли към източника на светлина над главата й. Пушекът я посрещна, протегна лепкави пръсти и я стисна за шията. Някъде изпопадаха стъклени фенери и се пръснаха с шумен пукот. Ета неотклонно се придвижваше към светлината, докато коленете й не удариха нещо. Стъпала. Сграбчи полите на роклята, вдигна тежките дипли и понечи да се изтегли нагоре, без да обръща внимание на сълзите си. Копнееше за глътка въздух, копнееше да се измъкне от този ужас.

Но вместо това се изкатери право в разтворената паст на още по-страховит кошмар.

АТЛАНТИЧЕСКИ ОКЕАН

1776 Г.

ДВЕ

Мътните го взели — и камбаната ли?

Николас се извъртя и халоса с юмрук следващата физиономия, която се опитваше да му препречи пътя. Камбаната лежеше на парчета — горещи, димящи парчета, пръснати по палубата. А за съжаление някои от тия парчета стърчаха от телата на падналите при взривяването на гранатата.

В разгара на битката бе невъзможно да прецени какви щети са нанесли артилеристите на „Чалънджър“. Сега, когато първата вълна на насилие след абордажа бе утихнала, Николас най-после имаше възможност да огледа пораженията, претърпени както от „Чалънджър“, така и от пленения кораб. Мислено отбеляза всяка рана по съвършените форми на кораба. И трите мачти стърчаха гордо — все още се държаха, макар и на косъм, въпреки понесените удари. Най-отзад бизанмачтата се поклащаше и олюляваше като пияница при всеки порив на вятъра. Платната бяха разкъсани и пробити, но почетният екипаж[1] бързо щеше да ги подмени. Естествено, едва след като тукашният екипаж се предадеше.

Николас тръгна из палубата и следващата вълна изпръска лицето му със солена пяна. Важното бе, че корабът не се пълни с вода, поне доколкото можеше да прецени. Артилеристите се бяха постарали да не се целят под ватерлинията, така че да обезвредят врага, без да съсипят плавателния съд.

Важното бе да не се поддава на главозамайващото, опияняващо чувство, че победата му е в кърпа вързана. Преди залез-слънце щеше да поеме обратно към пристанището с първия пленен кораб в кариерата си.

И най-после щеше да се освободи от миналото.

И все пак, тия проклети идиоти трябваше да свалят знамената още в началото. Ако бяха проявили здрав разум, нямаше да се стигне до такова кръвопролитие, нито да се отваря излишна работа на дърводелците. Колко нелепо, че корабоплаването бе една от малкото професии, в които човек можеше да се окичи със слава, задето се е провалил, стига да се е провалил с нужната храброст.

Този кораб — моят кораб, напомни си той, защото действително щеше да бъде негов, веднага щом командването му си признаеше поражението — беше великолепен, разбира се, като се изключеха щетите, нанесени от „Чалънджър“ и почетния екипаж. Тримачтов кораб с право платно на фокмачтата, голям гафелен грот, прав марсел и брамсел на гротмачтата. Още в мига, в който забелязаха платната и британското му знаме, „Чалънджър“ го погна като акула. Бързата, пъргава шхуна се понесе след тлъстата плячка. С бързина и пъргавина на тяхна страна, шестнадесетте оръдия на търговския кораб не бяха проблем за техните дванадесет. Плячката бе добре дошла за екипажа на „Чалънджър“, който от седмици кръстосваше безрезултатно Карибско море, но имаше и друга причина да набележат точно този кораб.

Колкото и да не му се искаше да си признае, Николас бе дебнал кораба по заръка на Айрънуд — старецът искаше да му докарат пътничките от кораба.

Внезапно усети раздвижване на въздуха зад гърба си, капка гореща, солена пот върху кожата си и моментално се хвърли надясно. Рамото му удари пода, а над главата му просвистя томахавка.

Пушекът от оръдията се носеше на гъсти облаци още от първите залпове, разменени между корабите, а слабият бриз не успяваше да го разнесе и да проясни бойното поле. В момента се водеха безсмислени схватки — резултатът очевидно клонеше в полза на почетния екипаж. Палубата бе задръстена с мъртви тела и оплескана с кръв.

Морякът с томахавката продължи нататък сред звънтенето на стомана и пронизителните изстрели на пистолети кремъклии.

Дъските под краката на Николас се разтресоха — Афтон, един от помощник-капитаните на „Чалънджър“, се свлече на сантиметри от него с надупчени от олово гърди и разкривено от гняв лице.

Николас усети как яростта пламва и се разгаря в гърдите му и затършува за оръжие. Пистолетът му беше празен, а време за зареждане нямаше. Дори да успееше да го запокити и да уцели негодника отсреща, щеше най-много да го зашемети, но пък да изгуби дяволски хубав пистолет. За негов късмет в плетеницата от срязани въжета и краката си напипа нож. С гравирана дръжка от еленов рог. Така беше по-добре.

Морякът с томахавката, нисък и набит, се хвърли срещу него с вик. Оцъклените му очи светеха със стъклен блясък, а лицето му лъщеше от пот и сажди. Николас добре познаваше този поглед — погледа на човек, завладян от необуздана кръвожадност, обсебен от пулсиращия ритъм на ръкопашния бой.

Дясното му рамо се изопна болезнено, когато вдигна празния пистолет и се престори, че се прицелва. Дулото проблесна на мътната светлина. Морякът така рязко се закова на място, че краката му едва не се огънаха. Беше толкова близо, че Николас буквално го надушваше — острата миризма на пот и барут, виждаше как ноздрите му се разширяват от изненада. Пръстите, стискащи томахавката, за миг разхлабиха хватката си и Николас хвърли ножа. Острието потъна в дебелия врат на моряка с глух звук и Николас усети сурово задоволство, че е уцелил.

Битката като че ли замираше. Болките се засилваха, барутът взе да привършва и там, където по-рано се чуваха решителни викове, сега цареше тишина. Ножът се бе забил странично — явно морякът се бе извъртял в последния момент. Уви, така само бе удължил смъртта си, давейки се в собствената си кръв. Николас се наведе над него и инстинктивно изопна крака, за да устои на люшкането на палубата.

— Дяволски… късмет… Да ме прати… на оня свят — морякът присви очи в ненавист, макар да се давеше и кашляше — не друг… а негър… от копторите.

Последните думи бяха придружени от пръски кръв, които полепнаха по жилетката му. Горещината, лумнала току под кожата на Николас, рязко се смръзна, заменена от кристална, ледена ярост. Чувал бе и по-жестоки думи, неведнъж бе отнасял и бой, задето се бе родил откъм грешната страна на постелята, от майка, прикована в окови. Но тая обида го жегна особено силно на фона на завоюваната победа, тъкмо сега, когато чувстваше, че животът му има някаква стойност. На кораб произходът имаше по-малко значение, по-важно бе какви усилия си готов да положиш, с какво настървение ще се биеш за другарите си. Още преди години Николас бе решил да гледа само напред, да не обръща поглед към онова, което бе оставил зад себе си.

Но това изражение на погнуса, изписало се на лицето на моряка… Озъбената уста, изплюла думата „негър“ като нещо омразно. Николас стисна дръжката на ножа. Наведе се към умиращия и усети киселата воня на дъха му.

— Който многократно ви превъзхожда, господине — просъска той и прокара острието през гърлото на моряка.

Николас не бе от хората, които биха злорадствали в лицето на чуждата смърт, но този път не извърна очи, когато и последната кръв се отцеди от лицето на моряка и кожата му стана восъчносива.

— Далеч по-милостива смърт, отколкото щеше да срещне от моята ръка.

Капитан Хол бе спрял недалеч от него, притиснал мръсен парцал в челото си и оглеждаше замиращата битка. Когато свали ръка, за да погледне Николас, от дълбоката рана над гъстата му вежда бликна кръв.

Николас преглътна буцата в гърлото си.

— Сигурен съм — отвърна той. — Никога не съм се наслаждавал на гледката на човешки вътрешности.

Капитанът се изсмя високо. Николас избърса ножа в брича си и тръгна към него. Колкото и да бе висок, с широки рамене и силни мишци благодарение на дългите години тежък труд по пристанищата, капитанът го превъзхождаше по ръст — Хол бе като издялан от камъните по бреговете на Род Айлънд.

Николас благоговееше пред капитана още от мига, в който се срещнаха преди близо десетилетие. Червеният дявол, така го наричаха моряците. Сега само брадата му загатваше за някогашния пламтящ цвят на косата му. Годините бяха вдълбали бръчките по страните му, а и бе загубил няколко зъба и пръста, но Хол се стараеше външността му да е спретната, корабът — стегнат, а моряците нахранени и доволни от заплащането си. В тяхното поприще това бе най-високата похвала, която можеше да си спечели човек.

Капитанът огледа Николас с бащинска загриженост, както му беше навик — навик, от който Николас отдавна се мъчеше да го отучи. Някои неща чисто и просто се оказваха невъзможни.

— Не е в твой стил да се оставиш някой да те изненада — отбеляза Николас, като кимна към раната на капитана. — Да повикам ли лекаря?

— Ха, и да трябва да призная, че един юнга ме цапардоса с лъжица, когато слязох на долната палуба? Мръсна малка гад. Предпочитам да ме залеят с врящо масло.

Николас изсумтя развеселено.

— Намери ли жените?

— О, да, в една от офицерските каюти при кърмата. Живи и здрави са малките гугутки.

Николас усети как облекчението измества яростта, събудена от думите на умиращия. Чудесно.

— Тая работа… — подхвана капитанът навярно за пети път. — Признавам, че се радвам, задето пленихме кораба и товара, но нещо продължава да ме гложди. Щеше ми се да нямаш нищо общо с клана. Струва ми се, че не искат просто да превозиш дамите до Ню Йорк, а кроят и нещо друго.

Разбира се, че крояха и друго — кланът винаги действаше подмолно. Бележката от Айрънуд бе пристигнала няколко дни след дългоочакваното разрешително за каперство, изпратено на работодателя на Николас — параходното дружество „Лоу енд Лоу“. Тя упълномощаваше кораба на Хол да действа като капер и напълно законно — поне от гледната точка на колониите — да преследва британски кораби. Николас бе разполагал с по-малко от седмица, за да обмисли предложението, да го представи на Хол и да поиска съгласието му да се впуснат в преследване именно на този кораб и неговите пътнички. Споразумели се бяха да запазят причината в тайна, за да не въвличат и екипажа в интригите на Айрънуд. Николас се бе забавил с отговора, понеже до последния момент се питаше дали поръчението всъщност не е хитър ход, целящ да го примами обратно в мрежата на Айрънуд, та да може онзи да му отмъсти веднъж завинаги.

От друга страна, минали бяха цели три години. Прекрасно знаеха къде да го намерят — нали именно те го бяха заточили. Ако целта им бе мъст, нямаше ли отдавна да го издирят?

Е, Николас бе готов да преглътне известна доза неизвестност, пък и чудесно можеше да се погрижи за себе си, ако се стигнеше до там. Тъй или иначе, задачата, възложена от Айрънуд, бе лесна, а наградата щеше да му помогне да постигне целите си далеч по-бързо, отколкото каперството.

Още помнеше четливо изписаните, старателно оформени думи върху свитъка: „Двете жени трябва да бъдат в Ню Йорк преди 21 септември. С кораба и товара постъпи както решиш“.

През тия три години бе работил като служител на „Лоу енд Лоу“, трудил се бе на търговските кораби, надзиравал бе пратките от Карибите към колониите, докато не избухна войната, и през цялото време се бе опитвал да залости онази част от сърцето си, която още се присвиваше мъчително при мисълта за Джулиън, при мисълта за пътешествията. Надявал се бе, че господата Лоу ще го възнаградят с каперски кораб под негово управление, но бе видял колко скептично го оглеждат старецът и синът му, когато капитан Хол им предложи това решение. Колебаеха се не защото бяха недоволни от работата на Николас, напротив — той винаги изпълняваше поставените задачи. Явно недостоен бе той самият, и то не за друго, а заради цвета на кожата си. Недоверието им още повече засили нетърпението му да закупи свой собствен кораб, така че да не зависи от никого.

Сега компанията щеше да получи лъвския дял от продажбата на пленения товар, а останалото щяха да си разделят моряците на „Чалънджър“. Възможно бе да минат месеци, преди да се натъкнат на нова плячка. Океанът бе необятен, а параходните дружества проявяваха все по-голяма находчивост в опитите си да избегнат каперите — току-виж това се окажеше последният им удар и Николас щеше да е принуден да брои монети, да икономисва и пести, додето сърцето му угасне, а костите — остареят. Ненавиждаше семейство Айрънуд със сляпа омраза, но те му дължаха отплата заради откраднатите години. И Николас възнамеряваше да получи своето.

— Огледа ли товара? — попита той.

Хол въздъхна, досетил се, че Николас се опитва да смени темата.

— Оттук-оттам.

През димната завеса с крясък изскочи моряк, размахал къса, извита сабя. Николас се извъртя с ръка върху ножа, но преди да успее да го извади, капитанът вдигна пистолета си и стреля.

— Захар, ром, памук и муниции за баласт — продължи невъзмутимо Хол. Простреляният моряк се свлече на земята, оставяйки кървава диря. — Направо се плаша колко гладко се разви цялата работа — ти си получи дамите, а всеки от нас ще получи приличен дял от богатството. Има даже специално отделение в трюма, където да натикаме екипажа. А като стана дума за екипаж, още не съм видял някой, който да прилича на капитан. Защо не идеш да го потърсиш, та да приключим тая работа със знамената… — Хол не успя да довърши.

Такова изражение на неприятна изненада Николас бе виждал върху лицето на капитана само онзи път, когато бившият им готвач бе съобщил, че е сервирал сварен плъх наместо осолено говеждо.

Той проследи погледа му. Откъм долната палуба тъкмо се показваше странна фигура с чорлава коса — изникна сред кълбата дим между боричкащите се моряци като да бе Персефона, напуснала Подземното царство.

Николас неволно извика, когато момичето се блъсна в голия, нашарен от белези гръб на Дейвис, главния артилерист, но тя самата не реагира дори когато Дейвис се обърна с брадва в ръка и замахна като да я изкорми. Всъщност именно неговият вик привлече вниманието на всички, проклета да е устата му.

Това не беше София — знаеше, че с нея ще има и друга жена, но коя беше тази?

— Бедното птиче, я виж как се е наежило — измърмори капитан Хол зад гърба му. И макар в краката му да се валяха мъртви тела, чертите му мигом омекнаха. Дъртият копелдак неизменно се разтапяше в присъствието на млади дами, особено ако се нуждаеха от закрилата му. А тази определено се нуждаеше. Бялата й рокля бе съдрана на хълбока и като че ли оплескана с кръв.

— Ранена е — намеси се Николас. — Какво, по дяволите, прави?

Сякаш чуло думите му, момичето се извъртя към тях. Николас понечи да се втурне нататък, да го измъкне от кървищата и опасността, но имаше странното усещане, че цялата палуба, не, целият океан внезапно се люшва под краката му. Капитан Хол се блъсна в него с изненадано изсумтяване.

Моряците запристъпваха към девойката и тя на свой ред заотстъпва назад, докато накрая се удари в парапета и спря. Очите й зашариха и в следващия миг се спряха на нечие захвърлено копие. Без много да му мисли, тя го вдигна и изкрещя:

— Не се приближавайте!

Николас най-после зърна лицето й, видя свирепото й изражение, когато замахна с копието, и нещо рязко и болезнено стегна гърлото му. Тежка, бледозлатиста коса, гъсти вежди, издължени като на котка очи. Дълъг нос, който уравновесяваше плътната извивка на устните. Острото усещане за присъствието й се плъзна в жилите му като гъст, ароматен мед. С една дума, това момиче бе…

Не. Никакви такива, още по-малко сега. Тия мисли бяха опасни. Но не можеше да не й признае, че е смела — макар да му се струваше, че и тя самата се бе изненадала от реакцията си. Поглеждаше смутено ту копието в ръката си, ту двете дузини моряци, които я зяпаха с отворени усти. И последните стълкновения бяха замрели и всички я гледаха, онемели от изненада. Естествено. Пък и появата й — окървавена и разлютена, като кралица на бойно поле — действително бе впечатляваща. Усещаше го в собствените си вени, кръвта му сякаш пееше. Това момиче беше…

Поредната задача, нищо повече. Николас тръсна глава, за да потуши пламъка, изригнал в гърдите му. Възнаграждение за извършени услуги.

В този миг гръмовен трясък заглуши неясното бучене в ушите му. Николас се обърна към кърмата. Както се бе опасявал, голямо парче от бизанмачтата се бе прекършило под собствената си тежест.

Времето сякаш спря. От устата на Николас се откъсна нечленоразделен звук, не толкова предупреждение, колкото вик на ужас. Дървото се разцепи и платната се огънаха със силно плющене. Въжетата, поддържащи мачтата, се скъсаха с такава лекота, сякаш сам Бог ги бе разсякъл, и всичко — брамселът, стенгата, такелажът, металните елементи — рухна отгоре им.

Николас се втурна напред.

Моряците побързаха да се хвърлят на земята, та да избегнат смазващата тежест на мачтата, но се заплетоха в свлеклите се платна и въжета. Отнейде се чу гръмкият вик на капитан Хол:

— Момичето! Намерете момичето!

Оцелелите и от двата екипажа се хвърлиха да ровят между останките от мачтата, размахали мечове и секири, за да режат оплетените въжета и да търсят под тях. Не и Николас. Вярно, че миг преди мачтата да рухне, момичето стоеше едва на хвърлей от мястото, където тежката греда бе раздробила парапета, но не беше на пътя й. Ударът по-скоро я бе хвърлил назад…

Той се наведе през перилата и трескаво се завзира в тъмните води между двата кораба и действително — пръстен бяла пяна очертаваше мястото, където нещо бе паднало, разкъсало бе водната повърхност и бе потънало в дълбините.

— Ник! — кресна капитанът, но Николас вече бе смъкнал сакото и жилетката и без да се бави се преметна през перилата и скочи в морето. Ледената вода го засмука дълбоко и изтласка поетия въздух от дробовете му. Малкото проникнали до тук слънчеви лъчи придаваха мек блясък на корабните отломки и мъртвите тела, които бавно се носеха към дъното. Навярно имаше и акули.

Налагаше са да разчита на изобилието от други твари, с които акулите да пируват, преди да се нахвърлят срещу него. С тази не особено утешителна мисъл и пламнали от жулещия досег с ледената вода мускули, Николас се гмурна надолу. Тъкмо се накани да отправи кратка молитва за помощ, когато я видя.

Явно горе на палубата бе изцедила и последните си сили, понеже сега тялото й бавно се носеше надолу, отпуснато като понесени от течението водорасли. Николас мигом забеляза причината. Парче мрежа се бе усукало около краката й и полите на роклята, а другият му край се бе заплел в тежък отломък от корпуса. Ръцете й бяха вдигнати нагоре, сякаш отчаяно се протягаха към повърхността.

Николас извади ножа и захвана да сече мрежата и роклята, като гледаше да не нарани кожата й. Гърдите му се свиваха мъчително, изгарящи от жажда за кислород. Щом я освободи, обви ръце около тялото й и изтласка и двама им нагоре с яростни ритници, впрегнал сетни сили и последни останки здрав разум.

Пробиха повърхността едновременно и Николас лакомо засмука първите няколко глътки солен въздух. Задави се, закашля се и стомахът му се сви от неизпитвана дотогава паника. Без да спира да рита с крака, той опря длан в лицето й. Кожата й бе ледена и през тялото му премина тръпка на ужас.

Гласът на Хол се извиси над виковете откъм кораба:

— Ник! Дръж въжето!

Николас сграбчи сръчно въжето и го опаса около телата им. Опита се да заглуши вледеняващата паника и заговори строго на момичето:

— Не можеш да умреш — заповяда й той. — Забранявам ти. Не и на моя кораб, чуваш ли?

Ако загубеше момичето, щеше да загуби всичко.

— Дърпайте — чу гласа на Хол над главата си. — Почти ги изтеглихме.

Николас разпери длан и подпря гърба на момичето. След няколко секунди моряците ги изтеглиха до нивото на парапета и той опря нозе в дървото. Не разбираше какво се бе случило — защо бе изскочила от каютата? А и тази кръв… нейна ли беше?

Половин дузина ръце го сграбчиха за раменете и двамата с момичето се строполиха на палубата.

Николас едва успя да се превърти, за да не падне отгоре й. Тилът му удари грубото дърво с глухо изкънтяване и за един ужасен миг пред очите му падна черна пелена.

— Помощник-лекарят ще се погрижи за нея — лицето на капитан Хол изплува през пелената.

— Мъртво ли е девойчето? — попита някой.

Николас трепереше като знаме в буря. Опита се да се съсредоточи върху дишането си, да вдишва и издишва колкото може по-равномерно. От всички страни надзъртаха тревожните, неумити лица на моряците — и свои, и чужди, надвесили се над момичето с нездраво любопитство. Ясно, че при тая гледка не им беше до сражение, но редно ли бе хората му да се заплеснат дотолкова, че да забравят да вкарат пленените моряци в трюма?

Някакво движение наруши потока на мислите му. Дребна фигура в тъмносин жакет бе коленичила до момичето и притискаше корема й с ръце. Семпли, чисти дрехи, прибрана на ниска опашка коса, детински черти на лицето — Николас проявяваше подозрителност към всеки, който бе в състояние да поддържа такъв спретнат вид на кораб, камо ли по време на битка. Намирисваше му на страхливост.

— Спокойно, Ник. — Хол му помогна да се изправи. — Това е помощникът на корабния лекар.

— А къде е Филипс? — тросна се Ник. — Или поне лекарят на този кораб?

— Филипс слезе долу да се погрижи за ранените. А техният лекар се е разделил с долната половина на тялото си. Струва ми се, че в момента е твърде зает да бере душа.

Николас тръсна глава — не му се нравеше мисълта, че някакво хлапе ще се грижи за момичето.

— А този кога е напуснал училищната скамейка? Миналата година?

Капитан Хол вдигна вежда.

— Обзалагам се, че по същото време, когато и ти.

Николас обаче продължаваше да се дразни от фамилиарността, с която помощник-лекарят разрязваше роклята и корсета на момичето…

— Виждам, че не си имал време да си изуеш обувките и чорапите — продължаваше капитанът, а облачносивите му очи блеснаха развеселено. — Скочи, сякаш сам дяволът те е погнал.

Николас го изгледа сърдито, понеже сам виждаше подгизналите си чорапи и съсипаната кожа на обувките.

— Не знаех, че се предполага да оставя дамата да се удави…

Но думите му заглъхнаха и мигом бяха забравени, понеже в същия миг Николас долови странно движение с крайчеца на окото си. Извъртя се тъкмо навреме, за да види как помощник-лекарят замахва с юмрук и с всички сили удря момичето в корема.

— Сър! — Николас се надигна със залитане. — Как смеете!?

Момичето се разкашля мъчително, гръбнакът й се изви на дъга и от устата й потече вода. Дългите й бледи пръсти се сгърчиха върху дъските и тя пое няколко глътки въздух, макар клепачите й да бяха все така затворени. Очите на Николас се присвиха гневно, когато забеляза, че помощник-лекарят е сложил длан върху голото й рамо.

Никой не проговори, дори капитан Хол, който изглеждаше точно толкова смаян, колкото и останалите, задето момичето така внезапно им бе върнато от оня свят. Същинска Персефона.

— Госпожо — успя да изграчи Николас. — Добър ден.

Клепачите й трепнаха и тялото й се отпусна върху дъските. Косата й, потъмняла от водата, бе прилепнала о главата й. Моряците пристъпиха напред като един, наклониха се дружно, за да я погледнат, и бяха възнаградени с ококорен поглед със същия бледосин оттенък като на небето над тях.

— Ъм — прошепна дрезгаво момичето. — Привет.

[1] Онази част от екипажа, която поема управлението на пленен в битка кораб. — Б.пр. ↑

ТРИ

Болеше я всеки сантиметър от тялото, пулсиращата болка в главата така и не успяваше да заглуши вонята на кръв и пот, и на нещо друго, което й напомняше за фойерверки.

Огледа лицата едно по едно — плетените шапки, една оръфана перука, нахлупена съвсем накриво, няколко чифта влажни очи, избърсани скришом — и умът й започна да навързва нещата, сякаш четеше нова партитура. Нотите се превърнаха в тактове, тактовете — във фрази, докато накрая се разгърна цяла мелодия.

Не беше в музея. Явно я бяха изнесли навън, на сигурно място след странната експлозия от звуци и светлина. Кожата, косата и роклята й бяха вир-вода заради… Заради противопожарните пръскачки в музея, нали така?

А тези костюмирани хора… Навярно са репетирали в някоя съседна сграда и са се втурнали на улицата, за да помогнат. Или бяха пожарникари? Какви ли дрехи носят пожарникарите под униформите? Не, Ета — скастри се тя, — със сигурност не носят широки бели ризи и обувки с катарами, нито шапки като от реквизита на някой театър. Значи все пак бяха театрална трупа. Освен това май и те бяха пострадали от експлозията… Или нападението… Или каквото там се бе случило. Или разполагаха с отличен гримьор.

Мамо? Опита се да оформи тази дума с устни, но гърлото й бе като издрано с бръснач. Алис. Някой бе прострелял Алис. Алис бе… Алис… бе…

Мъртва.

Не можеше да е истина. Нямаше никаква логика.

Вдигна трепереща ръка, за да избърше прахоляка от очите си, да успокои паренето зад клепките. Небето се простираше необятно над нея без нито една сграда. Дали не бяха в парка? Пушекът се стелеше толкова плътно, че не долавяше познатите миризми на изгорели газове и гниещ боклук. Не се чуваха сирени и автомобилни аларми, само… скърцане на дърво. Плискане на вода.

Усещаше как земята се надига и спуска под нея.

Не си в музея.

Ета тръсна глава в опит да избистри мислите си, да прогони паниката.

Не си в Ню Йорк.

В съзнанието й нахлуха смущаващи картини, които явно си бе въобразила — тясна стаичка, мъртво тяло, кръв, пронизителен пукот, пропадане.

— Госпожо — обади се нечий дрезгав глас. — Добър ден.

Ета изви шия и очите й се насълзиха от яркото слънце. Не виждаше нищо отвъд кръга на изцапаните със сажди лица, но след миг тълпата пропусна две високи фигури. Единият, мъж на средна възраст, бе облечен в маслиненозелен жакет. Червената му коса, прошарена със сребърни нишки, бе прибрана на тила му. Мъжът се усмихна и разкри жълтеникави зъби.

В очите му блесна странно пламъче и той се обърна към по-младия мъж до себе си.

Той също бе висок, дори на фона на червенокосия гигант. Стоеше с леко разкрачени крака, сякаш да устои на люшкането на пода. Поклони се бегло и за миг лицето му се скри от погледа й, но Ета вече го бе зърнала и този едничък поглед й бе достатъчен, за да запечата образа му в паметта си. Носът и бузите на червенокосия руменееха, изгорели и напукани от слънцето, а кожата на младия бе наситенокафява, като целуната от слънцето. Изглеждаше сякаш е озарен отвътре от топлото сияние на разпалена камина.

От разстояние лицето му изглеждаше сурово, безстрастно, като издялано от камък. В мига, преди да се изправи, погледът му се впи в нея и тя се вгледа по-внимателно, видя белезите по скулите, следите от прорезни рани и наболата брада по изсечената челюст — все доказателства за бурен живот. А сетне и бледа усмивка.

С известно закъснение Ета осъзна, че я чакат да отговори.

— Ъм — едва успя да пророни. — Привет.

Неколцина от мъжете запристъпваха от крак на крак с доволни изражения. Други я изгледаха объркано.

— Привидение ли? — учуди се един и вдигна поглед към небето.

Ета се надигна на лакти и ги изгледа стреснато. Всички ли говореха с такъв акцент — звучеше й като британски. На фона на меко леещите се звуци, собственият й акцент звучеше твърдо и рязко.

Старомодни дрехи. Старомоден акцент. И като че ли… Старомоден кораб?

Изправи се с мъка до седнало положение и погледите на мъжете неочаквано се плъзнаха от лицето й към… Тя си пое рязко дъх и побърза да обгърне тяло с ръце. Роклята й бе срязана през средата и полуизсъхналата, плътна материя започваше да се смъква настрани.

Младият мъж й подхвърли тъмносин жакет. Вълната ожули студената й кожа и Ета с мъка удържа порива да зарови лице в плата, да се скрие. Жакетът миришеше на мъж, или поне така, както си представяше, че миришат мъжете — на пот, на кедрово дърво, на алкохол и море.

— Госпожо, добре ли сте?

Младежът, който седеше на известно разстояние от нея, бе толкова дребен, така незабележим, в сравнение с останалите, че до този момент не го беше забелязала. Наблюдаваше я изпитателно, с вирната брадичка, през кръгли, абсурдно малки телени очила, кацнали на носа му. Предната част на странните му панталони бе подгизнала, също и дългите до коленете чорапи и обувките с катарами и Ета бе обзета от ужасното чувство, че не е изключено да е повърнала върху него.

Лицето на юношата се изопна под погледа й. Едната му малка длан се вдигна и усука бялата кърпа, вързана под брадичката му, другата приглади косата му. Ръцете му бяха чисти, със съвършено оформени нокти, което й се стори твърде странно, предвид, че бяха на… на…

Кораб.

Завладяна от паника, Ета скочи на крака. Жакетът не можеше да спре погледите, а и не би могъл да я защити от оръжията им, но въпреки това се радваше, че се е загърнала.

— О, господи… — пророни тя.

Кораб. Та нали вече го бе видяла — преди платната да полетят към палубата и да я съборят. Преди гърбът й да удари ледената вода и глезенът й да се изкълчи, докато се мъчеше да рита. Всичките уроци по плуване в спортния център на Деветдесет и втора улица се оказаха излишни. Пръстите й бяха твърде премръзнали, зрението — твърде помрачено, за да успее да се измъкне от мрежата. Усетила бе болка, силна болка — в главата, в гърдите, във всяка частица от тялото си, разкъсващо се от болезнената потребност да диша.

Едва не се удавих.

Ета отмести поглед от юношата с телените очилца към онзи, дето бе проговорил, мъжът с тъмните, строги очи. Наблюдаваше я спокойно, сякаш я предизвикваше. Думите проникнаха в съзнанието й така ясно, сякаш ги бе изписал върху голата й кожа с дългите си пръсти.

Това ти ли си?

Мъжът скръсти ръце и изправи гръб, инстинктивно изопнал крака, за да устои на люшкането на океана.

Океана.

А не музея.

И не Ню Йорк.

Не се виждаше суша.

Само два високи дървени кораба.

И мъже… с костюми.

Костюми бяха. Нямаше начин да не са костюми.

Много добре знаеш, че не са. Ета се опита да преглътне и се сети за концерта. При тази мисъл сърцето й трепна, дробовете й се свиха. Алис е мъртва. Аз… музея… момичето…

Червенокосият мъж разбута останалите.

— Момичето е добре, а нас ни чака работа — обяви той, като направи знак на двамина плещести мъжаги. От брадите и главите им липсваха цели кичури, сякаш бяха опърлени, а и двамата бяха голи до кръста. Уви, ефектът от внушителните им мускули се губеше поради факта че Ета ги надушваше от близо три метра разстояние. — Господин Фелпс, господин Билсуърт, моля да придружите пленения екипаж до трюма. И се погрижете дърводелците незабавно да се захванат за работа.

— Да, капитане.

Тези мъже… до преди малко бяха воювали, нали? Не просто бяха воювали, а се бяха избивали.

Онзи каза да свалят хората в трюма — помисли си Ета. — Ще ги заключат.

Защо? Защото са от вражеския кораб? Къде, по дяволите, съм попаднала? Как се озовах тук вместо в музея?

— Ела тук, миличка — каза мъжът — капитанът — и протегна ръка, на която липсваха два пръста. Ета не знаеше дали да се довери на инстинкта си. Сърцето й трепна уплашено при вида му — толкова едър и целият в кръв. Но пък в жеста не се долавяше нищо заплашително, в думите му нямаше закана. Тя тръсна отново глава, за да прогони тази нелепа мисъл, преди да е направила нещо необмислено, като например да смъкне гарда. Ако възнамеряваше да я хване, щеше да му се опълчи с цялата нюйоркска решителност, която й бе останала. Огледа се за нещо остро.

— Не се страхувай, миличка — продължи мъжът, без да сваля ръка. Меки очи. Мек глас. Идеален за подмамване на нищо неподозиращи наивнички към ненавременната им смърт.

— Не ме наричайте миличка! — озъби му се тя.

Мъжът се покашля в опит да прикрие смеха си, но напразно.

— Хайде, не ни мислете за негодници. Ако някой се опита да ви нарани или ви хвърли непристоен поглед, ще се озове във водата да пасе раци от кила.

Непонятно защо Ета му повярва. Все пак, ако искаха да я убият, едва ли щяха да я извадят от водата.

И въпреки това тази мисъл ни най-малко не я успокои.

Не разбираше кои са тези хора, а ако съдеше по израженията им, и те бяха точно толкова изумени от присъствието й, колкото и тя от тяхното. Ако изобщо някой знаеше какво се случва и къде се намират, то това бе момичето под палубата — онова, дето я бе бутнало през блестящата, въздушна порта в музея.

— Негодници? — повтори Ета невярващо. — Вие какво… да не играете пирати?

Младият мъж я погледна докачено, но червенокосият сви небрежно рамене.

— Точно тъй, пирати. При това законни, макар да подозирам, че Негово Величество е на друго мнение. Онзи кораб там — той посочи кораба, който лежеше успоредно на техния. Безброй въжета и куки придържаха единия към другия — е капер, оборудван в Ню Лондон, Кънектикът. Нарича се „Чалънджър“. А този тук пленихме.

Така значи. Ета се насили да кимне. Ама разбира се.

Останалите на палубата мъже се захващаха за работа, щураха се напред-назад като мравки, заети да градят наново разрушената си колония. Мъкнеха дъски и греди нейде от дълбините на кораба, а също и от другия. Едни изчезваха под палубата, все още облени в кръв, други се появяваха, превързани и бинтовани. Стомахът на Ета се гърчеше мъчително и тя едва се сдържаше да не забие нокти в подаденото й палто и да раздере шевовете, само и само да направи нещо. Нещо различно от това да наблюдава безпомощно.

Не си безпомощна. Това че си повалена не означава, че си сломена. Трябваше просто да… да се ориентира в обстановката. Да си възвърне равновесието или каквото там обичаха да казват пиратите.

А тези тук тъкмо разчистваха палубата от…

Мъртви тела. Кажи го, Ета. Мъртви тела.

Алис. Те ли я бяха ранили?

Убили — поправи я същият вътрешен глас.

Ета извърна очи към водата, за да не гледа грозната сцена — как моряци с каменни изражения чевръсто прибират разкривените, безжизнени тела… и части от тела… в конопени чували. На хоризонта не се виждаше дори петънце. Нямаше земя. Нямаше и други кораби. Само искрящата синева на водата, която започваше да тъмнее ведно с небето. Само тя, тези кораби, тези мъже и тези тела. Пяната, която плискаше по палубата, бе порозовяла от кръвта.

Едва успя да се добере до перилата и да се наведе над потъмнялата вода, преди да повърне. Стисна очи и се опита да изтласка образите, които лепнеха в съзнанието й като колофон по лък. Когато най-после спря да повръща, цялата трепереше от изтощение, а също и от смущение.

Но се чувстваше по-добре. Олекнала.

— Госпожо…

Обувките й отдавна бяха изчезнали, ако изобщо са били на краката й. Босата й пета се плъзна върху нещо остро и метално и тя се вкопчи в мисълта, че най-после разполага с оръжие. Куката с множество зъбци бе голяма почти колкото главата й и тежеше два пъти повече. Ета едва успя да я вдигне във въздуха, без да я изпусне.

— Госпожо, моля ви — обади се червенокосият и завъртя очи към небето. — Бих предпочел да умра от харпун, отколкото от абордажна кука. На момчетата, дето ще чистят след мен, ще им е далеч по-леко, повярвайте ми.

— Може би няма да е зле да премислите какво точно смятате да правите. — По-младият мъж стоеше на мястото си, скръстил ръце пред широките си гърди. На нея ли говореше?

Едва тогава Ета забеляза, че и неговите дрехи са подгизнали като нейните.

Глупачка. Как, мислиш, си се озовала обратно на палубата?

— Аз не… вие ли ме… спасихте? — попита тя.

— Струва ми се, че отговорът е очевиден — отвърна мъжът остро.

Червенокосият се обърна към по-младия и закри с рамене изражението му от погледа й. След това се врътна отново към нея и й смигна.

— Не му обръщайте внимание. Позволено му е да се държи любезно само един ден в годината, а този ден, уви, вече отмина.

Другият кимна рязко вместо поклон и се представи:

— Николас Картър. На вашите услуги, госпожо. А това е капитан Натаниел Хол. Ще имаме ли удоволствието да научим и вашето име?

Ета се поколеба. Погледна ги отново — първо единия, после другия. Капитан Хол бе сплел пръсти зад гърба си и продължаваше да се усмихва дружелюбно.

Ситуацията бе толкова необичайна, а и Ета все още не бе сигурна дали сънува, или умът й е помрачен, че този въпрос я накара да се замисли.

Може би няма да е зле да премислите какво точно смятате да правите. При спомена за тия думи ръцете й се вкопчиха неспокойно в жакета. Тя поизправи гръб, взела решение.

Каквото и да се случваше тук, важното бе да оцелее, а в този момент като че ли бе по-разумно да прояви известна вежливост.

— Казвам се…

— Хенриета! — викна нечий глас. — Къде си? Хенриета?

— Хенриета? — повтори капитан Хол.

— Ета — поправи го Ета и се огледа за източника на виковете. — Ета Спенсър.

Момичето се появи сред облак шумолящ зелен плат и разчорлени тъмни коси. Лицето й, и без това бледо, съвсем пребледня и доби зеленикав оттенък при вида на гледката, която се разкри пред очите й. Запристъпва бавно през локвите кръв, които все още не бяха почистени от юнгите с кофите.

Ето я и нея. Значи не беше плод на трескавия й мозък.

— Госпожо — обади се дребният млад мъж с очилцата. — Успокои ли се стомахът ви?

Ета надуши миризмата на повръщано, забеляза потта, избила върху челото и горната устна на момичето. Кръвясалите му очи се впиха в нея.

— Толкова ме уплаши! — изохка то.

Ета се принуди да протегне ръце, за да я задържи да не падне, а също и за да й попречи да се приближи твърде много. Девойката бе по-дребна от нея, но изглеждаше по-висока заради вдигнатата коса, макар прическата й да бе започнала да провисва настрани. Широките поли на роклята й се люшнаха напред. Отблизо, на фона на бръшляненозеления плат, лицето й изглеждаше още по-болезнено бледо.

Съмнявам се. Ета понечи да се измъкне от хватката и усети как в ръката й се впиват нокти. Кафявите очи на момичето бяха обрамчени с гъсти, тъмни мигли, устните — разтегнати в усмивка, едновременно подигравателна и безмилостна.

Предупреждението бе ясно: Да не си гъкнала.

Ета впрегна всички сили, за да запази самообладание. Вече бе отворила уста и острите думи бяха готови да се търкулнат от езика й, но се насили да замълчи.

Може би няма да е зле да премислите какво точно смятате да правите.

Това момиче знаеше какво се е случило. Знаеше къде се намират. Единствено от нея можеше да изкопчи информация, а това щеше да й се удаде само ако си държи устата затворена, а ушите — наострени.

И без това знаеш какво се случи. Тази тук те бутна. Ета въздъхна шумно и извърна лице към морето. Не беше сигурна дали няма да издаде смущението си.

— Ама наистина — продължаваше момичето, — излишно се паникьосваш. Нали ти казах, че всичко ще е наред! Тези господа не биха навредили на нас, пътничките.

— Звънтенето на саби може да разклати и най-здравите нерви — отбеляза капитан Хол. — Госпожице…

— О!… София Айрън… ъ, Спенсър — момичето направи лек реверанс и Ета забеляза, без особено състрадание, че залитна леко, стисна за миг очи и притисна юмрук към корема си. — А това… това е сестра ми.

Страда от морска болест.

— Нима? — Устата на Николас се изви презрително. — Действително, приликата е очевидна.

Озадачена от тази размяна на реплики, Ета едва не ахна, когато забеляза реакцията на София — при вида на Николас вежливата й маска се смъкна за миг, разкривайки неприкрито отвращение. Всичко трая само секунда, но Ета не би могла да го забрави.

Капитан Хол изгледа накриво Николас, сетне се обърна към младия мъж с очилата.

— Ще бъдете ли така добър да ни кажете и вашето име, а също и името на кораба?

— О! Разбира се. Корабът се казва „Ардънт“ — отвърна момчето. — А аз съм Ейбрахам Гуд, помощник на корабния лекар, а от днес ваш най-покорен слуга, господине.

— Твърдо си решен да не попаднеш в трюма, а? — подсмихна се капитан Хол. — Готов ли си да обслужваш почетния екипаж, без да се оплакваш?

— За мен ще е удоволствие — отвърна смело господин Гуд и изпъна рамене, при това така решително, че Николас завъртя подигравателно очи.

— Къде е капитан Милбрук? — попита „сестрата“ на Ета, като се огледа. — Сега корабът е във ваши ръце, така ли?

Акцентът й не беше британски. Говореше по-скоро като звезда от черно-бял филм със старателно модулирани гласни и съгласни. Далеч не така, както се изразяваше в музея.

— С дълбоко прискърбие се налага да ви съобщя, че капитанът загина, госпожо — дребният мъж с очилата пристъпи напред. Наложи се да извиси ясния си глас, за да може да надвика тропането на дърводелците.

Николас и капитан Хол си размениха погледи.

— Това май доста те улеснява — отбеляза червенокосият.

Николас сви рамене, но очите му се отклониха към Ета.

— Не искате ли да се върнете в каютата си и да си починете? Днешният ден се оказа сериозно изпитание за вас.

— Да — побърза да отвърне София, преди Ета да успее да отвори уста. — Много разумно от ваша страна. Ще може ли да продължим да ползваме старите си каюти?

— Определено не бих ви сложил в общото помещение с хората ми — отвърна Николас. — Така че нямам нищо против.

Ета се обърна изненадано към него. Значи… той отговаряше за кораба, а не капитан Хол? Това означаваше, че… капитан Хол бе начело на другия кораб, „Чалънджър“, а Николас щеше да поеме командването на пленения „Ардънт“. И мъжете, които бяха вкарали в трюма, бяха оцелелите моряци на „Ардънт“.

София я хвана под ръка.

— Съжалявам за загубата ви — обади се господин Гуд.

Ета вдигна недоумяващ поглед и София отново заби нокти в ръката й.

— Капитан Милбрук бе чичо на младите дами — поясни Гуд като се почеса по главата. София, внезапно припомнила си, че е съсипана, избърса сухите си очи, а през това време помощник-лекарят продължи: — Придружаваше младите дами до Англия след смъртта на баща им и продажбата на плантацията им в Ню Провидънс. Едва преди няколко дни отплавахме от Насау.

Насау? Ню Провидънс? Защо имаше чувството, че не говорят за Ню Йорк, нито за Род Айлънд?

— Ах, какво злощастно стечение на обстоятелствата — отбеляза капитан Хол с учудващо равнодушие.

— Простете неучтивостта ми, но бих… — София преглътна театрално. — Бих искала да отведа сестра ми долу и да ви оставя да си вършите работата. Може би… — внезапен порив на вятъра люшна кораба и тя преглътна отново и стисна очи — … може би господин Картър ще бъде така добър да ни придружи?

Николас я изгледа така, сякаш предпочиташе да си изтръгне ноктите.

— С най-голямо удоволствие — отвърна той сковано.

София се усмихна сухо и кимна, след което пожела на капитан Хол и господин Гуд приятен следобед. Ета с мъка овладя треперенето на краката си и тръгна след нея. Николас вдигна капака за долната палуба — решетка от тъмно дърво.

Не — помисли си Ета, понеже в главата й нахлу споменът за тялото, за кръвта, за разкривеното лице. — Не ме карайте да се връщам долу…

Но естествено, нямаше избор. София опря длан в кръста й и я бутна толкова силно, че кракът на Ета се оплете в подгъва на роклята й.

— Не се страхувайте, напълно безопасно е — увери я Николас и й протегна ръка. Ета се постара да мисли единствено за топлия натиск на пръстите му, а не за острия наклон на стълбата, за миризмата на кръв и барут. Стълбата всъщност не беше стълба, а поредица от стръмни, тесни стъпала. Ета вдигна полите на роклята си с едната ръка, а с другата се вкопчи в ръба на отвора над главата си. При всяка крачка мокрите, груби дипли се оплитаха около глезените й.

И все пак успя да се удържи да не падне, а също и да не стисне ужасено очи. Въздухът все още тежеше от пушек, но този път мъглата не беше непрогледна. Успя да огледа дългата долна палуба. От квадратните отвори в стените, към които моряците бутаха тежки оръдия и ги привързваха с въжета, струеше светлина. Не можеше обаче да различи какво има в дъното на коридора — там бяха опънати платнени завеси, които криеха нещо.

Накрая събра смелост да погледне и в краката си и с облекчение установи, че някой е преместил тялото. Същият някой бе изтъркал и последната капка кръв така усърдно, че дъските бяха с един нюанс по-бледи от съседните. Тук долу ремонтната дейност кипеше с пълна пара. Отломките бяха изметени към стените, а онези от мъжете, които не кърпеха стените, ровеха из купчините и хвърляха безполезните парчета дърво и неизползваемите късове стъкло през амбразурите, зад които вълните само чакаха да ги погълнат.

Тя отстъпи към стената, за да направи място на другите двама, които слизаха след нея по стълбите. Петата й отново опря нещо студено — на пода, току до стената, блестеше малък нож за масло. И преди да осъзнае какво прави, ножът се озова в ръката й, притиснат плътно в гънките на роклята.

Какво правиш — скара се сама на себе си. Стисна здраво лекия нож и обгърна с пръсти гравираната метална дръжка.

Опитвам се да се защитя.

Какво като не знаеше как да го използва? Пък и надали бе толкова сложно, трябваше само да държи острието навън. Тя съсредоточи мислите си върху ножа, върху извивката му, върху топлината в дланта си със същата концентрация, с която се захващаше с ново музикално произведение. И едва сега дишането й най-после се успокои.

София бе следващата, която се спусна по стълбите, притиснала корема си с ръка. Чифт кожени обувки, които звучно шляпаха при всяка крачка, оповестиха появата на Николас. Солената вода със сигурност ги бе съсипала, но Ета нямаше намерение да се чувства гузна.

— Не бива да припарвате до общото помещение — обади се той, забелязал, че погледът на София се е спрял върху завесата в дъното на палубата. — Освен ако не искате да използвате тоа… ъ, умивалнята. Там е настанен екипажът. Можете да излизате на чист въздух, когато пожелаете, но едва след като приключим с ремонта, и то само с придружител. И при никакви обстоятелства не бива да пристъпвате в трюма, където държим пленниците.

— Ние… — проговори с мъка София, сетне млъкна, за да се овладее. Очите й пламтяха в мрака. — Ще се постараем да не контактуваме с вас, освен ако не е абсолютно наложително.

— Така и очаквах — отвърна рязко Николас и се обърна. — Ще поднеса извиненията ви за отсъствието на вечеря.

— Сигурно безкрайно се наслаждаваш на цялата работа — озъби се неочаквано София. — Колко бързо се върна червеят, та да се опита да пропълзи обратно. Ако знаех, че ще си ти, никога нямаше да се съглася.

Та те се познават — удиви се Ета. Погледна единия, после другия — очевидната ненавист, изписана на лицето на София, старателно поддържаното равнодушие на Николас и не намери никакво обяснение.

— Ако ви дотрябва нещо от лечебницата или от кухнята — продължи Николас, сякаш София не бе казала нищо, — моля да уведомите някой юнга. С удоволствие ще ви донесе каквото ви е нужно.

— Днес не смяташ да влизаш в ролята на слуга, така ли? — прекъсна го подигравателно София.

В задната част на кораба имаше три врати. Николас отвори първата вдясно и Ета разпозна тясната каюта, от която бе излязла. Но вместо да пусне двете момичета да минат пред него, Николас внимателно огледа помещението, сякаш да се увери, че няма кой да ги чуе. Бяха сами, с изключение на младия моряк, който търкаше дъските с камък.

— Доколкото разбирам — продължи той с тих глас, — сте знаели, че корабът ви ще бъде пресрещнат от друг. Така ли е?

Ета зяпна насреща му. Не, не знаеха. Та нали само преди час — чакай, колко време бе минало от случката в музея?

— Дядо ми явно не разсъждава така трезво както някога — каза София, — щом се е доверил точно на теб.

— А за да избере вас, навярно е бил напълно отчаян — отвърна Николас. — Възложиха ми да ви отведа в Ню Йорк и що се отнася до мен, контактите ни ще се свеждат единствено до това. — Той погледна над раменете им към дъното на палубата. — За да си спестим излишните въпроси, ще е по-добре никой да не заподозре, че не плячката е била целта на нападението. Разбирате ли какво искам да кажа?

Ню Йорк? Тези две думи пробудиха първата слаба надежда в този така объркан ден.

— Чудя се какво ще стане, ако истината все пак излезе на бял свят? — отбеляза с меден глас София. — Какво ли ще си помислят хората ти, ако разберат, че са си рискували живота за награда, която така и няма да видят?

Нещо в тези думи пропука хладнокръвието, което Николас очевидно с мъка запазваше. Той замахна с ръка и с всички сили удари с длан по стената току до главата на София. Сетне се приведе към нея, за да я погледне право в очите.

— Можете да ме оскърбявате колкото си искате, госпожице Айрънуд, да кълнете и ругаете както ви хрумне, но ако още веднъж заплашите охраната ми, обещавам ви, думите ви няма да останат ненаказани.

Айрънуд?

София дори не трепна. Отвърна на заканата му с надменна усмивка, въпреки пребледнялото си лице. Николас отстъпи назад, а очите му горяха. В тишината, последвала тази размяна на реплики и нарушавана единствено от скърцането на кораба, Ета осъзна на какво бе станала свидетел, какво бе открило това момиче: средство, с което да отваря стари рани.

Ако София, омаломощена от морската болест, можеше да бъде такъв опасен съперник, то Ета започваше да се плаши какво ли я очаква, когато момичето се посъвземе.

Разкъсвана между желанието да ги остави да разменят горчиви думи, от които вероятно би могла да извлече някаква информация, и нежеланието да гледа как се препират, Ета притисна отново тъпото острие на ножа в бедрото си, вдиша дълбоко студения, солен въздух и се осмели да ги прекъсне:

— Напълно разбираме — каза тя. — Благодарим ви.

Думите й произведоха очаквания ефект. Николас се обърна към нея и кимна кратко.

— Ще изпратя вечерята ви в каютите. Опитайте се да си починете, госпожице Спенсър.

Ета кимна, без да вдига поглед. Николас тръгна към стълбите и въздухът сякаш се раздвижи, кожата на тила й настръхна под погледа, който й хвърли, преди да се обърне.

Когато стъпките му заглъхнаха, Ета се извъртя рязко към София.

— Какво, по дяволите, става тук?

София се облегна на стената, притиснала опакото на ръката си към устата. При думите на Ета лицето й се изопна.

— Да не си посмяла да кажеш нещо, докато не ти разреша, в противен случай не отговарям за действията си.

Ета бутна вратата на каютата и пристъпи вътре, стиснала топлата дръжка на ножа.

— Искам да знам коя си — настоя тя. В отсрещната стена имаше малко кръгло прозорче, но светлината бе твърде оскъдна.

София приклекна с разтреперани нозе, вдигна отнейде метален фенер и го сложи върху малкото писалище.

Ета се дръпна назад — искаше й се да се отдалечи от миризмата на повръщано и от студения, преценяващ поглед на София. Искаше да облегне гръб на вратата — ако нещата не се развиеха както трябва, можеше да се измъкне и да заключи София в каютата.

Момичето се отпусна тежко на ръба на койката и придърпа ведрото към себе си с крак.

— Проклет кораб, проклет предател, проклето поръчение…

— Обясни ми! — не се предаваше Ета. — Как се озовахме тук и къде сме всъщност? И кои са тези хора?

— Не би трябвало да ти казвам нищо след тази главозамайваща проява на глу… — София потръпна мъчително. — Глупост.

— Ти ме бутна — изсъска гневно Ета. — Направи ми нещо, доведе ме тук!

— Естествено, че ще те бутна — София подсмръкна. — Мотаеше се като теле. Щяхме да се бавим до утре, както се беше разлигавила. Направих услуга и на двете ни.

— Ти ли… — Ета с мъка изговори думите. — … Ти ли застреля Алис? Тя се опита да те спре, така ли?

Мислите й препускаха, опитваше се да навърже защо Алис е била точно там, а не в централната аудитория, нито пък в кабинета на майка й на горния етаж. Така и не бе проверила дали чантата на Алис бе с нея — при други обстоятелства вероятно щеше да реши, че някой се бе опитал да я обере. Но съвпадението бе твърде подозрително. Обяснението бе твърде просто.

— Алис ли? — повтори София неразбиращо. — Онази дъртофелница ли? Нямам представа кой я е застрелял — имаше и други пътешественици от клана, наглеждаха как напредваме. Ако не е бил някой от тях, мога само да се радвам, че не застреляха и нас.

Ета се втренчи в нея неразбиращо. София се изсмя на сащисаното й изражение и в този миг и последната следа от самообладанието на Ета се пропука и стопи.

Тя извади ножа с разтуптяно сърце и цялата разтреперана го притисна в шията на София. Инстинктът надви логиката, състраданието, търпението. Грозното чувство, което пулсираше във вените й, бе непознато, плашещо.

Какво правиш?

София я зяпна изненадано и тъмните й очи се разшириха. Сетне изцъка нетърпеливо с език и рязко се приведе напред към острието, така че на връхчето му се появи капка кръв.

И преди Ета да успее отстъпи назад, София я стисна за китката и избута ръката й. Кожата й бе толкова бледа и гладка, че и лунната светлина би й завидяла. Тъмните й очи пламтяха одобрително. Сякаш Ета бе преминала някакво неизказано изпитание.

Ета усещаше ускорения й пулс. Момичето дръпна ръцете й към гърлото си.

— Тук — каза тя. — Точно тук. Ако прободеш тук, кръвта ще изтече като на заклано прасе, неспособно дори да изквичи, и ще можеш да се измъкнеш. Запомни го добре. — Ета кимна, но от стегнатото й гърло не излезе нито дума. София изкопчи ножа от ръката й и го запокити срещу стената с такава сила, че острието му се заби в дървото и дръжката затрептя.

— На никого не би му хрумнало, че ще направиш нещо такова — продължи София. — Дори аз, глупачката, не го очаквах. Браво на теб. Харесвам хората с дух. Но срещу мен подобен ход няма да ти помогне.

— Хайде, хайде. Виж се само колко ти е зле — Ета направо не можеше да се познае, дотолкова я бе променил гневът, а сега и чувството на безпомощност. Ето така се бе почувствала, докато се давеше, когато гледаше как повърхността на морето потъмнява и се отдалечава с всяка секунда.

София се изправи, вдигна сребърната кана от писалището и изля съдържанието й в малка порцеланова купа, след което наплиска лицето, шията и ръцете си. Когато приключи, изгледа купата с неприязън.

— Мразя този век. Толкова е… примитивен, не мислиш ли?

— Кой век? — прошепна Ета.

— Ама на теб наистина ти е за пръв път, а? Наистина не си знаела? Невероятно. — София вдигна глава и устните й се изкривиха в усмивка. — Познай.

Ета съвсем не държеше да изказва предположението си на глас, но само така щеше да разбере истината.

— Осемнадесети? — каза тя, най-вече заради костюмите. — Довела си ме в осемнадесети век?

Гласът й изтъня от отчаяние.

Кажи ми, кажи ми, просто ми кажи.

— Никой не те е водил никъде — тросна се София. — Чисто и просто умееш да пътуваш.

ЧЕТИРИ

Да пътува. Ета прехвърли думата като да бе от глина, позволи й да приеме форма, заглади я, сетне се опита да я оформи другояче, та да я смели. Да пътува. Да пътуваш, предполагаше някакъв избор — да прекосиш разстояние по собствена воля, с определена причина. Ета бе последвала воя и писъците, понеже искаше да си докаже, че не е луда, че този шум си има източник, има си причина. А той я бе довел…

До стълбите.

До стената от трептящ въздух.

Но не… това не беше цялата истина. Довел я бе до София, а София я бе завела до стълбището, понеже…

— Изпратили са те да ме доведеш тук — възкликна Ета, успяла да навърже поне това. — Престорила се беше на цигуларка… осигурила си беше участие на концерта.

София нетърпеливо завъртя пръсти.

— Бъди така добра и ми подай онази влажна кърпа.

Ета извади кърпата от купата с вода и я хвърли в лицето й. Кърпата звучно удари голата й кожа и Ета неволно се усмихна.

София се изправи в тясното легло и полите на роклята й се изсипаха през ръба.

— Ама и ти си в едно настроение…

Ета с мъка потисна желанието си да изпищи.

— Защо ли?

Настъпи мълчание, нарушавано единствено от тропането на чукове и подвикванията от горната палуба.

След известно време София се обади:

— Колкото и да ми е забавно да те гледам, не мога да допусна да се оплетеш. Ако се изпуснеш и се издадеш, гилотината ще падне върху моята шия, не върху твоята.

Ета дръпна сложения до вратата разклатен дървен стол и попита:

— За кое да се изпусна?

София се облегна назад. Беше толкова дребничка, че изтегна цялото си тяло върху койката, без да свива крака. Сетне сгъна влажната кърпа и я сложи върху очите и челото си.

— За цялата тази работа. Ако се изпуснеш пред моряците или пред някой друг, че умееш да пътуваш във времето, и двете отиваме по дяволите. — Тя вдигна кърпата и погледна Ета с присвити очи. — Искаш да кажеш, че не знаеш нищо? Родителите ти не са ти казали?

Ета сведе поглед към ръцете си и се вгледа в червената, разранена кожа на кокалчетата си. Въпросите увиснаха във въздуха като наниз заслепяващи диаманти.

Тя вдигна глава, понеже въпреки всички съмнения я споходи идея.

— Ако аз ти отговоря, ще трябва и ти да ми отговориш на един въпрос.

София завъртя подигравателно очи.

— Щом толкова държиш да си играем игрички…

— Не познавам баща си — започна Ета. — Никога не съм го познавала. Мама твърди, че го срещнала само веднъж. Краткотрайна връзка. А сега е твой ред — защо ме питаш за родителите ми?

— Не твърдя, че си го наследила от баща си — София вдигна вежди. — Дарбата може да се наследи и от двамата.

Тогава значи…

Мама. О, господи — Ета се вкопчи в писалището с всички сили, за да не се свлече на пода — краката й напълно омекнаха. Мама.

… не можеш току-така да я откъснеш от пътя, който ù е предначертан, без да има последици!

… не е готова. Не е преминала нужната подготовка и няма никаква гаранция, че нещата ще тръгнат по план.

Значи не са говорели за дебюта.

Мислите й съвсем се объркаха, а чувството за вина я сграбчи с железни нокти. А тя бе наговорила такива ужасни неща на Алис, мислейки, че учителката й се опитва да я спре.

Опитвала се е да ме защити. Майка й е искала Ета да пътува, а Алис не е била съгласна. Дали и тя бе от тях — от пътешествениците? Очевидно Роуз я бе посветила в тайната им, макар на самата Ета да не бе казала нищичко. Как е възможно да знаят такова нещо и да не го споменат нито веднъж? Защо ще искат да я поставят в такова положение?

… очевидно не познаваш Ета, щом така я подценяваш. Тя ще се справи.

Да се справи с кое?

Ета се насили да раздвижи челюст и се обърна към София с подновена подозрителност. Ако майка й бе искала подобно развитие на нещата, щеше просто да й каже да тръгне със София. Оглушителният вой, смъртта на Алис — тези неща не биваше да се случват.

Сега е времето й.

Сред хаоса в главата й изникна нова мисъл. Очевидно Роуз и Алис са знаели, че един ден Ета ще пътува във времето и може би от доста време са спорели как да го предотвратят, как да я защитят. Вероятно затова не й бяха казали, че притежава такава дарба — защото са спорели кога точно да й кажат.

Очевидно са пропуснали подходящия момент — помисли си Ета и се напрегна да успокои дишането си. Отдавна го бяха пропуснали.

Внезапно я обзе панически страх за майка й. При положение че някой от пътешествениците — някой от онези Айрънуд, които са ги наблюдавали — е убил Алис, без да му мигне окото, само и само да се добере до Ета, тогава как би могла да е сигурна, че не са направили същото и с майка й, ако и тя се е опитала да ги спре?

Защо бяха дошли точно за нея? Защо им бе нужна точно тя?

— Струва ми се, че си достатъчно умна, та да се ориентираш — отбеляза София. — Дарбата се наследява от единия или от двамата родители — обикновено само от един, понеже редиците ни значително са намалели и често сме принудени да се женим за хора извън нашите кръгове. Шансът да се родиш с такава дарба става все по-малък, но ти явно си го наследила от майка си. Роуз Линдън.

Линдън? А не Спенсър? Но защо майка й ще си сменя фамилията — нима сама си я беше измислила или това бе фамилията на бащата на Ета? И въобще какво беше неговото място в тази история?

— Определено й се носи славата сред пътешествениците. Един ден просто изчезнала и настъпила страхотна суматоха.

Като че ли безкрайно се забавляваше при мисълта, че светът на Ета се разпада. А Ета беснееше, задето София очевидно възнамеряваше да я накара да се моли за всяко късче информация.

Но Ета също умееше да играе тази игра.

— Няма ли да ме попиташ още нещо? — подметна тя и изправи рамене.

Устата на София се изви иронично.

— Чувала ли си името Сайръс Айрънуд? — попита тя след няколко минути. — Говори ли ти нещо?

— Това са два въпроса — отбеляза Ета. — И „не“ е отговорът и на двата. Как става тази работа с пътуването?

София простена.

— За бога! Години наред ни обучават и инструктират, а сега се очаква да сдъвча цялата информация и да ти я дам наготово, така ли?

— Точно така.

— Това е нещо като… взаимодействие, специално взаимодействие, което определени хора поддържат с времето от хилядолетия насам. Няма машина на времето, ако това очакваш да ти кажа. Получава се далеч по-… естествено. Дядо ми не обича думата „вълшебство“, но като че ли тя най-точно описва нещата. Предците ни са имали уникалната дарба да се възползват от пукнатините в тъканта на времето, да минават през пролуките и да се появяват в съвсем друга епоха.

Ета не можеше да прецени коя част от обяснението звучи най-налудничаво. Че материята на времето може да се пропука или че София бе използвала думата „вълшебство“, без да се разсмее.

— Такива естествени процепи или пукнатини се срещат на много места из света. Наричаме ги „проходи“ и съществуват открай време, а членовете на семействата ни винаги са умеели да ги намират и използват. Всъщност е доста просто, но на теб сигурно ти е трудно да схванеш. — София се намести по-удобно на койката. — Проход в средновековен Париж би могъл да те изведе, да речем, в Египет по времето на фараоните. Все едно влизаш в тунел и се придвижваш между двата входа.

Ета кимна и се опита да съживи кръвообращението в премръзналите си крайници, а въпросът, който си бе наумила да зададе, остана неизказан, прекъснат от неканена мисъл. София бе казала „предците ни“. В първия момент Ета бе решила, че има предвид техните предци, на София и дядо й, на клана Айрънуд, но дали някои от тези безименни предци не бяха и нейни? На семейство Линдън?

Тази мисъл изпълни с изгаряща, почти непоносима надежда онова тъмно, прашно кътче в сърцето й, което бе заключила още като дете. Никога не си бе позволявала да мечтае за други роднини — струваше й се неблагодарно, предвид огромната любов на майка й и Алис. И все пак… семейство. Семейство с корен и десетки клонове, ако съдеше по казаното от София — от един от които бе паднала самата тя.

— В сандъка в съседната каюта съм прибрала още една рокля за теб — обади се София, сетне махна пренебрежително с ръка. — Ама сигурно и в нея няма да се побереш, като знам, че едва те напъхах в тази.

Намекът така и не я жегна, понеже в този момент Ета се сети за нещо ужасно.

— А къде са ми нещата? — попита тя. Дрехите й, обеците от майка й…

— Грозната ти рокля изгорих още щом минахме през прохода — отвърна София. — И без това беше съсипана. А обеците ти са в една торбичка… някъде тук.

Паниката, сграбчила сърцето й, отпусна желязната си хватка.

— Сигурна ли си, че не си ги изхвърлила?

— Признавам, че доста се изкуших. Вярвай ми, човешката история нямаше да забележи липсата на чифт отвратителни обеци. От друга страна… перлите са истински. Реших, че може да ти дотрябват някой ден. Да ги продадеш.

Ета я изгледа изненадано. Да ги продаде?

— Върви да вземеш проклетата рокля. Също и долни дрехи. Всичко е увито в пергаментова хартия — настоя София. — И побързай, ако обичаш. Готова съм със следващия въпрос.

Ета се изправи на вдървените си крака, но преди да отвори вратата, спря и се ослуша. Когато се увери, че отпред няма никого, излезе в коридора и се шмугна в съседната каюта, която се оказа съвсем същата като тази на София. Вътре нямаше почти нищо — нито дори писалище, така че веднага съзря сандъка и клекна пред него. Тежкият капак изскърца недоволно, когато го вдигна, а отвътре се надигна прекрасното ухание на рози.

Върху одеялото, покриващо съдържанието на сандъка, бяха пръснати кесийки с розови листенца. Напъхани бяха даже в кожените обувки, които Ета отмести настрани. Кафявият пакет на дъното бе завързан с канап и завит с още едно одеяло. В сандъка имаше още: бутилка, която ухаеше на розова вода, четка за коса и малка кадифена торбичка — нищо друго. При вида й Ета най-после издиша глътката въздух, която прогаряше дробовете й.

Обеците се търкулнаха в дланта й и самообладанието отведнъж я напусна. Риданието заклокочи дълбоко в гърдите й и изригна с такава сила, че цялото й тяло се разтресе. Притисна чело в юмрука си и усети лекото убождане на обеците.

Не биваше да излиза от каютата на София. Сама тук, където не бе принудена постоянно да е нащрек и да отбива нападки, просто не можеше да се удържи. Сега не се налагаше да се преструва на смела, на самоуверена. Не се налагаше да доказва нищо.

Алис. О, господи. Алис. Ета се взря в дланите си, сякаш очакваше да види следи от кръв. Убили я бяха, за да се доберат до Ета — о, защо, защо не се бе вслушала в думите на Алис? И защо Алис се бе опитала да ги спре?

Трябваше да се овладее, иначе нямаше да намери сили да излезе от стаята. Нямаше да намери начин да се върне в своето време.

Дишай, патенце. Брой с мен. Раз, два, три, раз, два, три…

Гласът на Алис надвика разпокъсаните й мисли. Ета вдиша влажния въздух, съсредоточи се и бавно издиша, както я бяха учили. От толкова отдавна не бе попадала в плен на паниката и страха, че бе забравила колко е лесно да се подхлъзнеш в хватката им.

Затвори очи.

Заслушай се в музиката.

Слушай.

И Ета се заслуша. Заслуша се в песните на моряците на горната палуба, в пулса, който блъскаше припряно, необуздано в ушите й. Инстинктивно вдигна ръце, изви ги около въображаемата цигулка и засвири, за да си възвърне равновесието. Спря веднага щом осъзна какво прави.

После издиша шумно през нос и разтърка с пръст горната му част.

Мама е искала да пътувам. Не по този начин, в това бе сигурна, но все пак е искала някой ден да пътувам. Искала е да знам, да разбера каква дарба притежавам. Ето че едва сега се натъкваше на голямата тайна на майка си — истината на живота й, причината така ревностно да пази всеки спомен от миналото си. Сега разбираше защо майка й така внезапно се затваряше в себе си, защо така често се отнасяше нанякъде. И въпреки страха и ужаса почувства, че нещо най-после си е дошло на мястото. Леденият възел, в който се бе изкривила връзката им, най-после се бе разплел. Обзе я отчаяна потребност да намери майка си, да се увери, че е невредима, да поговори с нея, за пръв път истински да я опознае.

Но това не отговаряше на въпроса защо Роуз бе пазила тайната толкова дълго време. Единствените й пътешествия през последните години бяха между различни географски дължини, между земи и океани, Ета бе сигурна в това. Тогава защо навремето е изчезнала, както твърдеше София? И каква част от историите й бяха истина, а не измислици, целящи да приспят едно неспокойно малко момиче?

Трябва да се върна.

Откакто се бе събудила на този кораб, внимателно граденото й самообладание се бе изпарило, а на негово място бяха останали единствено суров инстинкт и воля. В първия момент се бе почувствала объркана и уплашена, но ако не друго, бе доказала на себе си, че е готова да се бори. Да се защитава. А сега трябваше да впрегне цялата си решителност, за да оцелее на всяка цена. Да използва способността си да устоява на натиск и напрежение и да измисли как да се върне у дома.

У дома… В нейното си време. В Ню Йорк.

Пъхна крака в тесните обувки и си сложи обеците, като на няколко пъти провери дали няма опасност да паднат. Едва доловимата им тежест щеше да й напомня за дома, за майка й, за Алис, за дебюта…

Чакай малко. Та Ета можеше да пътува във времето — не би ли могла да се върне обратно в онзи миг, в който се бе скарала с майка си и с Алис? Да използва дарбата си, за да се върне назад във времето, да напусне концерта и да отведе Алис и майка си със себе си?

Би ли могла да спаси Алис?

Открай време имаше съвсем ясна представа накъде върви животът й. Всеки път, когато хващаше цигулката, се бореше именно за това — да не се отклони от пътя. Бъдещето й бе сцената, концертите, записите… И все пак под тази увереност неизменно дебнеше едва доловимата сянка на колебанието. Открехването на вратата, за чието съществуване дори не бе подозирала, бе такова огромно изкушение, че въображението й мигом я отвори широко и престъпи през прага. Какво би било, запита се тя, да може да иде, където поиска, когато поиска?

Да опознае отдавна изчезнала империя.

Да прекоси континенти и да види чудесата на света, преди историята да ги погуби.

Да седне сред публиката в Кернтнертор във Виена и да изслуша дебюта на Девета симфония на Бетховен.

Да си изпроси урок от Бах в годините му в Лайпциг.

Да спаси Алис.

Нима имаше друг избор, освен да научи колкото може повече, така че да се върне в нужния момент? Налагаше се да търпи подигравателните усмивки на София, въпреки смразяващата мисъл, че навярно гледа в очите убийцата на учителката си, или поне в очите на човека, който бе имал пряко участие в смъртта й.

Ще се справя — помисли си Ета и се наведе да вдигне пакета. — Ще се върна.

Пък ако ще да трябва да се бори за всяка една крачка. Когато се върна в каютата, София седеше на ръба на леглото.

— Ти какво, да не се изгуби? — сопна й се тя и отново се наведе над кофата. След глътката свеж въздух на Ета също й се догади от миризмата на жлъчен сок и повръщано. — Как така на теб нищо ти няма, а аз…

Докато София се привеждаше над кофата, Ета се извърна и дръпна връвта от пакета, смъкна хартията. В ръцете й остана купчинка лен, памук и коприна. И нещо, което подозрително напомняше на корсет.

— Какво да правя с тия неща?

— Свали си мръсната рокля и сама ще се ориентираш — сряза я София. — Започни с ризата — онова тънкото, дето прилича на нощница. После слагаш чорапите и ги захващаш с жартиерите. И да, няма как да минеш без тях.

Някой бе срязал предницата на роклята й ведно с корсетоподобната дреха отдолу, след като я бяха извадили от водата. Разрезът стигаше почти до талията й. Можеше да я смъкне съвсем лесно, но мокрите връзки на корсета се бяха оплели, когато бе дръпнала жакета на Николас, за да се прикрие. Когато ги разхлаби, вече не беше трудно да разтвори каквото бе останало от корсета, да го пусне на земята и да се измъкне от разкъсаните, окървавени поли.

Ще се справиш.

Думите на майка й прозвучаха в главата й. Ета ще се справи.

Така беше. Щеше да се справи.

— Какво искаше да ме попиташ? — запита тя и посегна зад гърба си. Оказа се, че подгизналата фуста е най-тежката част от тоалета й — два плътни вълнени пласта, прихванати заедно, отделно от роклята. Смъкнаха се надолу и се свлякоха на пода със звучно изплющяване. Ета се хвана за грубата дървена ламперия и прекрачи купчинката плат, сетне изхлузи чорапите. Остана по нещо, което приличаше на дълга, тънка памучна нощница — и нищо друго. Когато се обърна към София, лицето й пламтеше.

— Смени си ризата и ми донеси другия корсет. Ще ти го стегна — каза София. — И пак казвам, няма как да минеш без него. В двадесет и първи век момичетата явно нямат талия. Без него няма да влезеш в роклята.

Ета се смръщи.

— Да, Ваше Величество.

— Това звучи много добре, благодаря — отбеляза София. — Нямаш талия, но поне си в състояние да разпознаеш хората с по-добро обществено положение от теб. Може би все пак ще се спогодим.

Ета направи гримаса.

След това се извъртя с гръб към София, измъкна ризата през глава и нахлузи чистата. Пъхна ръце в ръкавите и приглади усукалия се при коленете й плат.

София залитна тромаво към сандъка. Ета я зърна как рови из бухналите дипли, сетне извади каквото търсеше — дълга, тънка игла, направена от кост.

— Така, сега се пъхни в корсета — нареди София. — Този се връзва отпред, така че по-нататък ще можеш сама да го стягаш.

— Супер — измърмори Ета. — Нямам търпение.

— Част от умението да си играеш добре ролята и да избягваш подозренията, е да се обличаш подходящо — напомни й София.

Иглата, както се оказа, се използваше за връзките на корсета. Ета надушваше миризмата на кожа, докато София прокарваше иглата през илиците от двете страни. Платът бе твърд, а банелите се впиваха в кожата й, докато София теглеше връзките и ги стягаше, изтегляше и стягаше. Стойката на Ета видимо се промени, гръбнакът й се изправи и накрая й се струваше, че е с поне със седем сантиметра по-висока.

— Когато се събличаш, недей да вадиш връзките, само ги разхлаби и смъкни корсета — инструктира я София. — На кораб, пълен с мъже, е добре да се научиш да се обличаш бързо.

— Добре… — изохка Ета и задърпа връзките, за да ги разхлаби. София я перна през пръстите.

— Вече съсипа най-хубавата от трите рокли, които ти купих — заяви тя. — Но може би няма чак такова значение, след като няма да се храним с офицерите. Тези и двете са по английска мода.

— Какво ще рече това? — Ета навлече поредната вълнена фуста и едва не припадна от внезапната, сладникава горещина.

— Корсажът е затворен, виждаш ли? Няма да се налага да слагаш нагръдник върху корсета. — София притисна роклята към гърдите й. — Забрави чорапите и жартиерите. Ще ги обуеш по-лесно, ако фустите не ти пречат.

Ета въздъхна и вдигна копринените ивици, сетне са наведе и се захвана да нахлузва десния чорап, прикрепи го с панделка точно над коляното и подхвана левия. София очевидно бе добре запозната с живота в тази епоха, но също така очевидно не принадлежеше на „примитивния“ осемнадесети век.

— На колко години си? — попита София и се върна при леглото. — Това е следващият ми въпрос.

— На седемнадесет — отвърна Ета и нахлузи роклята през главата си. — А ти?

— На седемнадесет и половина.

Естествено. Ета едва устоя на нелепото желание да изтъкне, че въпреки това тя води резултата — оставаха й само няколко месеца, докато навършеше осемнадесет.

— И наистина ли си толкова добра, че да свириш професионално на цигулка?

Пръстите на Ета неволно изтърваха панделката, която се опитваше да върже достатъчно стегнато, че да придържа чорапите, но не чак толкова, че да й спре кръвообращението. Не беше нужно да споделя цялата истина.

— Мисля, че да.

— А баща ти… бъдещият ти съпруг… — Под корпуса на кораба премина тежка вълна и запрати София по гръб на леглото. Тя така и не се надигна. — Бъдещият ти съпруг — процеди тя през стиснати зъби, сгърчила лице в нов пристъп на гадене. — Ще ти позволи ли да работиш? Даже и след като родиш?

Ама че странен въпрос.

— Както вече казах, не познавам баща си — отвърна Ета. — Но след като навърша осемнадесет, никой не може да ми казва какво да правя с живота си. Или поне не може да ме принуди.

София я гледаше втренчено, със стъклен поглед.

— Така ли е наистина?

Ета вече си бе приготвила въпрос, но ето че от езика й се търкулна друг, по-настойчив.

— От кой век идваш? Сега ми се полагат два въпроса.

— От всички векове — отвърна София и махна пренебрежително с ръка. — Но иначе съм родена през 1910 година. Във Филаделфия. Само дето не съм се връщала там от… цяла вечност.

— Къде е другият край на прохода — онзи, дето води до „Мет“?

София прихна да се смее.

— Да не мислиш, че ще ти кажа? Пък и какво значение има, ако ти кажа? Изобщо знаеш ли в кой океан сме в момента? Чакай, това не се брои за въпрос — викна тя секунда по-късно, осъзнала грешката си със закъснение.

— Напротив, брои се, и да, знам. Атлантическия, нали? — Знаеше, че е права. — Това… — Ета млъкна за миг, мъчейки се да формулира правилно въпроса. — Как изобщо се озовахме на кораба?

— Излязохме през прохода. Ти беше в безсъзнание. Преоблякох те в подходящи дрехи и те извозих до доковете, където се качихме на кораба. Този беше единственият, който потегляше от… от едно определено пристанище, и само с него можехме да спазим разписанието на дядо. Проблемът беше, че пътуваше за Англия, та се наложи дядо да наеме оня… оня плъх да го плени и да го върне в нюйоркското пристанище, където той ще ни чака.

Ета дори не се бе надявала да получи толкова информация. София явно бе съвсем изтощена, щом допускаше да й се изплъзне такова количество сведения.

— Би ли намокрила тази кърпа? — София подхвърли кърпата, Ета я улови с два пръста и я протегна пред себе си.

— Разбира се — отвърна тя. — Обаче това се брои за въпрос.

София присви сърдито очи.

— Дявол да те вземе!

— А защо ме доведе тук? — прекъсна я Ета. — Защо изобщо дойде да ме вземеш?

— Това са два въпроса с два отделни отговора — тросна се София. — Отговорът на първия дори не го знам. Не ми е позволено да задавам такива въпроси. А отговорът на втория е, че така ми наредиха.

— Кой?

— Трети въпрос, при това глупав, понеже вече ти казах.

Ета изруга наум. Наистина й беше казала — дядото.

Обзе я отвращение.

София дълго мълча, преди да зададе следващия въпрос, и накрая едва го прошепна през бледите си устни:

— Жените кога получават право на глас?

Ета примигна изненадана. Не беше очаквала такъв въпрос.

— Нали можеш да пътуваш във времето? Сериозно ли не знаеш?

— Ако толкова държиш да знаеш, преди да ме пратят да те доведа, нямах право да пътувам отвъд определена година — отвърна София подразнено. — Отговори ми на въпроса, а после ми кажи дали онази кутия с движещите се картинки казва истината — че жена се е кандидатирала за президент.

Кутия с движещите се картинки… телевизор ли имаше предвид?

Този разговор ставаше все по-интересен. София бе далеч по-любознателна, отколкото й се бе сторило в началото. Не ровеше из миналото на Ета, за да намери нещо, което да използва срещу нея — не, проиграла бе един от въпросите си, за да научи нещо, което живо я интересуваше.

— Да, в момента имаме жена кандидат, а що се отнася до гласуването… като че ли през 1920, не помня със сигурност.

— Деветстотин и двадесета — повтори София. — Десет години.

Десет години от кое? От годината на раждането й? А обяснението, че нямала „правото“ да пътува отвъд определена година, й се стори твърде неубедително. Как биха могли да я спрат, при положение че цялата история бе в ръцете на пътешествениците?

Тази мисъл провокира друга.

— Пътешествениците могат ли да променят историята?

— Мой ред е — сопна се София. — Но да. Случвало се е, без да искат, да променят нещичко от глупост и недоглеждане. Хич не е трудно, ако не внимаваш. В повечето случаи промяната не е толкова съществена, че да се налага да вземаме мерки. Но да промениш нещо съзнателно, е строго забранено и е възможно да ти забранят да пътуваш за цели години, че и по-лошо.

— Не виждам как дори и най-малката промяна няма да предизвика сериозен обрат — възрази Ета.

— Понякога е така, но понякога нищо не се случва. Трудно е да се предвиди. — София скръсти ръце върху гърдите си и затвори очи. — Представи си времето като… като постоянен, буен поток. Руслото му е предначертано, но когато скачаме във водите или излизаме от тях, все пак създаваме вълни. Времето се старае да коригира измененията, доколкото може, така че последващите събития да са съвместими с предходните. Но ако някоя дребна промяна повлече и други след себе си или пък действията на някой пътешественик се окажат твърде опустошителни, не е изключено да се измести целият ход на времето и съответно от този момент нататък обликът на бъдещето ще се промени.

Ета се приведе любопитно към нея.

— Какво ще рече „обликът на времето“?

— Какво представлява образованието по твое време? — отвърна с въпрос София. — От кутията с движещите се картинки в хотела останах с впечатлението, че е нормално да учиш заедно с мъжете.

— Телевизор се нарича — поправи я Ета, след което нетърпеливо й описа как в общи линии изглежда образованието в Америка.

— Добре, слушай — подхвана София, след като Ета приключи с обясненията. — В повечето случаи, за да предизвикаш голяма промяна, е необходимо да вложиш огромно количество пари и да се сприятелиш с нужните хора, хора с власт. Дядо го е правил няколко пъти, то се знае, за да гарантира бъдещето ни и да контролира останалите кланове.

— Какво? — възмути се Ета. Значи времето не бе нещо установено — нима бъдещето й зависеше от прищевките на някакъв старец?

— Нужни са координираните усилия на множество пътешественици или невероятния късмет да се натъкнеш на ключов момент в линията на времето. Войните са трудно нещо, понеже елементите са твърде много — все едно да се опитваш да удържиш приливна вълна, но пак е възможно. Далеч по-лесно е да промениш очертанията на даден град, да създадеш компания или да я разориш, да подкрепяш и финансираш закони, които защитават определени бизнес интереси. Примерно не е изключено дядо да е предизвикал някой и друг срив на борсата, за да съсипе другите кланове, а такава намеса би могла да провокира промяна с исторически мащаби.

Исторически мащаби, така ли? Какво ли се броеше за „исторически мащаби“? Голямата депресия?

— Но пак казвам, че вече не се прави — продължи София. — Сега се стараем да защитим времето.

Искаш да кажеш, че се стараете да защитите богатството и влиянието си — помисли си Ета. Права беше — това семейство бе безмилостно и в момента се чувстваше безкрайно благодарна, че не споделя една и съща кръв с никого.

— И какво става, когато бъдещето бъде променено? — Ета облегна лакти на колене.

София въздъхна.

— Разкажи ми как пътувате в твоето време. Какво е усещането да се возиш на самолет?

Ета преглътна нетърпението си, отговори на въпроса, а сетне зачака отговора на София, като се намести неспокойно върху твърдия стол.

София сплете ръце върху корема си и се загледа в тавана.

— Дори ако някой промени бъдещето и последиците са достатъчно сериозни, че да изместят хода на времето, пак няма да изчезнеш — говоря за пътешественика, който е напуснал първоначалното си време. Ще продължиш да живееш. Но светът, който познаваш, ще изчезне. Дори да се върнеш, ще установиш, че обстоятелствата така са се променили, че вече не можеш да познаеш живота си. Няма да познаваш предишните хора, няма да живееш в същата къща и така нататък. Ще бъдеш беглец от своето време. В момента, в който потокът на времето промени руслото си, възниква „гънка“, както я наричаме. Времето се опитва да възстанови последователността на събитията по възможно най-добрия начин, което означава, че пътешественикът ще бъде извлечен от епохата, в която се намира, и ще бъде тикнат в последната възможна година, след която се разклоняват първоначалната и новата линия на времето.

Всъщност, ако се замислеше, звучеше логично, че няма да бъде заличена от историята, ако допусне грешка. Ако тя самата изчезнеше, това би означавало, че и причината за грешката би изчезнала и промяната не би имало как да настъпи. Но дори така, думите на София звучаха ужасно. Излизаше, че е възможно да се върне във време, в което никой — нито Алис, нито Пиърс, — съвсем никой нямаше да я познава. Да не говорим, че всичко, което бе постигнала с цигулката, щеше да отиде на вятъра, заедно с името, което така се бе трудила да си изгради.

— Вече се чудиш как би могла да го направиш, нали? — обади се София. — Личи ти по изражението. Преди те беше страх. Сега ти е по-скоро любопитно.

— Няма значение дали ми е любопитно, или не — сряза я Ета. — Защото възнамерявам да се върна у дома.

— Никъде няма да ходиш, докато дядо не ти позволи, а щом настоява да те види, значи има някаква важна причина. Много ми се иска да разбера каква е тя.

Ета отпусна скованите си от напрежение рамене.

— Аз също.

— Развържи ми корсета — нареди й София. — Искам да поспя.

Но играта не е свършила. Пък и последният въпрос…

От толкова години бе принудена да се ориентира сред критики и похвали по повод изявите си, че бе уверена в способността си да отсее истината от преувеличението, от ласкателството, от лъжата. София й бе казала истината, но не цялата истина.

— Какво, не искаш ли да ми върнеш услугата? — изсумтя София. — Трябваше да си взема камериерка.

Ета се изправи, но в същия момент корабът отново се люшна рязко. София цялата прежълтя. Ета се захвана да разкопчава дългата редица миниатюрни копчета с пъргави пръсти.

Платът, някаква плътна дамаска, бе топъл и влажен от потта на момичето. Корсетът буквално бе натежал, а ризата отдолу бе станала прозрачна от влагата и миришеше остро. Противно на всякаква логика, Ета усети, че я залива съчувствие, което я накара да стане и да извади чиста риза от сандъка. В мига, преди да извърне глава, забеляза дълбоките, гневни следи, които корсетът бе оставил върху кожата на момичето. София въздъхна с облекчение, когато се пъхна в чистата риза. Ако можеше да се каже, че помежду им цари някакво единомислие, то бе, че тази епоха не е от най-приятните за жените.

— Как се очаква да се движим в тия окови? — Ета тръсна корсета на София върху писалището.

— От жените не се очаква да вършат кой знае какво — отвърна София. — Или поне от жените с някакво положение. Сигурна съм, че селянките са доволни, че нещо им крепи гърба, докато клечат да чистят къщите си или каквото там правят селяните. Но пък е ужасно трудно да тичаш или да се биеш.

Ета разтърка чело. Не знаеше какво да отговори.

— Засега ролята ти е на украшение — продължи София. — Орнамент. Докато не стигнем в Ню Йорк. А там ще правиш каквото ти каже дядо.

Ета трепна при тази мисъл. Представяше си каква гневна тирада би изнесла майка й при мисълта, че дъщеря й може единствено да служи. Украшение. Орнамент. Целият й живот и личност сведени до едно нищо.

— Отказвам да го приема — обяви тя. — Не съм нито едно от тия неща. Нито пък ти.

При тези думи изражението на София рязко се промени — отпуснатите й от умора черти се изопнаха в явно любопитство.

— Доста си разглезена, ще знаеш. Правото да гласуваш, образованието ти, независимостта ти… всичко е било на халос.

Ета мигом настръхна, каквато бе и целта на София. Като всяко момиче и Ета долавяше ехото на някогашните репресии. Отгледана бе от майка, която се бе борила с всички сили да си осигури заслужената заплата, да има достъп до образование, да пътува както прецени за добре. И самата идея, че от нея се иска — очаква се — да слуша и изпълнява, караше кръвта й да кипи. Не стигаше ли, че бе надянала проклетия корсет?

— А защо стоим тук, след като можеш да отидеш, където си поискаш? — попита тя. — Можеш да се върнеш с мен, тоест да се прехвърлиш в бъдещето. Или пък да се върнеш в миналото и да промениш законите…

София се изсмя остро.

— Нямам избор. Всички пътешественици сме принудени да тръгваме именно от тази година, понеже кланът е установен в тази епоха. Дядо решава, ние изпълняваме. Независимо къде и кога сме родени, всички се срещаме в този момент. Играем ролите, които ни налага съответната епоха, и не се месим в законите и в обществото. Вече не.

Колко удобно да смяташ, че всичко е просто роля? Че играеш каквото ти е отредено, сякаш ставаше дума за мащабна пиеса, а те бяха главни актьори. Колко лесно да си измиеш ръцете от отговорност, колко лесно бе да гледаш как избухват войни, а хората страдат от потисничество. Ета, естествено, искаше да защити бъдещето си, живота, който познаваше, но мисълта, че някой бе съгласен да стои със скръстени ръце, когато има възможността да действа, я караше да кипи.

— Тогава какъв е смисълът да пътувате? — попита тя остро, недоволна от половинчатите обяснения. — След като не желаете да се опитате да поправите нещата, да промените света към по-добро, защо изобщо си правите труда да пътувате?

— За да изпълняваме волята на дядо — отвърна уморено София. — Да защитаваме интересите на клана. Да опознаем онова, което ни предлага епохата, и да му се наслаждаваме.

Супер. Притежаваха най-рядката, най-необикновената дарба на света, а как я използваха? За да си пълнят джобовете и да ходят по екскурзии.

— И само толкова? — възнегодува тя. — Сериозно ли?

— Защитаваме линията на времето. Предпазваме я от посегателства от страна на враговете на клана — малкото представители на другите три клана пътешественици, които отказаха да бъдат асимилирани от нашия.

— И все пак имаш избор, така да знаеш — заяви Ета след кратка пауза. — Човек винаги има избор. Знаеш къде е проходът към моето време. Можеш да си тръгнеш. Но не го правиш. Тогава какво те държи тук, освен чувството за дълг и страхът?

— Да не би да ме наричаш страхливка? — попита София с леден тон.

Та нали и София притежаваше тази дарба? Тогава защо ръцете й бяха вързани, замисли се Ета, при положение че очевидно копнееше за нещо повече?

— Казвам, че си умна. И че искаш нещо повече. И че е крайно време да хванеш живота си в ръце и да си тръгнеш.

И да ме вземеш със себе си. Ета сплете ръце и ги отпусна в скута си. Следеше зорко дали изражението на София няма да се промени. Не че се опитваше да я манипулира, не. По-скоро й предлагаше да я приеме като съюзник. Ако успееше да я убеди, че действително заслужава нещо по-добро от онова, което й предлагаше миналото, тогава не бе изключено момичето да я заведе обратно до прохода, през който бяха преминали. Биха могли да намерят начин да се махнат от кораба. Беше почти сигурна, че ако двечките послъжат малко и проявяват изобретателност, майката на Ета щеше да се съгласи да помогне на София да си стъпи на краката.

София затвори очи и поклати глава. Когато ги отвори, гневът й буквално прогори Ета.

— Спести си думите — изсъска тя. — Животът ни изисква определен ред. Изисква правила и налага да се вписваме в обстановката, за да можем да оцелеем. Нищо не разбираш, Ета. В момента по света има по-малко от стотина пътешественици. Видът ни измира, така че е излишно да го излагаме на допълнителната опасност — клопка или смърт в някоя жестока епоха. Спазваме нормите на епохата, независимо дали ни харесват.

— Е, ако това те успокоява, тогава си го повтаряй по-честичко — отбеляза Ета.

София направи гримаса.

— Представяш ли си на какви мъчения ще бъдем подложени, ако неподходящите хора намерят начин да ни поробят, за да им служим.

На Ета не й се наложи да впряга въображението си — достатъчно й бе ужасеното изражение, изписало се на лицето на София.

— Затова се защитаваме, като играем ролите, подходящи за съответната година.

— Какво означава това?

— Точно това, което казвам — защитаваме бъдещето, което познаваме. Преди дядо да успее да обедини клановете, всички постоянно се опитвали да унищожат естествената времева линия на другите. Царяла невероятна несигурност. А сега има спокойствие. Затова можеш да превъзнасяш правата си и вярванията си, и бъдещето си колкото си искаш, но знай, че нищо от тия неща няма да ти помогне в тази епоха. Не си била принудена да оцеляваш както другите жени през вековете. Не знаеш до какво се е налагало да прибягваме, какви инструменти се е налагало да използваме, за да си извоюваме поне малко знание и власт.

Като че ли късчетата и страниците от живота на София започваха да се нареждат в главата на Ета. Виждаше как се напасват едно с друго, как оформят непреклонността на една личност, която буквално кипеше от гняв, преливаше от злоба и лукавство. Нейният таен инструмент бе да напипва слабостите на другите, да се възползва от страховете и желанията им, за да може да ги манипулира. Какъв ли живот я принуждаваше да живее кланът, та в отчаяния си копнеж за нещо повече бе развила такива умения?

Гласът на София започваше да пресипва.

— Сега, когато играта ни клони към своя край, позволи ми да ти изложа фактите съвсем ясно. Обществото никога не се променя, независимо от епохата. Винаги има правила и стандарти, които привидно нямат никакъв смисъл. Всичко е една омразна, сложна шарада, която се състои от равни части флирт и привидна наивност. В очите на мъжете ние, жените, не сме по-зрели от децата. Затова няма да поглеждаш в очите никой мъж на кораба. Ще се храниш бавно, внимателно и по малко. Ако не си с мен в каютата ми, ще стоиш сама. Няма да напускаш каютата си, ако не те придружавам. И ще направиш и на двете ни огромната услуга да се преструваш на няма, освен ако не ти зададат директен въпрос и мен ме няма, за да отговоря. Също така при никакви обстоятелства няма да разговаряш или общуваш с Картър отвъд положението му на наш слуга.

Във вените на Ета нахлу гняв, буен и изпепеляващ. Писнало й бе София да се държи сякаш всеки друг на тоя свят е под нивото й.

— Николас не ни е слуга.

София се вдигна на лакти.

— Николас? — повтори тя.

Ета осъзна грешката си със закъснение — даже и на нея й беше ясно, че не е прилично да наричаш някого, с когото не те свързват близки роднински връзки, на малкото му име, камо ли пред представител на срещуположния пол.

— Господин Картър — поправи се тя. — Знаеш какво искам да кажа. Не смей да се отнасяш към него като с…

— Мери си думите — прекъсна я София. — Знам какво си мислиш и каква представа си си изградила, но държа да знаеш, че недоверието ми се гради на лични впечатления. Виждала съм гнилата му душа и знам каква подла свиня е. — В гласа й нямаше присмех, нямаше нищо фалшиво. — Стой настрана от него.

Ета се надигна и събра мокрите си дрехи, за да прикрие треперенето на ръцете си.

Не греша… сигурна съм. Готова бе да заложи на човека, който бе скочил в океана, за да я спаси, а не на онзи, който я бе вкарал в капана на миналото против волята й.

— За разлика от теб — заяви тя, когато стигна вратата, — аз не позволявам да ми се месят.

Погледна през рамо, за да види дали думите й са имали ефект, но София се бе облегнала назад със затворени очи.

— Ще видим тая работа — измърмори София, докато Ета отваряше вратата. Ета излезе в коридора и затвори вратата зад гърба си. Облегна се на дървото и се заслуша в ритмичното почукване откъм горната палуба, в гласовете, които се носеха някъде отдолу. Песен, в която се пееше за труд и пот. Нотите се надигнаха към ушите й, подредиха се така, че да съответстват на темпото и порива.

Престани — нареди си Ета и пръстите й се вкопчиха в ръкавите на роклята.

От отворения люк нахлу струя свеж въздух, облъхна я и продължи нататък, към общото помещение в дъното на кораба. Завесата бе дръпната настрани и Ета виждаше хамаците и малкото свободно пространство, където неколцина мъже тъкмо изгребваха последните остатъци храна от метални чинии. Един от тях се обърна и Ета видя, че цялата лява половина на тялото му е покрита с подгизнала от кръв превръзка. Тръгна към каютата си. Копнееше да остане сама.

Кой всъщност е страхливецът тук?

Просна влажните рокля и бельо върху койката, та да изсъхнат. Опита се да изстърже бялата коричка сол, избила върху коравия плат, и едва тогава забеляза жакета на Николас.

Жакетът на господин Картър.

И в този момент нещо в нея прещрака. Защо стоеше тук? Само защото София й бе наредила да си стои в каютата? Можеше да излезе на палубата. Можеше да избяга от миризмата на повръщано, от теснотията, да подиша чист въздух и да погледа хоризонта. Искаше сама да избира какво да прави, независимо от всичко, което й бе наговорила София.

Само че… за миг се разколеба, с ръка върху дръжката. Той ги бе помолил да останат долу, докато моряците поправят кораба, а също и да стоят далече от общото помещение. Вярно, че молбата му поне отчасти бе продиктувана от желанието да държи София на разстояние. Но макар да отказваше да приема заповеди от София, не й се искаше да пренебрегне желанията на Николас. Освен това палубата бе осеяна не само с тела, но и с оръжия, парчета метал и стъкло. Докато не разчистеха всичко, нямаше да е безопасно да излиза горе, а пък не искаше да им пречи да си вършат работата.

Как да се измъкна от ноктите й? Хайде, мисли…

Ета приседна на ръба на койката и несъзнателно вдиша успокояващата миризма на сапун и кедрово масло. С изненада установи, че продължава да стиска жакета. Ръцете й се топлеха в гънките му, за разлика от премръзналите й стъпала в тънките обувки. Внимателно лъсна месинговите копчета, а след това го разпростря върху коленете си, та да изглади гънките в намачкания плат.

Пръстите й докоснаха едрите бодове, с които някой бе закърпил дупката току под рамото. Интересно на какво се дължеше тази дупка — на случайност? Разсеяност? Или бе следа от оръжие?

Попитай го. Думите отекнаха звучно в главата й, така че нямаше как да ги заглуши. Помоли го за помощ. Все пак имаха общ враг. Вероятно никак не беше склонен да изпълнява заповедите на София.

Николас — господин Картър — не харесваше София, но дали това бе достатъчно, за да го накара да я върне… къде? Та Ета дори не знаеше откъде тръгва проходът, през който бе преминала. Но — тя изправи гръб, понеже й хрумна една мисъл, от която сърцето й се разтуптя — моряците в трюма със сигурност знаеха от кое пристанище са отплавали, нали така? Всъщност всички на кораба знаеха къде се бяха качили двете със София.

Виждала съм гнилата му душа.

Знам каква подла свиня е.

Ета поклати глава. Отговорът се криеше в моряците — в онези, които се трудеха на палубата, и в другите, затворени в трюма. Ако ги опознаеше, ако им кажеше, че е отвлечена, дали щяха да й помогнат да се измъкне от София? Щяха ли да се съгласят да я върнат обратно?

С малко усилие щеше да се ориентира как да влезе в ролята на послушно момиче от осемнадесети век. Оставаше само да накара екипажа да я хареса.

Което, като имаше предвид с колко приятели разполагаше в реалния си живот, можеше да се окаже най-трудната част. Вярно, че имаше познати от конкурсите, но знаеше много повече за техническите им умения, отколкото за личния им живот. Така че оставаше само Пиърс.

Нещо заседна в гърлото й. Усети познатото парене на сълзи, тежест зад очите — мисълта за Пиърс я наведе на мисълта за Алис.

Ще я спася.

Смъртта й не беше завършек. Не беше финал.

Изтика мислите с усилие на волята и се изправи, като преметна жакета до роклята. Ръцете я сърбяха да хване цигулката и да свири, докато главата й не се изпразни, докато не потъне в музиката. Вместо това зарови пръсти в сандъка и потърси сребърната четка за коса, която бе мярнала на дъното.

Влакната като че ли бяха направени от някаква твърда четина. Ета се загледа в гравираните листа и цветя върху гърба, учудена, че София бе пъхнала нещо толкова красиво в сандъка й, а не например някое грубо гребло, с което да изскубне косата си от корен.

Но още при първото движение на четката през сплъстената коса, Ета започна да се пита дали греблото всъщност нямаше да се окаже по-безболезнено. Продължи да се разресва внимателно, като хапеше устни, за да не изохка на глас. Солената вода така и не бе отмила лака за коса, с който бе напръскана прическата й, а още повече го бе втвърдила. Което говореше хубаво за лака, но това никак не я утешаваше, при положение че скалпът й пареше от болка, а кичурите, които бе успяла да разреше, стърчаха като валма памук. Каната и купата бяха празни, а Ета бе твърде горда, за да се промъкне да си гребне малко вода от каютата на София, дори да се окажеше, че София спи.

Откъм вратата се чу тихо подраскване и почукване. Ета затаи дъх и замръзна с надеждата човекът отвън да реши, че е заспала. Но вместо това се чу повторно почукване, вратата се открехна и иззад нея надникна дребно лице.

Момчето — същото, което бе видяла да търка палубата на колене, така и не вдигна поглед, сплело ръце пред себе си.

— О! Съжалявам, че ви безпокоя, обаче…

Розовото му лице бе осеяно с лунички, а косата му, разхитително пищна за едно момче, имаше великолепен ален оттенък. Очите му бяха ясносини и светнали, а когато най-после вдигна поглед, се разтвориха широко.

Ета със закъснение осъзна, че макар ръцете й да бяха спрели да се движат и се бяха свили в скута й, четката не бе завършила движението и висеше от едната страна на главата й.

— Госпожице! — ахна момчето. — Нали не сте… ужасно съжалявам, аз само… трябва ми само жакета на капитана, тоест на господин Картър.

С цялото достойнство, което можа да събере, Ета посочи към койката.

— Ето го там. Предайте му, че съжалявам, задето го задържах толкова дълго.

През цялото време, докато топлеше ръце в жакета, не й беше хрумнало, че капитан Картър вероятно си няма друг.

Ама че съм идиотка. Стана й неудобно, че се е показала толкова невъзпитана.

Момчето подскочи и грабна дрехата. Ета мимоходом отбеляза колко мършави бяха крайниците и колко големи — ушите му. Захвана се отново за работа, като се опита да разплете четката от косата си, без да откъсне някой кичур. Очакваше да чуе проскърцването на вратата, но вместо това чу гласа на хлапето:

— Нямате ли си помада, госпожице? Така сигур много ви боли. — А после, като пребледня от страх, побърза да добави. — Извинете, аз…

— Няма нищо — отвърна Ета, като разсъждаваше трескаво. — Нямам… помада. Нито вода. Дали би могъл да ми донесеш?

Николас бе споменал, че ако им потрябва нещо, могат да използват юнгите… Не беше сигурна дали постъпва съгласно етикета, но пък момчето не се смути ни най-малко от поръчката. Напротив, буквално подскочи от желание да услужи.

— Добре, госпожице. Ей сегинка се връщам. Ще дам жакета да го изчеткат, а на вас ще донеса малко сладка вода. Майка ми ме е учила как да й правя косата, както си му е редът, като за дама — той млъкна, колкото да си поеме дъх, и изправи тъничките си раменца. Май нямаше повече от дванадесет, най-много тринадесет. — Ако се нуждайте от помощ, госпожице…

Да, Ета определено се нуждаеше от помощ — както с косата, така и от друго естество. Помощ, която това хлапе би могло да й осигури. София я бе предупредила да не се сближава с никого на кораба — с никого от тази епоха, — но ето че имаше оправдание да се разприказва с момчето, да изкопчи нужната й информация. Ета стисна устни, за да спре неволната усмивка и да прикрие възбудата, която я бе обзела.

— Аз съм Ета Спенсър. Ти как се казваш?

— Джак, госпожице Спенсър — момчето се поклони.

Верен на думите си, той действително се завърна — с кана топла вода, кърпа и кутийка с нещо, което така прекрасно ухаеше на подправки, че празният стомах на Ета се сви от глад.

Джак се захвана за работа със сериозно изражение и когато Ета се опита да му помогне да изплакне косата й и да я подсуши с кърпата, той я погледна строго. Ета прехапа устни, за да прикрие усмивката си и го остави да нанесе ароматната смес — явно това беше помадата. След няколко минути грижи, достойни за галено кученце, Ета реши, че е време да пристъпи към изпълнението на плана си.

— Джак, ти от почетния екипаж ли си? Или си от „Ардънт“?

Джак изпъчи гърди.

— От почетния, госпожице, от най-добрите. Капитан Хол гледа да сме обучени както си трябва.

Идеално. Точно на това се бе надявала.

— Ще ми разкажеш ли за моряците?

Джак се дръпна назад и я изгледа невярващо.

— Ами… хъркат и пърдят като всеки мъж, това мога да ви кажа.

Ета едва се удържа да не прихне.

— Не, имах предвид имената им. Откъде са? С какво се занимават, когато не пътуват с кораба? Винаги ми е било ужасно любопитно.

Най-вече през последните десет минути.

Джак обаче се колебаеше, сбърчил вежди, сякаш се чудеше дали няма нещо непристойно в разговора. Ета преглътна чувството си на вина и дари хлапето с най-фалшивата усмивка, която някога бе извивала устните й.

— Питам те само защото се доверявам на мнението ти.

Джак очевидно остана поласкан.

— Добре тогаз. Ами най-добре да почнем от господин Картър.

Да — помисли си Ета, — така ще е най-добре.

— Истински мореплавател е той, а и много ми се нрави. Добър човек. Когато не крещи на другите, ме учи на букви, а не му е работа да го прави, нали? А като му нося закуската, понякога ми чете. Толкова много чете, че не знам как не му писват всичките тия думи. — Джак направи гримаса. — Сега е капитан на тоз кораб. Ще го обяви в съда като плячка и ще ни подели парите. Знам, че хич не обича супа от костенурки. А родом е от… ами не знам откъде. Знам само, че капитан Хол го е отгледал. Това ли искахте да ви река, госпожице?

Ета кимна.

— Точно това.

Джак изреди целия почетен екипаж, моряк по моряк, като за всеки отбелязваше дали го харесва, или не, разказа й кой се оригвал след хранене, кой хъркал и кой загинал от ужасна смърт по време на абордажа. Неусетно започна да описва работата на палубата и възбудата, обзела го по време на нападението. Разказа, че някои от пленените моряци се съгласили да работят за господин Картър, но към него, Джак, все още проявявали подозрение. Ета така се бе съсредоточила върху думите му, че в първия момент не усети, че четката вече с лекота преминава през косата й, от горе надолу, от горе надолу, както и че косата й вече се спускаше като коприна и вече почти бе изсъхнала.

— Как ще искате да ви я натъкмя? — попита Джак.

— Ще я сплета на плитка — каза Ета. — Благодаря ти за по…

— Дайте аз да ви я сплета, госпожице — прекъсна я Джак.

— Така ли?

— Моряк, дето не умее да сплете плитка, не е никакъв моряк — обяви Джак. — Нали първо на туй ни учат, да чифтосваме въжетата и да ги сплитаме.

— Да ги чифтосвате ли? — учуди се Ета и го погледна изненадано изпод разпилените си коси. Джак се бе ужасил, когато бе седнала на земята, но само така можеше да се наведе над нея и да разреше косата й.

— Аха, снаждаш краищата на две въжета и ги сплиташ, та да станат едно. Свързваш ги, така да се каже.

Интересно как добре познати думи придобиваха съвсем друг смисъл, когато се замислеше. Ето ти една малка, неочаквана полза от пътешествията във времето — ако не друго, поне научаваше нещо ново. Вярно, че точно това можеше да го използва само в някоя викторина, но все пак.

— … по дяволите си се сврял, Джак Уинстед? — викна нечий глас откъм коридора.

Джак се стрелна към вратата и побърза да я отвори.

— За бога, хлапе! От какво се криеш? Вярно, че новият готвач е истински звяр, ама няма да те излапа…

Ета се изправи. Мъжът на прага се оказа по-млад, отколкото подсказваше дебелият му глас. Стори й се, че разпозна този глас — май именно той се издигаше над останалите, раздаваше команди, пееше. Мръснорусата му коса бе вързана на тила му, с което разкриваше чудесна гледка към кръглото му, открито лице и шева, който минаваше през едната му буза. Имаше широките рамене и закръглените гърди на гълъб, но сграбчи яката на Джак като да беше сокол.

— Съжалявам, моя е вината, че го забавих — притесни се Ета. Нали нямаше да му направи нищо?

Мъжът вдигна очи към нея и мигом пусна Джак.

— О, простете ми, госпожице Спенсър. Щом ви е бил в услуга, значи всичко е наред.

Джак се обърна към нея с опулени очи.

— Така беше — потвърди Ета.

Мъжът се наведе към Джак.

— Готвачът те вика от четвърт час. Хайде, по-живо, хлапе.

Джак се стрелна навън, но мъжът го хвана за яката и го дръпна назад. Джак се поклони набързо.

— Приятна вечер ви желая, госпожице!

— Ще го научим на обноски, тоз хлапак — заяви мъжът с известно раздразнение, — макар и на мен самия да ми убягват добрите маниери. Дейви Чейс на вашите услуги, първи помощник-капитан от почетния екипаж.

Мъжът събра пети и й се поклони отново. Ета изпадна в паника — какво се очакваше да направи? Реверанс? Или само да кимне? Прехвърли наум какво й бе казал Джак за Дейви: Харесва: музика, ейл, момичетата от пристанищата. Не харесва: непокорни юнги, зимите в Нова Англия, чай. Но най-интересната подробност бе, че и той бе отгледан от капитан Хол и покойната му съпруга заедно с Николас.

— Добре ли сте? Доста ни уплашихте — продължаваше Дейви.

— Вече съм по-добре, благодаря — отвърна предпазливо Ета, доволна, че успява да звучи спокойно и сдържано. Може би с времето щеше да й стане по-лесно. Или поне не толкова неловко.

— Виждам, че сестра ви още се чувства зле — или по-скоро надуших, когато минах покрай каютата й. Така е със слабите стомаси. — Като че ли с мъка се удържаше да не се разсмее и в този момент Ета реши, че го харесва. — Заръчах на готвача да й приготви бульон, ще й помогне. Съвсем скоро ще я вдигнем на крака.

Само дето колкото по-скоро София се вдигнеше на крака, толкова по-скоро Ета щеше да се озове под зоркия й поглед. А на нея й беше нужно време, за да спечели екипажа на своя страна и да ги накара да обърнат кораба към пристанището, от което бяха отплавали. И прохода, който водеше към нейното време.

— А вие? Ще се присъедините ли към нас за вечеря?

Ета отвори уста да отклони поканата му — чувстваше се толкова уморена, че чак костите я боляха, а и трябваше да се поупражнява да се изразява по-официално, преди да се впусне да води разговори, но в този момент стомахът й шумно изкъркори.

Лицето й пламна и мислите й трескаво затършуваха за някакво извинение, но топлите кафяви очи на Дейви светнаха развеселено.

— Мисля, че вече ми отговорихте — каза той и й подаде ръка.

ПЕТ

Очевидно бе, че господин Едуард Рен никога не бе позволявал на истината да обуздае забавните му истории.

Николас седеше облегнат в стола и се бореше с желанието да удари с юмрук по масата, та да сложи край на изумителните небивалици за някогашната храброст на Рен, пък било то и с груба сила. По негово мнение, колкото и полуистини да дрънкаш, в крайна сметка всичко се свежда до една кръгла лъжа.

Погледът му обходи масата, за да прецени реакцията на останалите. Около нея седяха неколцина от почетния екипаж — мъжете, които го бяха последвали за абордажа и бяха поели управлението на „Ардънт“. Тревърс, отговорник за корабните съоръжения, сериозно напреднал с чашката и с потъмнели от червеното вино зъби. Започваше да клюма, стиснал издутия си корем — погълнал бе такова количество яхния с месо и пащърнак с масло, че в момента вероятно тежеше двойно повече. От дясната му страна седеше един от оцелелите офицери от екипажа на „Ардънт“ — Хийт, щурмана. Дясното му ухо бе превързано и стърчеше под провесената перука. През цялата вечеря седеше извъртян на стола, та да чува по-добре какво казва госпожица Хенриета Спенсър, която бе излапала храната си с такъв апетит, че и самият Николас неволно се бе възхитил.

Или Хенриета Айрънуд? Писмото на стареца звучеше твърде неясно — Николас не бе открил нищо, което да го наведе на тази мисъл, а и му се струваше, че на момичето му липсва злобата, така присъща за членовете на онова семейство. Но пък бе напълно възможно да е от онзи тип змии, които дълго се умилкват, преди да забият отровни зъби.

Очите му пробягаха вдясно от госпожица Спенсър и се спряха на новоназначения лекар и всепризнат страхливец Гуд, който се бе съсредоточил да реже храната си на хапки като за пиле.

— Госпожо Спенсър, още не сте опитали яхнията. Силно ви я препоръчвам — викна в този момент Хийт, при това така високо, че успя да заглуши дори Рен. Николас прекрасно му влизаше в положението — и на него му се бе случвало ушите му да бучат и глъхнат дълго след като оръдията бяха замлъкнали, та не можеше да го упрекне. — Това е специалитет на готвача.

С ясното съзнание, че ако повери кухнята на някой от екипажа си, щяха да лапат твърди сухари и супа от костенурка всеки божи ден, Николас неохотно се бе съгласил да позволи на готвача на „Ардънт“ да продължи да изпълнява задълженията си, естествено, след като хубавичко го бе огледал. Човекът само дето не се бе приковал с верига за печката от усърдие, а сетне със сериозно и многострадално изражение бе поднесъл баница, за да докаже майсторлъка си. А и изглеждаше спретнато, с подрязана тъмна брада и прибрана на опашка коса. И което беше по-важно, търпеше присъствието на Николас, макар този абордаж очевидно да не беше първият в живота му.

— Приготвя го от осолено говеждо, като първо го закача отстрани на кораба, додето се обезсоли — заобяснява Гуд. — А в яхнията има месо, картофи, лук и малко чер пипер, ако намери отнякъде.

Хенриета — не, Ета — не, госпожица Спенсър — благосклонно се усмихна на Джак, един от юнгите, който скочи да й сипе яхния с усмивка на уста.

Всички загледаха как момичето опитва предпазливо яхнията, свива изненадано устни и преглъща с мъка.

— Превъзходно — успя да отрони тя с мъка.

— Добро момиче — засмя се Чейс.

Рус като ангел и грамаден като мечок, приятелят му и пръв помощник за остатъка от пътешествието бе изтъкан от противоречия. Откритото му, кръгло, вечно порозовяло лице, издаваше неизменно ведрия му характер. Той бе от онези, които тайно бяха избърсали по някоя и друга сълза след свестяването на госпожица Спенсър. Само секунди по-късно вече бе запретнал ръкави, помагаше на останалите да поправят корпуса и пееше неприлични песни с гръмовен глас. А тази вечер, след вечеря и последната вахта, щеше да се излегне на хамака и да се захване да си кърпи чорапите с впечатляващо старание.

На палубата обаче Чейс бе страховит като ураган. Не търпеше безделието и неуважението, а провинилият гледаше бързо-бързо да се поправи при мисълта за камшика или юмрука в корема. Обикновено чаша бира или вино бе достатъчна да подобри настроението му, но сега Николас с облекчение установи, че и Чейс е точно толкова начумерен колкото и той самият. Явно не само Николас се чувстваше уморен.

Рен се усмихна топло на Ета — госпожица Спенсър — и посочи паницата си, все още пълна.

— И на мен не ми хареса особено. Това му е лошото на изискания вкус. Но Бог ми е свидетел, с удоволствие щях да гълтам такава яхния всеки ден, само и само да не умра от глад с останалите на онзи остров…

Дявол да го вземе, нямаше ли да млъкне най-после?

По някаква приумица на съдбата Рен бе сред оцелелите офицери на „Ардънт“, което му даваше правото да вечеря с останалите в капитанската каюта, а не в трюма, където бе задържан заедно с моряците.

Николас въздъхна и подуши апетитния, солен аромат на яхнията, а когато изпразни паницата, я подаде на Джак да му я напълни отново. Ръцете на момчето трепереха от напрежение. Това му беше първото плаване, а Николас чудесно помнеше какво е да си зелен и неопитен.

— Добре се справяш — прошепна той на момчето. — Браво на теб.

Джак се изправи и изпъна рамене. С мъка удържа доволната си усмивка и отмина нататък, за да обслужи и Чейс. Когато стигна до Рен, онзи прекъсна разказа си само колкото да изгледа Джак снизходително.

— Ти да не оглуша? Току-що казах, че не ми харесва. — Той погледна към Николас. — Великодушието ти не знае граници. Вземаш на работа слабоумни тиквеници?

В гърлото на Чейс се надигна глухо ръмжене, а в същия момент лъжицата в ръката на Джак „случайно“ се изплъзна от пръстите му и се приземи влажно в скута на Рен.

— Ах, ти проклето…!

Цялото тяло на Николас се напрегна при вида на вдигнатата ръка. Непокорството трябваше да се накаже, но не по този начин — каквито и слабости да му приписваха, Николас никога не би позволил някой да удари дете, пък дори и заслужено.

— Господин Рен…

Николас така и не разбра как бе възможно някой да скочи така пъргаво, при все че е облечен в такава тежка рокля, но в следващия миг Ета стоеше над Рен с ръка на рамото му.

— Ах — възкликна тя високо. — Джак, никак не внимаваш! Хайде, извини се.

Чейс дръпна Джак по-далече от Рен, а последният зяпна към Ета, за миг забравил гнева си.

— Извинете — измърмори Джак. Чейс го побутна многозначително и момчето добави: — Сър.

— Всичко е наред, нали? Случват се и такива неща — продължи успокоително Ета и подаде на Рен кърпата, която онзи бе избутал настрани. — Заповядайте…

Докато се връщаше към мястото си, тя се извърна леко и невъзмутимо срещна погледа на Николас. Гледай ти! Как ловко се бе справила със ситуацията! Николас кимна одобрително. Браво.

Ета едва забележимо вирна глава и вдигна вежда сякаш да попита: „А къде беше ти по същото време?“. Николас с мъка удържа усмивката си при това явно предизвикателство.

— Малкият негодник го направи нарочно — настоя Рен.

Глуха за мърморенето му, Ета ведро продължи:

— Какво казвахте за острова и храната…

Понеже Рен по някакъв непонятен за Николас начин се бе издигнал до офицер, полагаше му се известно уважение от страна на моряците и от двата_ _екипажа, включително юнгите. Имаше си определени правила на поведение спрямо пленените офицери и Джак щеше да си понесе наказанието за безочието, етикетът го налагаше. Но госпожица Спенсър…

Дори и Чейс я наблюдаваше с вдигнати вежди. Потушила бе пламъка, преди пожарът да успее да се разгори.

А сега жадно попиваше всяка дума на Рен като да бе манна небесна. Добре я беше обучил Айрънуд. Николас мислено отбеляза, че не бива да я изпуска от поглед, ако не иска и на него да извърти някой номер. А може би нямаше да е зле от време на време все пак да откъсва поглед.

Светлината на свещите играеше по копринената й рокля и придаваше нежна руменина на страните й. Направи му впечатление, че с мъка вдига вилицата към устата си — явно роклята й пречеше. Това навярно обясняваше и защо така задъхано се смее на глупашките шеги на Рен.

Къде бе сега малката лъвица, дето обикаляше палубите с разпилени коси? Онази, дето бе готова да се опълчи на двамина мъжаги, при това с абордажна кука? Прибрала се бе в каютата си цялата разтреперана, трескава, а бе излязла хладна и бледа като перла. Ако косата й бе вдигната нагоре и напудрена, щеше да се закълне, че пред себе си има човек от собствената си епоха.

До нея Едуард Рен се перчеше с безупречните си обноски. По-рано, когато му бяха представили Рен в качеството му на първи помощник-капитан на „Ардънт“, Николас бе установил, че освен с приятни маниери, не може да се похвали с нищо друго. Да не говорим за изражението му, когато Хол бе провъзгласил Николас за капитан на кораба…

Николас стисна дръжката на сребърния нож, та поне малко да успокои дишането си. Да, прочел бе много неща в този поглед. Изумление. Отвращение. Далеч по-грозни чувства и от неприкритата злоба на София.

Представили ги бяха един на друг, малко преди капитан Хол да отплава с „Чалънджър“. Оттогава насам не бяха разменили и дума — само се изучаваха един друг. Рен го оглеждаше, сякаш Николас е кон на пазар за добитък. А в момента Николас му отвръщаше със същото.

Тъмни очи, тъмни коси. Героично насинен и окървавен, разбира се. Рен бе значително по-нисък от Николас, но ходеше с изпъчени гърди и вирната брадичка, сякаш го чакаха за лична аудиенция с краля.

— Внимавай с този — бе измърморил капитан Хол, преди да се върне на „Чалънджър“. — Дръж си очите отворени, Ник. Ще посегне, уж да ти пререже гърлото, а ще те намушка в гърба. Хич няма и да му видиш ръцете.

— Каква очарователна картина — се бе изсмял Николас, но лицето на капитана си остана мрачно.

— Познавам тоя тип хора. Злобен като хала и горделив като Луцифер.

Колко жалко, че нямаше как да убеди капитана да остане. Хол, яхнал гребена на успеха, нямаше търпение да се впусне по дирите на нова плячка, а и несъмнено му се искаше Николас час по-скоро да пристигне в Ню Лондон.

Капитан Хол бе стиснал рамото му, тупнал го бе по гърба, а очите му бяха светнали под млечнорозовото небе.

— Знам, че си готов — и за капитанския пост, и за много други неща. Оправи си сметките с клана и ни чакай в пристанището.

При тази мисъл през тялото му пробяга тръпка и го сгря чак до мозъка на костите. Готов съм. Копнеше за собствен кораб, както умиращ копнее за глътка въздух.

Нужно бе единствено да си набави средства. А също и да избяга от призрака от миналото, който като че ли го причакваше на всеки завой.

Ник! Помощ, помогни ми!

Николас въздъхна, а пръстите му се впиха в покривката в неосъзнат рефлекс.

Миналото бе минало. Сега трябваше да предаде дамите на Сайръс Айрънуд и да се измъкне от лапите му цял-целеничък и по възможност невредим.

А докато си разчистваше сметките с клана, Чейс и момчетата щяха да предадат „Ардънт“ на агента на Лоу, той щеше да представи кораба и товара му пред съда за военна плячка и съдът щеше да отсъди как да постъпи с кораба.

Важна част от този процес бяха показанията на най-високопоставения офицер от пленения кораб. Тъй че, уви, не биваше да забива вилица в окото на Рен. Всъщност защо не? Нали за да свидетелства, че корабът е пленен съвсем честно, му беше нужна само устата? Така де, защо да проявява чак такъв финес спрямо него?

Стомахът му се сви неприятно, когато чу госпожица Спенсър да ахва уплашено. Рен, смелият господин Рен, побърза да я успокои:

— Не се тревожете, скъпа моя. Неведнъж съм зашивал сам раните си. Но признавам, че тогава за пръв път видях собствените си вътрешности.

Николас изсумтя подигравателно. Стигнеш ли дотам, че да си видиш вътрешностите, със сигурност ще видиш и ръката Божия, протегнала се да те отведе в отвъдното. Никой не би могъл да оживее с такава рана. Виждал бе достатъчно такива случаи, каквото и да разправяше гостът му.

Гост. В гърдите му заклокочи мрачен, безрадостен смях. По-скоро заложник, но защо да използваме тази противна дума, като можем да се изразим по-деликатно? Ако имаше нещо, което мразеше от дъното на душата си, то бе именно това — принудата да се отнасяш към всеки, дори към смъртния си враг, с куха вежливост и фалшиво ласкателство. Предпочиташе ясно да покаже неприязънта си и ако това го отдалечаваше от понятието за джентълмен, бе готов да си понесе последствията.

— … вълните запокитиха кораба върху скалите… нямахме друг избор, освен да се вкопчим в мачтите и да чакаме да се разбие. Неколцина все пак оцеляхме, успяхме да се доберем до плитчините и да изпълзим на брега. Цяла седмица живяхме като последни диваци, търсехме храна, гонехме диви свине, строихме колиби от палмови листа и каквото сухо дърво успеехме да намерим, ден и нощ обикаляхме за вода. Разполагахме с един-единствен нож, което, сега като си помисля, си бе чиста благословия, понеже разумът ни бе така помътен, че навярно щяхме да се избием един друг.

— Щеше да е много жалко — изръмжа Чейс и загреба от яхнията. Николас се покашля.

Зелените очи на Чейс срещнаха неговите и Чейс вдигна чаша. Хол се бе постарал целият почетен екипаж да се състои от моряци, които познаваха Николас от години. А с Дейви Чейс се познаваха от деца.

Започнали бяха морската си кариера като юнги на стария кораб на Хол, „Лейди Ан“, само няколко седмици преди могъща буря да го разпори по шевовете. Спасил ги бе случайно преминаващ кораб, на който се бе наложило известно време да служат на Негово Величество.

Гласът на Рен ту се извисяваше, ту заглъхваше според въображаемата опасност. Николас, който бе преживял далеч по-сериозно изпитание, прекарал бе две нощи раздиран от глад и жажда в постоянна битка с ужаса си от ледените води, започваше да губи търпение. В онези страховити нощи Хол бе сторил и невъзможното, за да не позволи на двама им с Чейс да задремят, да поддържа духа им с разкази за пътуванията си из Карибите на млади години — разказваше им за момичетата от доковете, за страховитата буря, в която палубата, мачтите и дори водата лумнали в странни сини пламъци, за малкото съкровище от стари испански златни кюлчета, в което едва не се спънал, докато бягал от британски войници в Тортола.

За разлика от Рен, Николас нямаше желание да говори за онова премеждие. Нямаше желание дори да се замисля за него. Помнеше как устните му се бяха напукали и прокървили от безкрайните часове в солената вода, а дори и днес понякога му се струваше, че усеща треските, набили се под ноктите му от дъските на фалшборда, в които се бе вкопчил. В началото на третия ден пред очите му бе причерняло и паниката го бе сграбчила за гърлото, та се бе наложило капитан Хол да доплува до него и със собствените си ръце да го придържа над водата. А сетне спасението се бе оказало началото на нов кошмар.

В този момент Рен сложи длан върху голата китка на Ета и Николас усети как някакво грозно чувство изригва в гърдите му. Нещо го тласкаше да скочи и да изтръгне тая ръка от рамото.

Не бъди глупав. Това момиче е просто поредната задача.

Средство, за да постигнеш целите си.

Въпреки това, собственическият жест на Рен го вбесяваше.

— Господин Рен — прекъсна го той. Настана тишина, при това така рязко, сякаш бе замахнал с камшик. — Ще бъдете ли така любезен да ми разясните една подробност от разказа ви?

Устните на Рен се разтегнаха в арогантна усмивка.

— Разбира се. Какво ви смущава?

За свой лош късмет, Рен бе решил, че никой от присъстващите не е плавал край Вирджинските острови.

— Споменахте, че островът, на който сте се разбили, бил на около две левги от Тортола, нали така? Североизточно от остров Питър?

Чейс се размърда напрегнато и столът му изскърца.

Усмивката на Рен угасна, макар и само за миг, сетне той продължи високомерно:

— Да, струва ми се, че така казах.

— Рекох, че говорите за „Сандъкът на мъртвеца“ — подхвана Николас. Дали някой се досещаше за дяволските му намерения?

— Точно така — отвърна Рен и леко се изчерви. — Не знаех, че сте запознат с района.

Естествено, че не е знаел.

— Струва ми се, че трудно ще се намери моряк, който да не е чувал за този остров, сър — отбеляза Николас. — Нали именно там Черната брада оставил петнадесет от моряците си само с по един нож и бутилка ром за всички като отмъщение за бунта им?

— Точно така — потвърди с готовност Чейс. — Опитали се да доплуват до остров Питър, ама се издавили. Затуй онази ивица пясък се нарича „Плажът на мъртъвците“ — заради изхвърлените на брега тела.

Ета се приведе напред, цялата светнала от любопитство при тази кървава подробност.

— Наистина ли?

— Самата истина. Но точно това не разбирам — продължи Николас, като се обърна към Рен, чиято усмивка бе замръзнала. — Виждал съм „Сандъкът на мъртвеца“ отблизо и се опасявам, че не отговаря на описанието ви. Става дума за купчина скали без прясна вода, без растителност и категорично без диви свине.

Лъжицата му застърга о дъното на паницата. Когато вдигна очи, видя, че Ета го наблюдава, прехапала долната си устна. Очите й блестяха развеселено и Николас усети как в гърдите му припламва кротка топлина.

Рен се захвана да долива вино в чашата си и чашата на Ета. А тя, навярно под влияние на неловката ситуация или пък смутена, задето Рен така бе кипнал, изгълта тъмното вино на един дъх и неочаквано запя:

— Петнайсет души в ковчега на мъртвеца! Йо-хо-хо и бутилка с ром! — Виното май я бе хванало.

Николас примигна смаяно. Чу се шумно издрънчаване на изпуснати вилици. Заскърцаха столове, всички глави се обърнаха към нея. Ета пребледня и сведе поглед към скута си, сякаш полите на роклята й криеха обяснение за поведението й.

— Откъде сте чували подобна невероятна песен? — възкликна Рен.

Въпросът мигом я отрезви и угаси червенината по бузите й. Тя изправи гръбнак като гротмачта, избута чашата с вино и се опита да надене маска на хладнокръвие, та да прикрие паниката си. Жалко, че не вдигаше поглед, инак щеше да види, че Николас е готов да й се притече на помощ. В отсъствието на София, която да замита след нея, Николас нямаше нищо против да откликне на предизвикателството.

— Може би от капитан Хол? Капитанът има забележителен репертоар — предположи той.

Чейс го изгледа с присвити очи.

— Тази не съм я чувал. Как продължава нататък?

— Прочетох я в една книга, която мама ми четеше вечер — отвърна неопределено Ета. — Обичаше да ми чете приключенски книги преди лягане. Не помня как продължаваше. Извинете, че реагирах така невъзпитано.

— Невъзпитано? В никакъв случай. Имате възхитителен глас! — провикна се Рен. — Притежавате ли и други музикални дарби, госпожице Спенсър? Може би ще бъдете така добра да ни зарадвате с някоя песен след вечеря?

Сигурно си безкрайно доволен, задето вече не си на прицел, невестулка такава — помисли си Николас.

— Аз… не. Всъщност… — Ета вдигна поглед към тавана, сякаш търсеше спасение, съвсем паникьосана. — Свиря на цигулка.

— На цигулка? Колко необичайно! — учуди се Рен. — Явно не съм в течение с тенденциите в образованието на младите дами. На Карибите намират ли се качествени инструменти?

Ета поизправи гръб и повтори неразбиращо:

— Карибите ли?

В главата на Николас се прокрадна ужасно съмнение. Възможно ли бе да не знае къде е входът на прохода? Но това означаваше, че…

Че не е дошла по собствена воля.

При тази мисъл го обзе внезапен гняв и той тропна силно с ботуш по килима, сякаш да го стъпче.

Няма значение. Твоята работа е да я отведеш при стареца.

Уви, твърде добре знаеше какво е да попаднеш в мрежата на семейство Айрънуд. О, да, твърде добре.

— О! Ако си спомням правилно, тук някъде се търкаляше цигулка… — обади се Гуд и се огледа. Но като се изключеха лавиците с разкривени томове, солидното писалище и леглото, в каютата нямаше кой знае какво друго.

— Може би Николас ще бъда така добър да я потърси, та утре вечер да можем да ви послушаме? — предложи Рен.

— Господин Картър — поправи го остро Чейс.

— О, проклет да бъде непохватният ми език — каза Рен и вдигна чаша в подигравателен жест.

Николас също вдигна своята.

— За щастие, имате блестящо въображение, с което да компенсирате непохватността на езика си.

Стиснал устни, Рен насочи вниманието си към Ета, която смутено въртеше лъжицата.

— Трябва да кажа, че съм искрено възмутен, задето капитанът ни е лишил от компанията на две толкова очарователни млади дами. Макар донякъде да разбирам защо е предпочел да скрие от екипажа тази ослепителна красота.

Николас, който тъкмо бе отпил глътка вино, се задави. Ета силно се изчерви — червенината тръгна от бузите й и се плъзна надолу чак до извивката на… Николас сведе поглед към чинията си и впи пръсти в коленете си под масата.

— И аз се канех да попитам същото — обади се Чейс. — Тукашните моряци подразбрали, че на борда има пътници, само защото се наложило да преместят тия двама господа в каютите на щурмана и дърводелеца на носа. И се изненадаха точно колкото и ние от „Чалънджър“.

— Както знаете — отвърна предпазливо Ета, — сестра ми не се чувства добре. И по тази причина гледахме да си стоим в каютите.

— Но защо не повикахте лекаря? И аз, и господин Фартинг с удоволствие щяхме да се притечем на помощ — отбеляза Гуд.

Николас се вгледа в изражението й. Мълчанието я издаваше.

— Вероятно защото лекарят щеше да се опита да поправи с трион онова, което се лекува с вода и бульон — отбеляза той.

— Не ми харесва намекът ви, сър. Медицината непрестанно прави открития, а аз съм изучавал…

— Трудно ми е да повярвам, че сте сестри — прекъсна го Чейс и отметна падналата на челото му коса. — Никак не си приличате, нито по външност, нито по акцент.

Николас го срита под масата. Пийнеше ли, Чейс ставаше съвсем безцеремонен.

— Не сте особено любезен — скастри го Рен с хладен тон.

— Любопитно ми е дали не са от различни майки, нищо повече — измърмори Чейс. — Извинете ме, госпожице Спенсър, ако съм ви засегнал.

— Няма нищо — отвърна тихо Ета.

— И покойният капитан ви беше чичо?

Какво, по дяволите, се опитваш да постигнеш? — помисли си Николас, като се вгледа в стария си приятел.

— Точно така, господин Чейс — намеси се господин Гуд с неодобрително изражение. — По линия на майката на госпожица София, първата съпруга на баща им. Поправете ме, ако греша, госпожице Спенсър, но доколкото разбирам, баща ви и втората му съпруга, вашата майка, притежавали хубава плантация в Насау, преди да починат, което се случило съвсем наскоро. Госпожица София искаше да отведе сестра си със себе си в Англия.

— Да — побърза да се съгласи Ета. — Точно така.

Николас не можеше да повярва на ушите си. Нима Айрънуд бе съчинил тази оплетена история, за да обясни липсата на прилика между момичетата? Явно бе подкупил капитана, за да се престори на техен чичо, та да имат придружител и защитник по време на пътуването, както диктуваха нравите на епохата.

— Колко жалко — намеси се Рен, нетърпелив да си възвърне вниманието на Ета, — че пътуването ви бе прекъснато така грубо. Ще имате ли възможност поне да изпратите вест на семейството, което ви очаква в Англия, за да ги уведомите, че сте били принудени да се отклоните от целта си? Господи, ами ако решат, че сте загинали в морето? Представете си колко ще страдат!

Гледаше Ета, но очевидно говореше на Николас.

— Бъдете спокоен, сър — отвърна Николас, като вложи цялото търпение, на което бе способен. — Ще им предоставим възможност да пишат на роднините си веднага щом акостираме. Ще положим всички грижи за дамите, докато не се удаде възможност да ги качим на кораб, който да ги отведе у дома. Със сигурност ще се намери кораб на Кралската флота или лагер на британската армия в близост до Кънектикът — офицерите ще им помогнат.

— А, да. Нямам търпение да разбера как ще се развие онзи дребен конфликт. Колко време, мислите, ще мине, преди Вашингтон да се предаде? Желаете ли да се обзаложим, господа? — пръстите му забарабаниха по масата. — Може би месец? Чух, че Хау точи зъби срещу Ню Йорк. Това би било ужасен удар, предвид усилията ви, пък и няма да се отрази добре на армията ви, не мислите ли? Да загуби едно толкова важно пристанище?

— Аз лично не съм вложил никакви усилия — отвърна Николас, обхванат от смътно безпокойство. — Интересът ми към войната се свежда до корабите, които можем да пленим.

— Наистина ли? — възкликна Ета. — Но аз мислех, че екипажът е американски.

— Е, допреди няколко месеца всички американци бяха англичани — засмя се Чейс. — Някои от моряците ни още се възприемат като такива. Но „Чалънджър“ плава с разрешително от Континенталния конгрес, което ни дава право да нападаме само британски кораби — това, струва ми се, ясно определя на кого сме предани.

— Подобни разрешителни няма да ви свършат работа, ако се натъкнете на Кралската флота — отбеляза Рен. — В очите на краля предателите са по-презрени и от убийците. Ще получите въже за награда.

— Моля ви, сър — обади се Чейс и вдигна ръка. — Достатъчно ме боли главата и без да ми рецитирате „Владей, Британия“.

Рен му хвърли изпепеляващ поглед.

— Исках само да кажа, господин Картър, че се учудвам задето не проявявате желание да се включите към новоизлюпената флота на Конгреса. Сигурен съм, че законният труд има някои предимства пред пиратството. Примерно… почтеност?

Чейс изсумтя презрително.

— Ще припечелваме нищожна част от онова, което носи каперство. Бъдете спокоен, тази мисия е напълно законна — за ваша беда.

Николас вдигна чаша, но не пропусна пламъчето в очите на Рен. Името му определено противоречеше на природата му[1] — мъжът срещу него бе истинска хищна птица, кръжеше над главите им и само чакаше да се гмурне.

— Не разбирам — обади се Ета и се огледа смутено. — Защо се учудвате? Нима господин Картър не е в правото си сам да реши дали да се включи в американската флота?

Рен това и чакаше.

— Ако не за друго, то поне в името на братята си — ухили се той. — Сигурен съм, че всички тия приказки за свобода и независимост са пробудили спомените за оковите. Макар да чувам, че за разлика от британците, американците не предлагат свобода на робите от колоните в замяна на военна служба.

Веднъж Хол бе казал на Николас, че ако позволява на ненавистта си да премине в омраза, ще навреди единствено на себе си. Нима Рен смяташе, че като изтъкне нещо толкова очевидно като цвета на кожата му, ще успее да го злепостави? Ще подкопае авторитета му?

Може и да си спечелил, говореха очите на Рен, може и да владееш ситуацията и кораба, но винаги ще има хора като мен, които да те поставят на мястото ти.

Никога. Никога повече нямаше да позволи някому да определя пътя му.

Чейс скочи на крака така пъргаво, че столът му се преобърна. Кръвта нахлу в лицето му.

— Сър, готов съм начаса да ви приканя да излезем отвън, стига…

Николас сложи ръка на рамото му, изправи стола му и го натисна да седне.

— Не забравяйте, че сме в присъствието на дама, приятелю мой.

Дама, която ги гледаше ужасено. Колко прекрасно бе протекла вечерта. А като си помислеше само, че докато стигнат до Ню Йорк, вероятно щеше да присъства на поне дузина такива вечери…

Николас доля вино в чашата на приятеля си с надеждата алкохолът да го успокои, а не да го разпали още повече.

— За Прокламацията на Дънмор ли говорите? Която направи във Вирджиния миналата година? — попита той, без да обръща внимание на самодоволното изражение на Рен. — Която гласи, че всеки роб, който избяга и се присъедини към британската армия, ще получи свобода? Всъщност Континенталният конгрес прикани жителите на Вирджиния да оспорят решението му и губернаторът бе прогонен. А и не вярвам, че след края на тази операция робите ще бъдат освободени. Кралят чудесно знае, че колониите разчитат на робски труд, за да му осигуряват любимите дрънкулки. В момента се опитва да накаже непослушните си деца, като им вземе играчките, и им изпразни джобовете, поне за известно време. Но реално нищо няма да се промени.

Рен обърна чашата си върху масата. Николас срещна погледа му, като се постара да не издаде омразата си.

— Всъщност — продължи той — струва ми се лицемерно да се биеш редом до човек, който уж е символ на идеала за свобода, а в собственото му стопанство работят десетки роби.

Да не говорим за военните експедиции, които същият този човек бе провалил на младини, а също и че така и не е бил счетен за достоен за британската армия. Възхищаваше се на упоритостта му, но когато бе научил, че колониите все пак ще спечелят войната, буквално не бе могъл да повярва.

— За Вашингтон ли говорите? — попита стреснато Ета.

Николас кимна.

— Трябва да знаете, господин Рен, че аз съм свободен човек и това никога няма да се промени.

— Колко остроумно! — ненадейно се обади Хийт, но веселото му лице мигом посърна, когато видя израженията на околните.

Един от юнгите внесе таблата с десертите.

— Може пък да се промени — отвърна Рен, докато му сервираха десерта. — Примерно ако колониите спечелят и земевладелците от Юга поемат новото управление. Ще бъдат в позицията да създадат свой собствен рай на земята. Не е ли редно да признаем, че робството е благословия за африканците? Ако не друго, ги спасява от леността и варварските им навици и ги въвежда в лоното Божие. Пък и работата, която им възлагат, напълно съответства на умствените им възможности.

Охо! Не се бе посвенил, значи, да изтъкне аргументите, повтаряни близо сто години като оправдание за непочтеното поробване на човешки същества. Изредил ги бе всичките на един дъх. Лъжите за умствените възможности на африканеца, заради които го лишаваха от шанса да се развива чрез четене, писане и мислене, заради които го държаха не просто във физически окови, а и в невидими такива, скрити и подмолни.

Нямаше значение, че нищо от казаното не бе вярно. Че самият Николас опровергаваше тия нелепи схващания. Важното бе, че бяха проникнали в душите на хората като страшна чума. А край не се виждаше. Дори и след сто години, както сам знаеше, корените на злото още нямаше да са изтръгнати. Където и да идеше, която и епоха да посетеше, цветът на кожата му неизменно издигаше стени и бариери, а оръжията, с които можеше да се бори, ако въобще имаше такива, бяха твърде оскъдни.

Ета бе сложила длани на масата и дишаше тежко — очевидно се опитваше да овладее… какво? Гнева си? Нима бе разгневена? Заради него?

Ако Рен си бе направил труда да я погледне, вероятно щеше да се замисли, преди да добави:

— Предполагам, дължите способностите си на… баща си, прав ли съм? Простете, ако правя погрешни предположения за произхода ви.

— Предположенията ви са напълно верни, господин Рен — отвърна Николас, а вътрешно се чудеше защо така упорито се бе борил срещу желанието да забие вилица в окото на този мръсник. — Що се отнася до предишното ви изказване, навярно всички сме родени с някакъв недъг. На вас например определено ви куцат обноските.

Сега разбираше какво се случва — Рен си връщаше, задето го бе накарал да се почувства глупаво. Първо с пленяването на „Ардънт“, а сетне с изобличаването на лъжите му. Тази мисъл донякъде го успокои — дребнавостта на Рен уталожи болката от ровичкането в стари рани.

Рен се олюля на стола — виното го беше хванало. Започваше да заваля, да слива съгласните, очите му заблестяха и гневът премина в открито озлобление.

— Какво бе казал Волтер? „Вашата раса е толкова различна от нашата, колкото булдозите от териерите“?

— Господин Рен! — викна Ета с поаленяло лице.

— Тъй като, за разлика от вас съм чел произведението на Волтер, което цитирате, ще ви поправя, че точната фраза гласи: „Толкова различна от нашата, колкото шпаньолите от хрътките“ — отбеляза студено Николас. — Интересното е, че в края на краищата всички сме кучета.

— Може и да е така — Рен се приведе разгорещено. — Но не всички сме псета без родословие.

Ета скочи едновременно с Чейс, но се оказа по-близо — достатъчно близо, че да зашлеви офицера с всички сили. При изплющяването на кожа в кожа Николас, надигнал се да спре приятеля си, буквално замръзна.

— Нима такова поведение приляга на една дама? — изломоти гневно Рен.

— Напълно — отвърна одобрително Чейс. — При това на дяволски изтънчена дама.

— Чувате ли се какви ги говорите? — викна Ета. Няколко кичура се бяха измъкнали от плитката й. Тя вдигна ръка и посочи вратата. — Ще ви помоля да напуснете масата. Веднага.

Рен присви очи. Огледа я от главата до петите и Николас цял настръхна — гледаше я сякаш се канеше да удари. Да удари нея.

Пръстите на Николас се свиха около ножа, който бе оставил на масата.

— Простете, мадам, ако съм ви засегнал — каза Рен.

— Прекрасно знаете, че не мен засегнахте! — отвърна тя, разтреперана от ярост. — Мисля, че е време да си вървите.

Рен скръсти ръце.

— Не съм приключил с десерта.

— О, господи, невъзможен сте! — сопна му се Ета.

— Внимавайте, мадам, богохулството все още се счита за грях…

Дори да бе страстен комарджия, Николас не би заложил и пукната пара, че следващите думи на Ета ще бъдат:

— Тогава явно ще се видим в ада!

Гневното й изражение бе достатъчно страховито, та сам Николас да подвие опашка и да хукне към другия край на кораба. За пореден път се запита откъде ли идваше това момиче. Коя епоха бе отгледала такъв страховит, такъв великолепен темперамент? Но Рен, самодоволният задник, така и не помръдна от мястото си и в крайна сметка Ета бе тази, която напусна стаята с шумолящи поли.

Чейс проточи шия след нея.

— Харесва ми това девойче.

Николас зачака, но така и не чу трясването на втора врата, което означаваше, че Ета не се бе прибрала в каютата си.

— Това девойче май излезе на палубата. Само.

Николас вярваше безрезервно на екипажа си, но не можеше да допусне една дама да се разхожда без придружител, не и при тези обстоятелства. Не беше изключено да се нарани, да не говорим, че някоя вълна можеше да я преметне през борда. Освен това се опасяваше, че може да е тръгнала да дири нова кука.

Изправи се и нареди на Чейс:

— Погрижи се господин Рен да се завърне в трюма. А вие, сър — той се обърна към Рен, който невъзмутимо довършваше десерта си до онемелия Гуд, — знайте, че до края на пътуването няма да се храните с нас. По мой адрес можете да говорите каквото пожелаете, но ако до ушите ми стигне слух, че се опитвате да опетните госпожица Спенсър и доброто й име, ще се окажете без език, с който да се наслаждавате на храната си.

Стана му по-леко, когато напусна топлата, задушна кабина. Комбинацията от виното и свития стомах като че ли го унасяше въпреки волята му. Тъмният есенен въздух погали сладостно кожата му като балсам срещу неприятната горещина отпреди малко.

Ета се бе отдалечила само на няколко крачки. Спряла бе от дясната страна на квартердека, край перилата. Развяна от вятъра, роклята й бе прилепнала по извивките на тялото й. Пълната луна, протегнала ръка през водата, придаваше на лицето й оттенъка на слонова кост. Ако не беше позата й, със скръстени на гърдите ръце, щеше да е досущ като оживяла статуя на великите майстори.

И бе точно толкова недостъпна, поради безброй много причини.

[1] Wren (англ.) — орехче, мушитрънче. Нещо дребно и крехко. — Б.пр. ↑

ШЕСТ

По дяволите, по дяволите, по дяволите…

Ета търкаше студените, солени пръски от очите и бузите си с една ръка, а с другата теглеше предницата на роклята. Не можеше да се отърси от паниката, заседнала току под ребрата й. Корсетът се врязваше така силно в тялото й, че гръбнакът я болеше при всяка глътка въздух. А още по-ужасна бе пулсиращата болка в дясната й длан. Неприятно напомняне за провалената вечеря.

Ако, или по-скоро когато София научеше, че е отишла да вечеря с офицерите и отгоре на всичко се е представила в недопустима светлина, нямаше да я пуска дори до тоалетната сама, камо ли да се разхожда из кораба и да се опитва да спечели екипажа на своя страна. За това и дума не можеше да става.

В началото всичко вървеше добре — или почти добре. Господин Рен, или не, просто Рен, понеже не заслужаваше подобно обръщение — не млъкваше, макар вечерята му да изстиваше, и изсмукваше и малкото й останали силици. Въпреки старанията му да се покаже опитен и обигран, Рен — или Едуард, както се бе опитал да прошепне в ухото й, едва ли бе кой знае колко по-възрастен от нея или пък от Николас.

Ета неволно затисна уста с длан. Николас.

Колкото и да не й се искаше да признае, не можеше да не погледне истината в очите — София се бе оказала права. Ета действително нямаше представа какво е да живееш във време, когато не те защитават нито законът, нито обществото. А току-що бе научила колко безпомощен е човек пред предразсъдъците на другите.

Но Николас очевидно нямаше нужда от помощта й. Майсторски се бе справил със ситуацията — отклонил бе всяка от злобните нападки на Рен и бе съумял, без да каже и дума, да покаже на всички какъв идиот е помощник-капитанът. Нито за миг не изгуби самообладание, въпреки многото провокации.

Приел бе с уморено примирение думите на Рен, отблъскващото му невежество и ненавистта му, дори като че ли ги бе очаквал. А Рен бе имал наглостта да се огледа, сякаш очакваше останалите да се съгласят с него.

Гневът бе нахлул във вените й, така изгарящ, че навярно кръвта й се бе превърнала в киселина. Чела бе безброй книги, уж знаеше какви са били вярванията и нагласите в миналото, но сблъсъкът с тази небрежна, чудовищна жестокост й бе подействал като кофа ледена вода. Очевидно времето и привилегиите я бяха предпазили от същинската грозота на нещата. Хората вярваха на подобни абсурдни аргументи, повтаряха ги най-небрежно. Сякаш не ставаше дума за човеци.

Вкопчи се в перилата и загледа тъмната вода. Гребенът на всяка настръхнала вълна улавяше лунната светлина и за миг проблясваше в сребристо. Заобикаляше я цяла симфония от звуци. Плискането на водата в извития корпус на кораба, плющенето на платната над главата й, глухото думкане на нещо дълбоко под палубата — може би рулят? В началото скърцането на дърво я плашеше, имаше чувството, че корабът всеки момент ще се разцепи на две, но сега й напомняше на апартамента им в Ню Йорк, строен преди войната, който вечно проскърцваше и наместваше старите си кости.

Здравата оплеска нещата.

А нямаше право на грешки. Не и когато животът на Алис зависеше от нея.

Облегна чело на сплетените си пръсти. Щеше ли да се наложи да се извини, задето го е зашлевила? Да измърмори някакво оправдание през стиснати зъби и да се моли да не повърне? Няма да го направя, няма, отказвам. Стисна очи.

— Я се вижте само, истински изпечен моряк.

При звука на дълбокия, плътен глас, Ета побърза да се извърне. А когато видя Николас, изпълненият със страх мехур в гърдите й най-после се спука. Пресметна колко крачки ги делят и го зачака да се приближи. Спря пред нея и прокара пръсти през късо подстриганата си коса. Сетне се взря в лицето й, сякаш се чудеше как да започне.

Ета на свой ред го изучаваше, но така и не успяваше да прочете нищо в изражението му. Николас очевидно се стараеше да не издава емоциите си, ревниво пазеше мислите си.

Ета отклони поглед от лицето му. Май щеше да се окаже права — жакетът, изчеткан и изчистен, като че ли действително му беше единствен. Прилягаше чудесно върху бялата му риза и подчертаваше широките му рамене. При всяка крачка панталоните му се изопваха върху стройните му крака. Висок, мускулест и снажен, Николас излъчваше сила и енергичност, както с гласа си, така и с движенията — премерени, грациозни, напълно в такт с морето.

В самото му присъствието като че ли се долавяше някаква особена сила. Когато спря до нея, Ета се почувства така защитена и стоплена, сякаш отново я бе заметнал с дрехата.

— Стабилно си стоите на краката — поясни той и се загледа някъде нагоре. — Докато стигнем пристанището, ще сте опитен моряк.

— Не знам — отвърна Ета и проследи погледа му към голямата централна мачта до… Нима върху гредата, от която висеше платното, се бе покатерил човек? И по-рано бе забелязала, че моряците се катерят по въжетата като паяци по мрежа, но досега не бе виждала някой да се изкачи толкова нависоко — така високо, че не можеше да различи чертите му. Лицето на моряка бе бледо петно на фона на звездите, пръснати като върху одеяло. Завиваше й се свят само като го гледаше.

— Ще успее ли да слезе? — прошепна тя и едва тогава осъзна, че е сграбчила Николас за ръката. Той замръзна и тихо си пое дъх. Усещаше грубия вълнен плат под пръстите си, дълго след като го пусна и отстъпи крачка назад.

— Ще се справи — отвърна тихо той. — Повечето моряци се катерят по въжетата от деца. Вятърът се усилва и Марсдън свива платната — така намалява площта им и корабът е по-стабилен.

Ета кимна и заусуква ръба на ръкавите си, та поне малко да ги разхлаби. Казал го бе така небрежно, както тя би казала някому, че като малка се е катерила по дърветата в „Сентръл Парк“.

Николас отново скръсти ръце и обърна лицето си към бриза, затворил очи.

— Много ми е неприятно, че съсипах вечерята — пророни Ета. — Но не съжалявам, че го направих. Рен се държа непростимо, да не говорим, че не е прав.

Устните на Николас потрепнаха.

— Уви, вечерята бе обречена от мига, в който наредиха чиниите. А и можете да сте спокойна — попаднали сте сред компания, която толерира физическото насилие. Тук ценим инициативата.

— Досега не бях удряла плесница никому.

— Как ви се стори?

— Щях да се зарадвам повече, ако беше изхвърчал от стола, както си представях — призна тя. — Цяла вечер едва се сдържах да не го направя, но… опасявам се, че поведението ми ще ви създаде допълнителни проблеми.

Николас я погледна изумено. Със закъснение й хрумна, че навярно една млада дама от тази епоха би предпочела да замълчи.

Побърза да поясни.

— Провокираше ви с всяка една реплика. Не знам какво друго може да му хрумне, но се страхувам, че ще намери друг начин да си изкара омразата.

— Е, със сигурност няма да я изкара на вас — отвърна Николас студено. — Не и ако цени кожата си. С най-голямо удоволствие бих му я смъкнал с камшика.

Май не се шегуваше.

— Сигурен ли сте, че не можете просто да го… изоставите на някой пустинен остров с бутилка ром? — попита Ета уж на шега. — Или да опънете една дъска през борда и да го хвърлите на акулите.

— Да го изоставя на пустинен остров? И да го хвърля на акулите? — за нейно смайване, Николас се разсмя. Стана й учудващо приятно. — Изненадвате ме, госпожице Спенсър, струва ми се, че криете пиратско сърце. Искрено съжалявам, че капитан Хол не остана, за да ви разкаже някои от славните си истории.

— Жалко, че се наложи да отпътува — съгласи се тя, доволна, че част от напрежението помежду им се бе разсеяло. — Вие не знаете ли някоя хубава история?

— Далеч не мога да се меря с него в разказваческото майсторство — отвърна Николас — Но може би ще ви е интересно да научите очарователната история за пиратите, които изкормили британски офицер, извадили сърцето му, накиснали го в спирт и го изяли.

Устата на Ета увисна.

— В спирт? Тоест в алкохол? Нима са очаквали алкохолът да подобри вкуса?

— Съмнявам се, че нещо би могло да подобри ситуацията. Но с достатъчно ром и смелост всичко е възможно.

Този разговор бе толкова различен от скованата размяна на реплики на вечеря, че започваше да се съмнява за клопка. Помнеше предупрежденията на София, но пък й бе безкрайно приятно най-после да разговаря с някого, който не се чуди как да я заблуди или да изтръгне някаква информация от нея. Пръстите й, вкопчени в перилата, се отпуснаха и тя се разсмя.

— Как изобщо издържате?

Той се обърна към нея с вдигнати вежди.

— Не съм сигурен какво ме питате.

— Всичките тези правила… — тя пусна перилата, скръсти ръце и се остави на люшкането на кораба. Осъзнаваше, че може би не е особено уместно да споделя подобни разсъждения с него, но същевременно усещаше как я обзема безразсъдство, навярно провокирано от виното. — Не мислите ли, че са твърде много? За какво можем да разговаряме и за какво — не. И къде е позволено да разговаряме. Навярно има и правило, което забранява да разговаряме без придружител, нали?

— Повярвайте ми, госпожице пират, толкова сме се отдалечили от благопристойното поведение, че вече не съм сигурен дали ще успеем да се върнем.

— Мен това не ме притеснява — отвърна Ета обнадеждено. Ако София научеше за този разговор, сигурно щеше да я заключи в каютата и да й подава парченца осолено говеждо под вратата.

Любопитството на Николас като че ли се изостри.

— А какво би казала сестра ви по този въпрос?

Дявол го взел. Ета се напъна да измисли нещо, но колкото повече се бавеше, толкова по-ясно осъзнаваше, че червенината пълзи по шията й.

— Двете със София не сме възпитани еднакво… все още се опитвам да запомня какво се очаква от мен. И очевидно не се справям особено добре.

Николас я погледна объркано.

— Как така… не сте възпитани еднакво…

Как да му обясни, така че да я разбере какво би могла да каже, та да прозвучи смислено през призмата на осемнадесети век?

— Това семейство… дори не знаех, че София съществува, камо ли останалите, докато не дойдоха и не ме отведоха. Нахлуха неканени в живота ми, а сега се налага да играя по правилата им и да правя каквото ми наредят, без значение какво искам и какво мисля. Вече нямам избор.

Николас се извърна и облегна ръце на парапета. Свикнал бе да прикрива мислите си, тъй че Ета не би могла да се досети какво се върти в главата му. Изражението му не издаваше нищо.

— Значи бихте предпочели да се завърнете в Насау, вместо да продължите към Ню Йорк?

Насау! За втори път споменаваха това място. И май нямаха предвид окръг Насау в Ню Йорк, което означаваше, че говорят за… Бахамите?

— Има ли изобщо такъв вариант? Можете ли да ме върнете?

— Не — отвърна той рязко и бледата искрица надежда в гърдите й мигом угасна. — Ще си получа възнаграждението само ако ви отведа в Ню Йорк. — Трябваше да се досети. — Освен ако няма непосредствена опасност за живота ви…

— Ами ако има? — прекъсна го тя. — Ако зависеше от мен, щях да скоча в някоя лодка и да греба по целия път до дома.

— Не говорете глупости — цялото му тяло се напрегна. — Ще минат дни, преди да видите суша, а и нямате и елементарни познания по навигация, нито пък бихте могли да вземете достатъчно вода или храна, за да оживеете.

— Значи сте готов да ме държите тук против волята ми…

— Слушайте, госпожице пират — ръцете на Николас се вкопчиха в перилата, — вие сте мой пътник, така че проклет да съм, ако позволя да ви се случи нещо лошо.

Как ли се очакваше да реагира на пламенните му думи?

— Това поредното правило ли е? — успя да пророни след известно мълчание.

— Не правило, а обещание. Разбера ли, че ви грози опасност от страна на Айрънуд, лично ще ви помогна да избягате. Но ако се опитате да се измъкнете сама, знайте, че ще ида и накрай света, за да ви върна.

Ета усети как шията и бузите й пламват.

— И какво, ще рискувате възнаграждението си?

— Не бъдете глупава. Ще избягаме, след като си получа парите — той поклати глава, но Ета долови известна шеговитост в тона му. — Какви ги говорите, госпожице Спенсър? За такова нещо биха ви накарали да предадете знамената си.

— Нима пиратите се предават? — учуди се тя. — Мислех, че изгарят в пламъка на славата.

— Само некадърните — отвърна Николас и ъгълчето на устата му трепна. — Останалите живеят достатъчно дълго, че да участват в още една война, вече като законни капери.

Ета се насили да се усмихне.

— Ще го имам предвид.

— Но сте права — продължи Николас, като изучаваше ситните белези, с които бе осеяно опакото на ръката му. — По отношение на правилата — в повечето случаи са негласни и не подлежат на коментар.

В началото й бе забавно да слуша как мъжете си разменят любезни думи, при положение че очевидно се ненавиждат. Твърде скоро обаче Рен бе разкрил зловещата страна на монетата — как етикетът ти позволява да нанесеш обида, без да прекрачваш границата на добрия тон.

София го бе описала като игра, но Ета не бе склонна да се съгласи. През първия час от вечерята, покрай тържествените запознанства, вежливия разговор и строгата подредба около масата, се бе почувствала като в оркестър. И като във всяка партитура, и тук имаше строги правила за звучене, за темпо и динамика, стотици изисквания, та мелодията да се разгърне точно така, както бе искал композиторът. Нямаше свобода за игривост, за интерпретация. Именно по тази причина Ета винаги се бе старала да вдъхне определена емоция в изпълненията си, да им придаде индивидуален оттенък. Но съдиите като че ли неизменно оценяваха точното изпълнение по-високо от вдъхновението, по-високо от страстта.

Всъщност и двете метафори — за играта и за оркестъра, не бяха удачни, тъй като предполагаха, че всички участват по собствена воля. Ета обаче подозираше, че далеч не всички горят от желание да са част от този фалш, с изключение, естествено, на онези, които създаваха и се възползваха от правилата.

— Аз лично се опитвам да съществувам извън тази схема, доколкото ми е възможно — каза бавно Николас, сякаш се колебаеше дали да продължи. Гласът му заглъхна и Ета се принуди да се приближи, за да го чува. — Днешната ситуация — вечерята с пленените офицери — е изключение. Нямам нищо против да демонстрирам внимание към хората, с които плавам, понеже ги уважавам и ценя. Но сте права, двуличието уморява. И което е по-лошо, непочтено е.

— Аз пък мислех, че едно от предимствата да си тук — Ета посочи водата, — е възможността сам да създаваш правилата.

— Истината е, че на кораб има далеч повече правила, при това далеч по-строги. Ето например вие спасихте Джак след фиаското с лъжицата, но всички присъстващи знаят, че ще бъде наказан, задето прояви непочтителност към офицер.

— Наказан? Как? — ахна Ета. — Та той е просто дете…

— Когато си на кораб, не можеш да си позволиш лукса да бъдеш „просто дете“ — отвърна меко Николас. — Джак е член на екипажа. Правилата и йерархията са създадени, за да ни помогнат да оцелеем, и всяко си има своя логика и цел, така че да можем да поддържаме ред дори и в най-критични ситуации. Наказанията са тежки, понеже нарушаването на правилата застрашава всички ни.

Ета стисна зъби и отстъпи крачка назад. Преди малко бе споменал за камшик и мисълта, че би могъл да замахне срещу голия гръб на момчето, мисълта как Джак ще се опитва стоически да понесе наказанието пред очите на всички, и то само задето бе направил нещо, което всички копнееха да направят…

— Госпожице Спенсър, най-вероятно ще му намалим дажбите за известно време, нищо повече — отбеляза тихо Николас. — Не се тревожете. Трябва да се научи на дисциплина, но постъпката му далеч не е углавно престъпление.

В думите му се долавяше неочаквана мекота.

— Вас някога… наказвали ли са ви?

Николас кимна и замислено прокара палец по долната си устна. Ета проследи с поглед щедрата извивка на устата му, но бързо си напомни, че изобщо не бива да вдига очи.

Съсредоточи се. Имаш цел. Пръстите й се заиграха с хладната перла на лявата й обеца. За момент усети странно смъдене точно под обецата, сякаш някой бе втренчил поглед в разголената кожа, там, където шията срещаше рамото. Но когато вдигна глава, наблизо нямаше никого, а Николас се взираше в луната.

— Когато бях на неговите години, ми се случваше често. Имах дяволски непокорен нрав, та се налагаше капитан Хол да влага цялото си самообладание, за да не ме удуши, когато го изкарвах извън търпение. Естествено, в крайна сметка му бях дълбоко благодарен, понеже ми даде възможност да стана част от екипажа. Животът на кораба е искрен и непосредствен, принудени сме да загърбим всякакви маловажни неща. Неща, които имат значение само за неопитните моряци. Тук е важно какво умея и как постъпвам. Същото важи и за Джак. А и освен военнопленниците, всеки е тук по собствена воля.

Макар да не бе пояснил, Ета имаше чувството, че тези „неща“ са свързани с цвета на кожата му.

— Наистина ли не напуснахте Насау по собствено желание? — попита той след кратко мълчание, очевидно достигнал до някакво заключение.

— Наистина. — Меко казано. Ета въздъхна и преметна плитката си през едното рамо. Вятърът се бе усилил и гонеше измъкналите се кичури във всички посоки.

— А неприветливата ви спътница едва ли улеснява положението ви.

— Спътница — повтори Ета и се изсмя сухо. Николас явно не желаеше да произнесе името на София.

Той затвори за миг очи, сетне подхвана решително.

— София Айрънуд с удоволствие би отрязала крайниците ми, би ги осолила и хвърлила на прасетата. Би предпочела да умре, преди да признае, че сме от един род, камо ли че имаме нещо общо, освен омразата ни един към друг.

Думите му сякаш я зашлевиха като солена вълна, като студена плесница.

От един род.

Семейство.

Тоест…

Тя отстъпи назад и се втренчи в профила му, понеже Николас отказваше да срещне погледа й.

Естествено. Естествено_ — защо не се беше сетила по-рано?_

Виждала съм гнилата му душа.

Знам каква подла свиня е.

Нима София щеше да каже нещо толкова злостно за човек, когото познаваше бегло? А и той самият неведнъж бе споменал Айрънуд — „дядото“ на София, при това с по-особен тон, сякаш не ставаше дума за случаен познат. София го познаваше, понеже беше един от тях.

Пътешественик.

Но пък… стоеше до нея в привичната стойка на моряк, реагираше на всяка промяна във вятъра и вълните, сякаш бе роден на кораб. При положение че от дете обикаля моретата, тогава кога…?

Тя отстъпи още една крачка назад, съвсем объркана.

— Тя действително не ви е казала нищо — отбеляза равно Николас. — Не се изненадвам.

— Вие… — Ета се насили да събере разпокъсаните си мисли. — Вие също нямаше да ми кажете, нали? Имате ли представа какво ми беше? Колко по-добре щях да се чувствам на вечеря, ако знаех, че имам съюзник? Господи, нищо чудно, че се намесвахте всеки път, щом обърках нещо. Чисто и просто ви се е налагало.

— Естествено, че ще се намеся — съгласи се Николас изненадано. — Законите ни, а и здравият разум диктуват да пазим тайната. Това би трябвало да го знаете.

В този момент Ета осъзна, че планът й няма да проработи. Дори да успееше да привлече на своя страна целия екипаж, никой нямаше да се опълчи на волята на Николас. А неговата съпротива нямаш да успее да сломи с чар или аргументи — всъщност дори не беше сигурна, че притежава чар. Николас не бе просто наемник, гравитиращ в периферията на галактиката на име Айрънуд. Беше един от тях.

— Когато ви обучаваха… — започна той.

— Никой не ме е обучавал — викна Ета, изгубила търпение. — Дори не знаех, че мога да пътувам във времето, докато София не ме бутна в… прохода или както там го наричате!

— Бутнала ви е? — Николас се извъртя към нея с пламнали очи. — Искате да кажете, че досега никога не сте пътували?

— Никога не съм пътувала, никога не съм чувала името Айрънуд и вероятно никога няма да се върна у дома. А онези дори не са ми роднини — наложи се да убият човек, когото обичах, за да се доберат до мен!

Николас изруга цветисто под нос и за миг й обърна гръб.

— Дори не сте знаела, че притежавате дарбата? Сигурно здравата ви е прилошало от пътуването. Нищо чудно, че никой от екипажа не ви е видял — навярно дни наред сте били в безсъзнание.

Да й е прилошало от пътуването?

Не, не биваше да се разсейва, не и сега.

— Не се правете, че не знаете — тросна му се тя. — Двамата със София…

— Не! — прекъсна я той остро, дръпна я към себе си и пристъпи назад. Пред стреснатия й поглед светът внезапно отново доби очертания и Ета забеляза, че Рен и Чейс вървят към люка за долната палуба. — Не ни слагайте под общ знаменател. Айрънуд не спомена нищо такова в писмото си. Предположих, че вика двете ви със София, за да ви възложи някаква задача. Нямам навика да отвличам хора, госпожице Спенсър.

— Само чужди кораби и чужди екипажи, така ли?

Веждите му се вдигнаха и за миг й се стори, че ще се усмихне. Това я поуспокои, но само донякъде.

— Нищо друго ли не пишеше? Примерно защо иска да ме види?

— Не. От мен се искаше да превзема „Ардънт“ и да ви отведа в Ню Йорк преди 21 септември. Исусе — измърмори той и несъзнателно разтърка тила си. — Първия път, когато излязох от прохода, нападнах един автомобил с чадър и едва не се подмокрих от ужас. Та като казвам, че се справяте добре, комплиментът ми е съвсем искрен.

Трудно й бе да си представи, че Николас би могъл да се уплаши от нещо.

— Трябваше да ми кажете — прошепна тя. — И вие сте Айрънуд, нали? София спомена и за други кланове, но…

— Ще ми се да можех да кажа, че не съм — отвърна той и горната му устна се изви в отвращение. — Отдавна не общувам с тях. Поддържаме изцяло делови отношения. Не пътувам, не се подчинявам на Айрънуд, гледам да нямам нищо общо с тях. И когато тази операция приключи, ще направя всичко възможно пътищата ни никога повече да не се засекат.

Нещо не беше както трябва. Щом толкова мразеше Айрънуд, че буквално съскаше от злоба по техен адрес, защо се бе съгласил да работи за тях? И защо, при положение че можеше да пътува където си поиска, живееше в такова враждебно време?

Джак бе споменал, че Николас и Чейс са отгледани от Хол, а и самият Николас бе споменал, че кръстосва моретата от малък. Тогава кога е пътувал?

Не пътувам, не се подчинявам на Айрънуд, гледам да нямам нищо общо с тях.

И по-интересното: защо беше спрял?

Усещаше, че Николас се отдръпва — не просто потъваше в мислите си, но и инстинктивно отстъпваше назад, към капитанската каюта.

— И при все, че знаете какви са… отказвате да ме върнете, така ли? Знаете ли къде е проходът, през който ме е превела София? В Насау?

— Корабът е отплавал от Насау, така че е логично и проходът да е там някъде, но… — той поклати глава. — Никога не съм разполагал със списък на проходите и координатите им. В коя година сте родена?

Струваше си да му каже, дори само за да види слисаната му физиономия.

— А уж нямало проход, който да отива отвъд Втората световна война. Така поне смятат всички. Естествено, знам, че има множество древни проходи, които така и не са картографирани, никой не знае къде отиват. Може би и вашият е един от тях. Към кое семейство принадлежите?

— Линдън. Ако може да се вярва на София.

Отговорът й отново го изненада.

— Линдън? Сигурна ли сте?

— Възможно е да ме е излъгала, естествено, но пък спомена името на майка ми, Роуз — Ета се взря в изражението му. — Чували ли сте нещо за нея?

Николас издиша бавно през нос, без да я поглежда.

— Че кой в нашия малък свят не е чувал за Роуз Линдън? Единственият пътешественик, успял да надхитри Айрънуд. Откраднала нещо от него и изчезнала безследно. Господи, тогава каква сте вие? Разменна монета? Защо не е отвлякъл нея, щом е намерил и двете ви? Тя жива ли е?

Ета кимна, решена да изкопчи колкото се може повече информация.

— Какво друго знаете за нея? Знаете ли изобщо нещо?

— Само че оставила разбито сърце след себе си. Огъстъс Айрънуд, син и наследник на Сайръс, я търсил в продължение на години. Едва не полудял — Николас поклати глава, а когато проговори отново, думите му прозвучаха изненадващо тържествено. — Ще се погрижа да се върнете в своето време. Ако старият е решил да ви използва за стръв или за да сплаши Роуз, ще ви измъкна при първа възможност и сами ще потърсим прохода.

Ета трепна от разочарование. Ако. Мразеше тази дума. Ако и само ако се окажеше изложена на опасност, едва тогава щеше да й помогне. Естествено, едва ли щеше да обърне кораба само защото я бе съжалил — от една страна, не знаеше къде да я отведе, а от друга — щеше да получи добри пари, ако изпълнеше заръката на Айрънуд. Но колкото и да бе глупаво, Ета се бе надявала. Сторило й се бе, че долавя нещо в колебанието му. Стомахът й се сви на възел.

— Споменахте, че някой е загинал. За кого става дума?

Първите думи, които понечиха да излязат от устата й, бяха лъжа и Ета се възневидя заради готовността да се възползва от удобството и леснината на фалшивата история, вместо да смъкне превръзката от раната и да й позволи да прокърви наново, да излее всички горчиви чувства и объркани мисли по повод цигулката. Но от друга страна, тази странна откровеност, която се бе установила помежду им, й допадаше — нещо истинско и солидно, достатъчно стабилно, та да може да се опре на него, при положение че отвсякъде я заобикаляха лъжи и тайни и всяка я теглеше в различна посока.

— Не ви е било лесно — отбеляза тихо Николас, когато Ета приключи. — Съжалявам. Канех се да ви попитам дали искате да потърся цигулката, за която спомена господин Гуд. Може би ще се почувствате по-добре.

На Ета й прилоша само при мисълта да хване лъка.

— Напротив. Не мога… в момента не бих могла да свиря. Не и преди да съм успяла да я върна.

Николас отвори уста като да каже нещо, но замълча и поклати глава.

— Какво има?

— Искате да спасите учителката си? Алис? Да промените миналото?

— Знам как звучи, но тя бе невинна, не заслужаваше да умре, още по-малко заради мен.

Николас въздъхна тежко с такова състрадание, че стомахът й се преобърна. Ета вдигна ръка от перилата, ала точно в този миг силен порив на вятъра блъсна кораба и палубата рязко се наклони надясно. Подметките на обувките й бяха твърде меки, твърде хлъзгави, усети как единият й крак поднася…

Една ръка обви кръста й, дръпна я назад към непоклатимата, топла котва, наречена Николас. Лицето й се оказа заровено в рамото му, ноктите й се вкопчиха в гърба му. В крещящата тишина чуваше само собственото си дишане, усещаше думтенето на сърцето си, скрито под пластовете плат и топлина.

Дръпна се назад, смутена, решена да не обръща внимание на ръката му, обгърнала плътно талията й. Николас побърза да се пошегува.

— Внимавайте — прошепна и сведе поглед към лъснатите си обувки. — Това ми е последният чифт.

— Още ли сте там?

Чейс. И двамата с Николас подскочиха стреснато.

— Следващата вахта ще започне всеки момент. Най-добре да изпратим дамата до каютата й. — Стоеше на известно разстояние от тях, край люка, скръстил ръце. Нямаше как да различат изражението му в тъмнината, но така и не помръдна, докато Николас не се отдръпна от Ета, сплел ръце зад гърба си.

— Време е да се оттеглите, госпожице Спенсър — заяви Николас. — Ще ви придружа до каютата ви.

Не я хвана под ръка, нито й предложи ръката си. Напротив, държеше се на разстояние и продължаваше да стиска ръце зад гърба.

Струваше й се, че разбира как са се чувствали моряците на „Ардънт“, докато са ги водили надолу към търбуха на кораба, без да знаят кога и дали ще им позволят отново да видят слънцето, звездите, небето. Така и не бе оценила тази кратка глътка свобода. А сега, под зорките погледи на София и екипажа, щеше ли да успее отново да говори с Николас, преди да пристигнат в Ню Йорк?

Като че ли и той мислеше за същото.

— Ще стигнем Лонг Айлънд след десетина дни. Може и по-малко, ако вятърът е благосклонен. Радвам се, че имахме възможност да поговорим — опасявам се, че госпожица Айрънуд няма да ви изпусне от поглед, щом се пооправи.

Пред вратата на каютата Ета спря за миг. Николас, чиято каюта бе от другата страна на коридора, също спря.

— Мога ли да ви попитам нещо? — прошепна Ета.

Той кимна, а очите му блеснаха под светлината на лампата. Ета си пое дълбоко дъх, вдиша миризмата на сол и восък и се замисли как точно да формулира въпроса си.

— Щом можете да пътувате където поискате… или поне в което време си поискате — започна тя предпазливо, — защо държите да живеете точно в тази епоха? Където се отнасят с вас така отвратително?

— Погрешно смятате, че имам избор — отвърна той. — Лека нощ, госпожице Спенсър. Спете добре.

С тези думи той влезе в каютата и затвори плътно вратата зад себе си.

СЕДЕМ

Някъде в края на дълга върволица от мъгливи, сиви дни Николас се събуди при първата милувка на розовата утрин. В черепа му като че ли блъскаше с чук самият дявол. Проклетият ром. И проклет да бъде мъртвият капитан, задето бе скрил бутилката така, че Николас да я намери в момент, в който имаше нужда да притъпи сетивата си. Добрите идеи, които ти хрумват на тъмно, е най-добре да си останат на тъмно — помисли си той и простена на глас.

Разтри лице и чу как отвън отново проехтява тръбата — на хоризонта се виждаше земя. Краката му явно последни разбраха, че със съня е приключено — така бяха изтръпнали, че Николас едва се размърда. Коленете му удариха дъските на койката и той звучно изруга.

Плъзна се по завивките, опря гръб в дървената ламперия и изпружи крака напред. Високо над главата му новата камбана оповести началото на сутрешната вахта. Николас преглътна мъчително с пресъхнала уста и се втренчи в ниския таван, заслуша се в стъпките и виковете на палубата.

Земя на хоризонта. Десетдневното им пътуване към колониите клонеше към своя край. Само след броени часове щеше да се окаже лице в лице с човека, който се бе опитал да го съсипе.

Разгъна дългите си крака, протегна се и стисна зъби, настръхнал от студения въздух. Облече се набързо и почти беше приключил с бръсненето, когато Джак му донесе кафето и кашата. Малко преди хлапето да си тръгне, на прага се появи Чейс и изпълни рамката на вратата с широките си рамене и усещането за смътно безпокойство.

— До Ойстър Бей остава само час — започна той и затвори вратата зад гърба си. — Кажи ми веднъж завинаги, че си наясно какво правиш.

Понеже му се струваше рисковано да откара младите дами направо в нюйоркското пристанище на борда на пленен британски търговски кораб, Николас се бе уговорил с Айрънуд да ги свали край Ойстър Бей до Лонгайлъндския проток, където щеше да ги посрещне карета. Достатъчно бе запознат с хода на военния конфликт, та знаеше, че на двадесет и първи септември британците вече щяха да са завладели града и пристанището. Рен беше прав — ако го заловяха с пленен британски кораб, и той, и почетният му екипаж щяха да бъдат заклеймени като пирати, и което бе по-лошо — като предатели.

— Наясно съм — Николас изпъна жакета си. — Ще успееш ли да вкараш „Ардънт“ в Ню Лондон без мен?

— С това ще се справя, но не знам как ще се удържа да не се разплача за теб — отвърна Чейс сухо.

Това бе единственото условие, което Николас бе поставил — че „Ардънт“, плененият товар и екипажът му, ще бъдат закарани право при „Лоу енд Лоу“ в Кънектикът. Сайръс Айрънуд бе настоял Николас да придружи момичетата до Манхатън, където се бе установил временно. Отказал бе да ги посрещне в Лонг Айлънд или дори в Кънектикът, където щяха да избегнат британското присъствие. Както винаги, слънцето изгряваше и залязваше според желанията на Айрънуд, а на Николас се полагаше да се справи с евентуалните усложнения, изникнали при съпровождането на София и Ета.

Оставаше им по-малко от ден, ако искаха да спазят срока, поставен от Сайръс Айрънуд. Нямаха време за усложнения, не и когато ставаше дума за такава сума пари.

— Ще се погрижиш ли пътничките ни да се приготвят за слизане? — помоли го Николас. — Искам за последно да огледам кораба и екипажа.

— Госпожица Ета Спенсър е будна от близо два часа — подсмихна се Чейс. — Усетила била, че наближаваме и не могла да спи от вълнение. Усетила, видите ли! Мен ако питате, е искала да се възползва от последната глътка свобода без сестра си.

Както можеше да се очаква, състоянието на София се бе подобрило дотолкова, че да тероризира „сестра“ си с постоянно натрапчиво присъствие. Николас бе спрял да брои случаите, в които бе заварвал Ета да се крие нейде из кухнята или общото помещение, за да играе карти с Джак и другите момчета. Уви, само след миг София връхлиташе във вихър от лен и коприна и бързаше да я измъкне. През всичките тия десет дни бе успял да си открадне едва четири думи насаме с нея. Всичко това му се отразяваше твърде зле и на стомаха, и на нервите.

Погледът му неволно се насочи към масата. Върху купчина карти лежаха цигулка и лък. Намерил ги бе в един шкаф в деня след онази съдбоносна вечеря и ги бе оставил на видно място с надеждата, че Ета ще промени решението си и ще ги потърси.

Чейс се прокашля.

— Преди да се отправиш към брега, ако ми позволиш да бъда така дързък, скъпи мой приятелю…

— Не ти позволявам, но съм наясно, че това няма да те спре — отвърна Николас.

— Знам, че ти се искаше да прекараш някоя и друга минута насаме с момичето и навярно не биваше да ви прекъсвам онзи път, но се надявам да си наясно, че тя храни специални чувства…

— Ета е очарователно създание и проявява огромно любопитство към мореплаването — побърза да го прекъсне Николас. — И храни специални чувства към всички присъстващи, включително и към теб…

— Не съм свършил — пресече го на свой ред Чейс. — Не намеквам нищо непристойно. Исках да те питам дали помниш какво казваше капитан Хол за съпругата си, Ан?

— Помня какво се случи, когато почина — излъга Николас. Една безкрайна година, в която се чудеха как да изкарат Хол от поредната пивница и така и не стъпиха на кораба. И през ум не му беше минало, че такъв грамаден и силен човек, оцелял след безброй битки, ще рухне до такава степен, когато любимата му се бе разболяла.

— Лъжец — отвърна меко Чейс. — Каза, че никога няма да се ожени повторно, понеже няма да намери друга жена, която да му приляга така точно. Че му била другар по дух.

Николас приглади ръкавите на жакета си и се опита да извърти аргумента си. Ан бе една от най-благородните дами, стъпвали на тази земя. Грижеше се за двете момчета като да й бяха родни деца и така и не попита Хол защо ги бе довел в дома им, първо едното, после другото, като да бяха улични псета. Да, Ан бе перлата в бурното море на капитана.

Не биваше да го оставя да довърши. Да изрече на глас тайната му надежда. В противен случай надеждата щеше да укрепне и да го смаже.

— Тя не е за мен.

— На мен ми се струва точно обратното — настоя Чейс. — Само че не можеш да го видиш.

— Виждам само, че нямаме никакво бъдеще, дори дамата да се окаже благосклонна — думите загорчаха в устата му. — Какво очакваш? Да се оженя за нея? Законът не допуска такъв съюз.

— Никога не си позволявал друг да ти диктува живота. Защо точно сега, за нещо толкова важно?

Но Николас не желаеше да разсъждава в тази посока — знаеше, че заключението е неизбежно. По-добре да се откаже, да не влага толкова мисъл. Пък и подобни разсъждения означаваха, че приема твърде много за даденост — примерно чувствата на въпросната дама.

— Добре тогава — изръмжа Чейс. — Ще кажа на останалите, че нямаш претенции.

Николас присви очи.

— Какво, по дяволите, означава това?

— Половината мъже на борда боготворят земята, по която стъпва. Другата половина вече са й предложили брак, включително младият Джак, който се закле пред своята „скъпа госпожица“, че ще й бъде верен, стига да го изчака още няколко години.

— Малкият дявол — измърмори Николас. Пресегна се и прокара пръст по извитото тяло на цигулката, задушаван от раздразнение. — Надявам се да не са се държали непристойно?

— Ни най-малко — разсмя се Чейс. — Но я харесват много. Достатъчно, че да искат да остане.

Внезапно Николас се почувства дълбоко благодарен, че краткото им пътуване наближава своя край. Оставащите часове се стопиха с такава скорост, че сякаш изтекоха между пръстите му. Много по-скоро, отколкото му се искаше, вече различаваше смарагдовите корони на далечните дървета. Клоните ту изникваха, ту се скриваха от погледа му, обвити от ленива мъгла, та на Николас му се струваше, че бледият, мътен въздух въздиша около раменете му. Мирисът на влажна пръст се прокрадваше все по-настойчиво сред уханието на морето и натежаваше в гърдите му.

Ета се появи на палубата в тъмносиня рокля с оттенък на среднощно небе, на зимни морета, сякаш съзнателно искаше да привлече погледа му, да подразни дявола. Застанал до Чейс, Николас загледа как моряците един по един се изреждат да се сбогуват с нея. Някаква неудържима сила теглеше и него към нея, но той отказваше да се поддаде. Обърна се към приятеля си, та да е с гръб.

— Ще ви чакам на пристанището точно след седмица. Не забравяй да уведомиш агента, че Рен е настроен враждебно. И най-вероятно няма да съдейства в съда.

— Разбрах — Чейс сложи ръка на рамото му. — Изпрати ми вест, ако нещо те забави.

— Нищо няма да ме забави — отвърна Николас, но Чейс като че ли не му повярва.

Вече спускаха една от малките гребни лодки. Николас би предпочел голямата лодка — беше по-стабилна, а и можеше да приюти някой моряк, който да му помага да гребе, но и тази щеше да свърши работа. Разстоянието не бе голямо, можеше да се справи и сам, пък и момичетата бяха прехвърлили вещите си в платнени торби, ушити от резервни платна, за да не влачат тежките сандъци.

Николас слезе пръв, след това пристъпиха и момичетата. София го изгледа злобно, готова да го заплюе, ако понечи да й помогне, но това не му попречи да протегне ръце и да подхване Ета през кръста, изопнал крака, за да не залитне от люшкането на леката лодка. Дълго време след това усещаше допира на ръцете й върху раменете си.

Обърна се да помаха за сбогом на моряците и видя как Чейс се навежда и прошепва нещо в ухото на Джак.

Момчето грейна, прошепна нещо в отговор и скочи на перилата.

— Хей, може ли една целувка? — викна той към лодката.

Ета се разсмя и му изпрати въздушна целувка. Николас хвърли възмутен поглед към смеещия се Чейс, сетне потопи веслата и загреба с дълги, бавни движения. Приятна горещина се разстла в скованите му мускули и скоро вече гребеше плавно и равномерно. Гледаше да не отваря уста, нищо, че София измърмори недоволно:

— Не може ли по-бързо?

С изкачването на слънцето над хоризонта мъглата започна да се разнася. От небето се понесе птича песен и през ризата му изби пот, но въздухът, изпълващ дробовете му, бе свеж и прохладен. София затвори очи и забарабани нервно по торбата с дрехите. Ета втренчи поглед нейде зад рамото на Николас. Той проточи любопитно шия и проследи погледа й до тъмната линия на дърветата, провесили клони над пустия плаж.

Николас, заедно с Флич, бе изчел внимателно описанието на мястото на срещата от писмото на Айрънуд и двамата бяха разгледали картите на брега. Въпреки това не беше съвсем сигурен, че са уцелили правилното място, но в този момент Ета се обади:

— Май виждам светлина.

И Николас също я видя. В полумрака на каменистия бряг бледо проблясваше фенер, а скоро различиха и очертанията на тъмната фигура, която го държеше. Николас прибра веслата и остави течението да притегли лодката, докато дъното й не заора в пясъка. Тогава скочи в студената вода и я изтегли на брега. Преди да успее да протегне ръка за опора, преди да успее да я предупреди за странната слабост, която обзема нозете, отвикнали от неподвижността на сушата, София вече бе скочила от лодката и се бе свлякла върху пясъка.

Верен на завета на благородната Ан Хол, Николас се наведе и й предложи ръката си. За един кратък миг фасадата на разлютената оса се пропука и под нея се мярна друг, по-крехък образ. Стори му се дори, че съзира онова момиче, което Джулиън някога бе обичал.

Но после София се опомни къде е и кой е мъжът, който й подава ръка.

И какво бе сторил.

Чертите й се изопнаха, пръстите й се сгърчиха в пясъка, сякаш се готвеше да запокити една шепа в очите му. Изправи се без помощта му.

Ета се надигна от лодката и с готовност се облегна на рамото му. Двамата проследиха с поглед как София, сърдита, тръгва със залитане към каретата и чакащия ги кочияш.

Редно бе да я предупреди, че правилата за благоприличие не допускат подобно докосване.

Но… може би не точно сега.

— Колкото и да не ви се вярва, в момента е в добро настроение — прошепна Ета. — Сутринта, когато се опитах да я събудя, ме замери с близо половината от съдържанието на сандъка си.

— Такива са Айрънуд, чаровни при всякакви обстоятелства — отбеляза Николас. — Предполагам, след това ви е накарала да съберете дрехите?

— Всъщност предпочетох да я залея с вода от каната, та да охладя гнева й — отвърна Ета и през лицето й премина мрачна сянка, докато гледаше как каретата се разлюлява под тежестта на София. — Ама може би трябваше да хвана нощното гърне.

Николас се изсмя смаяно.

— Впечатлен съм, че сте успели да се удържите — каза той с усмивка. — Ще ми се да можех да кажа, че Сайръс Айрънуд ще ви приеме далеч по-топло. Имайте предвид, че надуши ли страх, разкъсва жертвата си на парчета, при това с огромно удоволствие.

Ета изправи решително рамене и тръгна пред него по възвишението.

— Е, няма от какво да се страхувате — уведоми го тя с лека усмивка. — Нали ще съм с вас. — Николас стисна клепачи и пое последна глътка солен въздух.

Де да можеше това да е достатъчно.

НЮ ЙОРК СИТИ

1776 Г.

ОСЕМ

Димът ги посрещна няколко мили, преди да стигнат ферибота при Бруклин.

— Какво става? — обърна се Ета към Николас. — Битка ли се води?

Николас обаче също недоумяваше. Двамата загледаха черните струйки, понесли се в тъмнеещото небе.

— Сега е моментът да кажеш нещо — каза Ета на София. — Примерно, ако ти хрумне да споделиш какво е това страховито нещо в далечината.

София се загледа в ноктите на ръцете си.

— Прикриването на информация поставя всички ни в опасност — напомни й Николас. — Не бих могъл да ви защитавам, ако не знам какво ни очаква.

София отпусна ръце в скута си с раздразнено изражение.

— Добре. Това е пожарът, бушува още от сутринта. „Големият нюйоркски пожар“. Щеше да знаеш, ако беше внимавал по време на обучението.

— Ако обучението ми включваше нещо повече от съвети как да не умра, инструкции да не разкривам тайната и наставления как да връзвам вратовръзката на Джулиън, може би щях да запомня тази подробност — тросна й се той.

Ета примигна, стресната от гневната искра, пламнала помежду им, и се напъна да се сети дали е чела нещо за този пожар.

— Какво се е запалило? — попита тя. За да има толкова дим, явно гореше нещо голямо.

— Цялата западна част на града — отвърна София след поредната пауза. — Доколкото си спомням, избухнал е тази сутрин — двадесет и първи септември. Сигурно целият квартал е изгорял.

Не за пръв път Ета си помисли колко ли странно се чувстват членовете на семейство Айрънуд задето живеят извън нормалния поток на времето, знаят всичко, което се е случило преди тях, и почти всичко, което тепърва ще се случи. Поне до известен момент. Това навярно значително ги улесняваше, когато трябваше да решат къде да инвестират, къде да вдигнат къща и какво да предприемат в полза на клана.

— Как е започнал?

— Зависи кого попиташ — британците са убедени, че някой от шпионите на Вашингтон е драснал клечката, когато войската се принудила да напусне града.

Навярно всичко е било от дърво, нужна е била една-единствена искра. Ета разтърка чело и хвърли поглед към Николас. Развързал бе кърпата на шията си и я бе оставил да виси от раменете му. Ризата му бе разтворена и разкриваше няколко сантиметра топла кожа. Дрехите му бяха омачкани от пътя и гребането, но това ни най-малко не го смущаваше, за разлика от София, която все нещо оправяше по тоалета си и се опитваше да изтупа прахоляка от роклята си. Втрила си бе и някакъв парфюм, но Ета се опитваше да усети уханието на Николас — на свеж бриз, слънце и ром.

Колкото по-неспокойна ставаше София — не спираше да суче пръсти в скута си, а краката й постоянно подритваха под полите на роклята, — толкова повече се вглъбяваше Николас. Това не беше тревогата, която бе забелязала по-рано на брега — тогава раздразнението му към Айрънуд бе примесено с гняв. Сега мълчеше и гледаше втренчено през прозореца, макар погледът му да не се спираше на нищо конкретно, а пръстът му поглаждаше автоматично горната му устна.

Сигурна бе, че Николас е в състояние да преброи на едната си ръка нещата, които го плашат. Може би дори само на един пръст. Със София можеше да се справи, а и за Айрънуд изглеждаше подготвен. Тогава каква бе причината за студеното му изражение?

Вместо да търпи непоносимото мълчание, Ета попита:

— Виждали ли сте Ню Йорк преди пожара?

Глупав въпрос. Знаеше, че е бил в Ню Йорк, че дори е живял там известно време. Джак й го бе казал онзи път, когато се опитваше да събере сведения за всички на кораба.

Невероятно колко нищожен се чувстваш, когато някой отказва дори да те погледне. За миг Ета реши, че няма да й отговори, понеже така и не отмести поглед от прозореца. Но накрая все пак благоволи да отрони една дума:

— Веднъж.

— Как ви се стори? — не се предаваше Ета. Реши да се съсредоточи върху раздразнението, което се надигаше у нея, и да преглътне огорчението.

— Мръсен.

За изненада на Ета, София също се включи:

— Това май е единственият въпрос, по който сме на едно мнение. Жителите хвърлят помията и боклуците си на улицата, на плъховете и кучетата, а каквото остане, отива в реката. Вонята се надушва от няколко мили преди да стигнеш града. Така че пушекът е добре дошъл.

Странно нещо бе миналото — на моменти бе стряскащо тихо, животът се разгръщаше толкова бавно, че чак пъплеше, а миризмата на хора и места бе направо невъобразима. Носът й още не беше привикнал.

Когато дойде време да спрат и кочияшът скочи от капрата, за да им отвори вратата, главата така я болеше, че бе готова да си разбие черепа в земята, само и само да се спаси от мъчителното пулсиране. София се смъкна от каретата със залитане, подпряла се на рамото й. Николас слезе последен и подаде малка кесия, навярно пари, на кочияша, който се залови да разпряга конете.

Въздухът бе наситен с пушек, а ветрецът го отнасяше отвъд накъдрените води на Ист Ривър. Ета усещаше задушливия вкус чак в гърлото си. В наситения мирис на овъглено дърво се долавяше сладникавата воня на гнилоч и на пресен тор, но дали се носеше от горящите боклуци, или от войниците, дето маршируваха покрай тях, нямаше как да се определи.

Първия път, когато зърна ярките червени униформи сред зелените поля на Лонг Айлънд, Ета здравата се стресна. Мигом разпозна прочутите алени униформи — британците напредваха от град на град, патрулираха шосетата, спираха кочияшите на всеки пункт за проверка и преглеждаха документите на пътниците.

Отблизо се виждаха сребристобелите ширити по реверите и лъскавите копчета на кремавите жилетки под жакетите. Бричовете и чорапите на повечето войници бяха оплескани с прахоляк, а по лицата на всички бе изписана безкрайна умора. Крачеха напред-назад по площадката на ферибота и насочваха тълпите, които се качваха и слизаха от плоските баржи, за да заобиколят горящия Ню Йорк.

— … предпочетоха да го изгорят до основи, преди да го изоставят, а?

— … умишлен палеж, от Бродуей до Хъдсън всичко е заминало, разпростира се и на север, и на запад, съсипа хубавите пивници…

Ета се извърна — двамина войници тъкмо ги подминаваха, долепили глави. Когато я забелязаха, кимнаха учтиво и продължиха пътя си с по едно „Добър вечер, мадам“. Изпод черните шапки лицата им бяха учудващо младолики — защо ли очакваше, че хората от миналото ще са по-възрастни от нея? В целия ход на историята войните винаги са лягали върху плещите на младите.

След известни пререкания лодкарят се съгласи да направи един последен курс преди мръкване и едва след това да си тръгне за вкъщи. София се стрелна напред като куршум и едва не я изблъска, та по-скоро да се покатери в ниската плоскодънна лодка. С периферното си зрение Ета видя, че Николас й предлага ръката си, ала предвид доскорошната му студенина, реши, че не е в настроение да ласкае кавалерското му чувство, затуй зарея поглед към гората от мачти и платна по реката.

Този Манхатън не се издигаше величествено пред погледа й и Ета не можа да разбере къде се намират. По някаква причина невъзможността да се ориентира в града, в който бе израснала, й причиняваше остра болка. Гледката на голото пространство досами ръба на острова, същото, което познаваше като „Батъри Парк“… Тя затвори очи и си представи как Бруклинският мост протяга снага над главата й, представи си опънатите кабели, солидните каменни арки. Но когато отвори отново очи, във виолетовото вечерно небе не опираха лъскави стъклени небостъргачи. Пушекът не галеше фасадите на извисяващите се луксозни жилищни сгради. Никоя от постройките наоколо не надвишаваше няколко етажа.

Двамина лодкари ги прекараха през реката под съпровода на шумното плискане на веслата, така различно от механичния рев на фериботите от нейното време. В отсъствието на магистралите и колите наоколо цареше неестествена тишина. Несъзнателно се огледа за самолет.

Това не е Ню Йорк — помисли си тя, — това не е моят дом, не е възможно…

Не плачи — нареди си строго. — Да не си посмяла… От сълзи нямаше полза, само щяха да привлекат нежелано внимание към факта, че не си е на мястото. Николас стоеше до нея, облегнат на борда на лодката в обичайната си поза — скръстени на гърдите ръце и безизразно лице. Ета не разбираше как бе възможно така жестоко да прикриваш мислите и чувствата си.

— Нима се каните отново да ми говорите? — попита го тя язвително.

— Роден съм тук, през 1757 година — той затвори очи, но не преди Ета да зърне някаква емоция да припламва. — В началото не ми беше… лесно.

Тя го зачака да продължи.

Николас преглътна мъчително.

— Капитан Хол, с когото се запознахте, макар и бегло… живееше със съпругата си в малка къща в края на града. След като откупи свободата ми, заживях при него и положението ми значително се подобри.

Откупи свободата ми. Ета усети как я прорязва болка, пареща и дълбока, последвана от объркване.

— Искате да кажете… — започна тя. — Роден сте в семейство Айрънуд, но те…

Гневът я задави и думите така и не излязоха от устата й. Николас сви рамене.

Най-небрежно сви рамене.

— Не бях законно дете, нито пък желано. По онова време децата приемаха статута на майките си. Майка ми бе тяхна собственост, следователно и аз. — Николас я погледна. — Не знаеха, че съм наследил тяхната… дарба… докато не минаха години и вече живеех с Хол и съпругата му.

— Израснали сте заедно с Чейс, нали така? — попита Ета, а като видя изненадата му, добави: — Той сам ми разказа, преди няколко дни, докато се разхождахме на палубата, че госпожа Хол не позволила на капитана да ви качи на кораб, преди да се научите да четете и да пишете.

Николас неочаквано се усмихна.

— Тя бе надарена с необичайна добрина и смел дух, истинска дама. Когато я изгубихме, вече не виждахме причина да се връщаме тук. Освен по работа.

— А Хол как ви намери? И защо семейството ви… — така и не успя да изрече „ви е продало“, понеже се страхуваше да не повърне.

Николас сниши глас.

— Навярно знаете, че с разрастването на семейството дарбата се среща все по-рядко, нали така?

Ета кимна.

— Хол е далечен роднина на семейство Айрънуд — всъщност той самият е отгледан от тях, след като избили семейството му, клан на име Хемлок, за да наложат подчинение сред оцелелите. Но неговата дарба не е като моята и вашата. Такива като него се наричат „пазители“. Не могат да пътуват и са принудени да живеят в своето време. Но наблюдават входовете към проходите, за да гарантират безопасността на пътешествениците и да следят кой влиза и кой излиза. Изпълняват и други задачи в полза на семейството — грижат се за финансовите интереси и имуществото му в различните епохи и предават съобщения през вековете.

Очите на Ета се разшириха.

— Как, за бога, биха могли да предават съобщения?

— Ако са наши предшественици, оставят послания в различни семейни гробници, които се проверяват от други пазители. Ако живеят след настоящата епоха, писмата се носят обратно във времето от определени пътешественици. На Хол например бе възложено да надзирава транспортирането и продажбата на захарната реколта от една от семейните плантации в Карибите.

Нещо не се връзваше.

— А вие познавахте ли го, преди да отидете да живеете при него?

Николас поклати глава.

— Айрънуд решил да продаде старата фамилна къща на „Куин Стрийт“ заедно с обзавеждането. Майка ми била закупена заедно с друга домашна прислужничка и обявила, че съм избягал. Оставила ме в един шкаф с надеждата да успея да се измъкна и да живея като свободен човек. Никога нямаше да се съглася, ако знаех какво точно се случва.

Ета отвори уста да попита какво се случило с майка му, но той побърза да я прекъсне:

— Хол ме намерил, когато отишли да инспектират къщата, преди да пристигнат купувачите. Бил съм полумъртъв от глад, мръсен като улично куче — майка ми ми бе казала да не мърдам от мястото си и да мълча, а по онова време бях доста по-изпълнителен — Николас се усмихна иронично. — Изнесъл ме навън на ръце. Погрижил се да узакони положението ми на свободен човек. Минаха години, преди някой от клана да се върне в тази епоха и да научи за мен. Известно време ме обучаваха и пътешествах по заповед на Айрънуд, но вече не го правя. Повече не смятам да напускам морето и истинското си семейство.

Ета се насили да изтика от главата си образа на малкото момче, сам-самичко в тъмнината в продължение на дълги, дълги дни.

— Какво ще правите, след като приключите с ангажимента си към Айрънуд?

Николас пристъпи от крак на крак и разсеяно разтри рамото си.

— Трябва да се срещна с Чейс и останалите и да изпълня задълженията си на почетен капитан. Капитан Хол ще се завърне до края на месеца, така че съвсем скоро отново ще отплаваме заедно.

Разбира се, че ще си има отговорности. Имаше си собствен живот — просто по една случайност, в продължение на няколко дни, пътищата им се бяха срещнали. Защо я обземаше такава тревога при мисълта, че Николас ще си тръгне?

— Безопасно ли е да се пътува точно сега? Ще се оправите ли?

— Не се тревожете за мен, госпожице Спенсър — отвърна той. В същия миг носът на лодката опря в кея от другата страна на реката. — Винаги се оправям.

— Можете да ме наричате Ета — отвърна тя с усмивка. — Ще ми бъде приятно.

Безстрастната му маска като че ли се пропука, но само за миг. На Ета й се стори, че разчита гняв, но инстинктът й нашепваше нещо друго, нещо по-страшно — че го бе жегнала болезнена изненада, сякаш го бе блъснала в студените води на реката.

— Вие… — започна той и вдигна очи към небето, а на лицето му се изписа мъчителна усмивка. Ета не откъсваше поглед от лицето му — не поглеждаше нито към София, която я викаше, нито към платната, които прорязваха виолетовата тъмнина. Той се засмя тихо, някак учудено, притиснал длани към тялото си. — На моменти направо ме съсипвате, госпожице Спенсър.

Преди Ета да успее да асимилира какво се опитва да й каже, Николас вече бе на носа на лодката и помагаше на мъжете да я завържат. А когато дойде време да слизат, на кея я чакаше само София.

— Досаждаше ли ти? Слава богу, че скоро ще замине — отбеляза София, при това така високо, че да я чуе целият град.

— Не! — побърза да възрази Ета. — Съвсем не.

Въпреки уверенията й, София изгледа подозрително Николас, който крачеше пред тях. Насреща им се зададе тумба жени със светнали очи и намазани с руж бузи. Гърдите им почти преливаха от ниско изрязаните деколтета.

— Трябва ли ти място да преспиш, сладурче? — попита едната и тръгна след него. — Дано огънят да не е подпалил и твойта къща. Аз имам едно топло местенце…

— Вече съм ангажиран — отвърна Николас и внимателно отмести ръката на жената от рамото си. — Приятна вечер, дами.

Ангажиран ли? Ета се загледа в гърба му, в свиването и изопването на мускулите, докато крачеше напред.

В този миг София изохка глухо и изпусна цял поток ругатни — стъпила бе право в купчинка пресни конски фъшкии. Миризмата се надигна и смеси със задушливия пушек и стомахът на Ета се сви неприятно.

— Ама че дяволски късмет!

Вече беше тъмно като в рог, когато Николас най-после откри каретата на Айрънуд сред бягащите от пожара — по думите на София трябваше да отседнат в една „долнопробна странноприемница“ на име „Гургулицата“, току отвъд очертанията на града, тоест малко след финансовия район, какъвто го познаваше Ета. Сайръс Айрънуд бе предложил на собственика достатъчно пари, че да им отстъпи стаите на горния етаж за три нощи, докато той, семейството му и прислугата спяха в мазето.

— Защо просто не купи истинска къща в града? — попита Ета, все още под впечатлението от разказа на Николас. Семейството очевидно можеше да си го позволи.

— Дядо вече се оглежда за подходящ имот — обясни София с напрегнат тон. — Решил е да ни заточи в тази епоха, поне за обозримото бъдеще, така че се опитва да намери трайно решение. Но сега ни иска в „Гургулицата“, така че отиваме там.

— Май хич не те блазни мисълта за този „примитивен“ живот, а? — Ета вдигна въпросително вежда.

Тръгнаха по протежение на стария пощенски път, както го нарече кочияшът. Когато навлязоха в Манхатън, Ета разпозна имената на някои от улиците — „Уол Стрийт“, „Брод Уей“. Но след като подминаха зеления обществен парк, претъпкан от бегълци, покъщнина и войници, които се опитваха да поддържат някакъв ред, градът премина в ниви.

Без нито една постройка.

Хълмове.

Обработваема земя.

Ета поклати глава невярващо.

— Знам — измърмори замечтано София. — Как да не се изкуши човек да купи няколко парцела и да ги запази на свое име още няколко века.

В града — в нейния град — бе свикнала денем да се движи в сенките на грамадните сгради, а нощем — да не вижда звездите заради светлините на града. Но тук небето бе голо, недокоснато, изложило на показ хиляди блещукащи звезди. Не се виждаше нищо, освен някоя и друга къща, едни малки, други големи. От време на време се чуваше блеенето на овце и изцвилването на кон, тихото бълбукане на невидими потоци. Липсваше й ускореният пулс на живота у дома, надигналата се от напечения паваж горещина, отражението на лъчите в безкрайните редици прозорци, тълпите. Постоянният вой на коли, аларми, влакове.

Скоро всичко ще приключи, напомни си тя.

Или поне така се надяваше.

Напрежението, свило стомаха й, се разпростря и във вените, досущ като паяжина, твърде лепкава и упорита, че да се отърве от нея. Мъчеше се да си представи как ли ще изглежда този „дядо“, как ще я възприеме. Уви, разполагаше само с описанията на София и Николас, а от тях си бе изградила нелепата представа за мъж с кървав меч в ръка, с остри зъби и нокти, който се вслушваше единствено в буцата пепел и лед, дето тежеше в гърдите му наместо сърце.

Дишай — нареди си тя отчаяно, — дишай. Какво друго би могла да направи? Може би щеше да успее да изкопчи някаква информация от него, която да й помогне да се измъкне, да разбере как да се върне при Алис.

Странноприемница „Гургулицата“ бе по-далече, отколкото очакваше. През по-голямата част от пътуването се опитваше да се ориентира по реката — движеха се на изток, но все още бяха близо до центъра — може би някъде около „Лексингтън“ или „Трето авеню“?

— Какво е това? — учуди се тя и се приведе да разгледа малкото съзвездие от лагерни огньове, грейнало пред тях.

Николас също се наклони към прозорчето и топлото му рамо опря в нейното.

— Предполагам, лагерът на кралската артилерия.

Май беше прав. Когато приближиха, съзряха лампи и фенери, доказателствата за бушуващата война проблясваха на светлината. Зад внушителната редица оръдия се виждаха фургони, каруци, конюшни, бели палатки. Сградите, съвсем обикновени на вид, бяха вдигнати между малкото дървета, които не бяха отсечени и нарязани за огрев.

„Гургулицата“ бе току от другата страна на лагера, в дъното на прашното шосе. Свещите, наредени по первазите, придаваха уютен вид на неприветливата дървена фасада. На Ета й приличаше по-скоро на голяма къща в колониален стил, отколкото на странноприемница. Беше си двуетажна къща, без да се брои таванският етаж, леко наклонена надясно. Някой се бе опитал да й вдъхне известно очарование и бе боядисал капаците на прозорците в червено. Провесената над улицата дървена табела леко се поклащаше. В тъмното изрязаната в дървото птица приличаше по-скоро на гарван, отколкото на гургулица.

— Хайде — подкани я София щом слезе от каретата с помощта на кочияша.

Ета тръгна неохотно подире й, разкъсвана от нетърпение и безпокойство. В която и посока да се накланяха чувствата й, вълнението й бе толкова силно, че чак пареше. Възбудата, задето най-после щеше да стигне до дъното на тази тайнствена история, усукваше вътрешностите й, измъчваше я повече, отколкото ужасът какво ще поиска Айрънуд от нея.

Развръзката наближаваше.

Щеше да си отиде у дома.

Развръзката.

Да намери начин да спаси Алис.

Развръзката.

Важното бе да не спира да диша.

Николас я настигна, вдигнал взор към прозорците на странноприемницата. Светлината от фенерите играеше върху кожата му. Ета побърза да извърне поглед — знаеше, че ще разчете тревожното й изражение така лесно, както и тя неговото, а не й се искаше за пореден път да я види объркана и изгубила кураж.

— Единственият път за бягство минава през тази врата — каза той.

Ета кимна и поизправи рамене.

В същия миг звуците от странноприемницата плиснаха върху шосето като фалшив акорд — отвътре със залитане се показа един от посетителите на странноприемницата, войник, успял да натика само едната си ръка в униформената куртка. Той нахлузи перуката си и се извърна да изгледа първо София, сетне Ета, при което се олюля застрашително.

— Здравейте, момичета… — подхвана той с мазен глас.

Ета инстинктивно отстъпи назад и се блъсна в нещо твърдо и топло. Ръцете на Николас обгърнаха за миг лактите й, тя прелетя през последното стъпало, покрай войника и се озова пред вратата.

— Лека нощ, сър — отвърна решително Николас, сетне отвори вратата и отвътре лъхна облак спарен въздух. — Не ги поглеждайте — прошепна на Ета, която едва го чу през шумотевицата.

Минаваше полунощ, но в стаята бе пълно с войници и обикновени граждани, обикаляха около масите, надигаха се от столовете и залитаха към бара. Ета си пое дълбоко дъх — въздухът бе пропит от миризмата на восък от капещите свещи, на прокиснала пот и разлята бира.

Внезапно полите на роклята й се закачиха в нещо и загубила равновесие, тя за втори път се люшна към Николас. Посегна да откачи дрехата и едва не подскочи — ръката й докосна топла, влажна плът. Николас изсъска и мигом изблъска месестата ръка. Войникът се потеше така обилно, като че искаше да изкара целия погълнат алкохол през порите си — ризата му бе подгизнала под мишниците и по гърба.

— Продължавайте — прошепна Николас. Ета понечи да се обърне, да хвърли гневен поглед назад, но Николас я побутна към стълбите в дъното на помещението.

— Можех и сама да се оправя — измърмори Ета.

— Знам — отвърна той и тя усети дъха му върху кожата си. — Направих му услуга, нищо че не заслужава. Но ако държите да се пролее кръв, на излизане ще му оставя такъв белег, че ще ме помни цял живот.

Тия думи й подействаха като ток. Стъпила на най-долното стъпало, тя се извърна така бързо, че роклята й се усука, натежа и Николас вдигна ръце, за да я подхване. Топлината на дланите му проникна през роклята, през корсета и ризата, но Ета дори не забеляза. Най-после очите им бяха на едно ниво.

Николас вдигна вежда.

— Тази вечер ли тръгвате? — попита го тя.

— За Кънектикът ли? Не, едва на сутринта. Ще трябва да потърся къде да отседна.

— Не можете ли да останете тук?

Изражението му омекна и Ета можеше да се закълне, че за миг ръцете му я обгърнаха по-плътно.

— Не, госпожице Спенсър, не мога.

— Хайде, Ета — подвикна София. — Дядо не обича да чака.

Ета не помръдна.

— Наистина ли мислехте, че ще си тръгна, без да се сбогувам с вас? — прошепна Николас. — Ако не друго, дадох ви дума, че усетя ли да ви заплашва и най-малката опасност, ще ви отведа оттук.

— Обещавате ли?

— Разбира се.

Стълбите скърцаха под тежестта им, а и бяха толкова тесни, че Ета се изкушаваше да се извърти и да се изкачи ребром. Николас се приведе, за да не удари глава в ниския таван.

Минаха през втория етаж и Ета се опита да надзърне през открехнатите врати. Тук явно бяха спалните помещения на офицерите — войниците бяха по-малко, а и униформите им бяха в по-добро състояние, отколкото на онези долу.

София така се бе изказала за странноприемницата, че Ета очакваше да види полуразрушени стени и глутници освирепели плъхове, понесли мебелите и килимите на косматите си гърбове. Вместо това помещенията изглеждаха чисти, макар и възтесни и малко мрачни.

На третия етаж мебелировката бе още по-скромна. Вратите бяха три. София приглади коса, понагласи роклята си и пристъпи към най-лявата врата, пред която стоеше на пост мъж с пушка. Николас го огледа преценяващо.

Преди Ета да успее да почука, отвътре се чу звучен глас.

— Влезте.

Влязоха и тримата. Стаята беше гола колкото и коридора отвън, за сметка на това задушно топла заради огъня в камината. Като се изключи леглото с балдахин и малката масичка до него, един сандък и порцеланово нощно гърне, единствената друга мебел бе широкото кресло. В креслото седеше мъж и се припичаше на буйния огън.

Той не се изправи при влизането им, а само ги изгледа. Ета чу София да преглъща смутено. Мъжът неочаквано вдигна дясната си ръка и София едва не се препъна в бързината да скочи напред и да целуне златния му пръстен.

— Здравей, дядо. Изглеждаш добре.

— А ти вониш като волски задник.

Ета се изсмя изненадано и острият му поглед отскочи към нея. Той наклони преценяващо глава и смехът замря върху устните й.

Лицето му бе кръгло като на София, чертите — остри, въпреки разрушителната сила на годините. Тежките му клепачи почти закриваха леденостудени очи, ъгълчетата на устните му висяха надолу и му придаваха изражение на уморена апатия, сякаш едва търпеше присъствието им. Той нагласи синия копринен халат, който бе наметнал върху ризата и бричовете си.

Този едничък поглед я проряза като с бръснач.

Мъжът се обърна към София.

— Можеш да си вървиш.

София подскочи, сякаш я бе блъснал към вратата.

— Но…

— Нима ще ми противоречиш? — попита я безстрастно мъжът.

София затвори уста и погледна въпросително към Николас.

— Той остава — заяви твърдо мъжът и направи нетърпелив жест с ръка. — За бога, дете, ще умра от старост, докато те чакам да излезеш.

Ета видя как София си поема дълбоко дъх, изправя рамене и се отправя към вратата със заучена грациозност и й стана ясно едно — София упорства да остане само когато я гонят.

— Елате на светло — нареди й Айрънуд, когато вратата се затвори. Сетне вдигна книгата от скута си и я пусна на земята.

Николас, стиснал юмруци зад гърба си, се приближи заедно с Ета към стареца. Спря на половин крачка пред нея.

— Аз съм Ета — обади се тя в опит да запълни мъчителната тишина. Отговор не последва и колкото повече се проточваше мълчанието, толкова по-трудно й ставаше да овладее желанието си да хукне към вратата. Никога, дори и при най-тежките случаи на сценична треска, най-смазващите пристъпи на паника преди представление, не се бе задушавала от такъв ужас. От горещината, лъхаща от камината, и умората от няколкочасовото пътуване я заболя коремът.

Внезапно се ядоса на себе си, задето мълчи. Защо да не се разкрещи, защо да не му каже колко е бясна, задето я бе принудил да дойде тук без никакво обяснение? Вместо да си е у дома, тя стърчеше смутено пред него само защото той бе пожелал така, а сега отгоре на всичко мълчеше насреща й като гаргойл[1]. Мъжът, който се бе отнасял към Николас и майка му като към роби, който бе пожертвал свободата им, за да може по-добре да играе „ролята“ си, да се слива по-умело с останалите.

— Закъсня, Самюел.

Навярно причината бе в сенките, хвърляни от пламъците, но Ета бе готова да се закълне, че Николас настръхна.

— Казвам се Николас, както прекрасно знаете. А и не виждам причина да стигнете до подобно заключение.

— Казах, че искам да са тук не по-късно от двадесет и първи. А ето че изминаха десет минути от първия час на двадесет и втори. Сумата на възнаграждението ти ще бъде намалена, за да се отчете този пропуск.

Кръвта на Ета кипна.

— Но това е…

— Ковчежникът ми е на долния етаж. Вероятно го помниш. Той, естествено, те знае с истинското ти име. Николас! За бога! Защо не се кръсти Шарлеман[2], след като така и така си решил да си измислиш нова самоличност? Определено влезе като император.

Нима му се надсмиваше? Задето бе избрал име по свой вкус, наместо онова, което друг му бе дал? Очевидно злобното подмятане имаше за цел да напомни на Николас миналото му.

Ще се справя. Ета се вкопчи в думите на майка си, в доверието й. Ако не друго, отказваше да трепери под суровия поглед на стареца. Искаше майка й да се гордее с нея.

— Обяснете ми защо съм тук — каза тя студено.

— А вие как мислите? — отвърна мъжът с въпрос и вдигна едната си тънка сребърна вежда. Лъв, вторачен в дребна домашна котка.

— Предполагам, смятате да ме държите като заложница — каза Ета. — За да си отмъстите на майка ми.

Сайръс се изсмя гърлено.

— Така ли? А как ще реагирате, ако се окаже, че е точно обратното?

Ета го стрелна с поглед, който прерасна в изненада, а след това в ужас, понеже старецът извади малка, лъскава фотография от предния джоб на копринения си халат. Обзета от парализиращ страх, Ета едва успя да протегне ръка и да поеме снимката.

От нея я гледаше лицето на майка й със завързана през устата кърпа. Ако в изражението й се долавяше поне малко страх, вместо гняв, Ета може би щеше да се усъмни, че са намерили някого, който прилича на нея. Но не, Роуз бе с роклята, която бе облякла за представлението. Пространството около нея тънеше в полумрак, но Ета разпозна собствената им всекидневна. Нечия ръка, протегната пред обектива, стискаше вестник „Ню Йорк Таймс“ от деня след концерта. Пред погледа на Ета рязко притъмня. Виждаше единствено лицето на Алис, в онзи миг, когато очите й се затвориха за последно. Усещаше единствено кръвта на Алис, засъхнала по ръцете й.

— Ще се наложи да изплатите един дълг към семейството ни — каза старецът. — И ще правите каквото ви кажа, иначе майка ви ще се прости с живота, а вие самата никога няма да си тръгнете от тази затънтена епоха.

[1] Елемент от готическата архитектура — каменна скулптура с гротескно изображение на животно, човек или фантастично същество. — Б.пр. ↑

[2] Карл Велики. — Б.пр. ↑

ДЕВЕТ

Шокът я разтърси цялата и в тялото й лумна непозната дотогава ярост. Ета скочи срещу Сайръс, но в последния момент Николас я сграбчи през кръста и я дръпна назад.

— Ах, копеле…!

— Госпожице Спенсър — Николас затегна хватка, мъчейки се я да удържи. — Ета!

Доловила умолителната нотка в гласа му, Ета спря да се бори и се отпусна в ръцете му. Сайръс се изправи, вгледа се внимателно в лицето й и запристъпва в кръг около тях.

— Мислех, че е възможно да сте Айрънуд… че Огъстъс е допуснал още една грешка, но виждам, че съм грешал. Нямате нашите черти. Кой е баща ви?

— Да не мислите, че ще ви кажа? — озъби му се Ета.

Сайръс махна пренебрежително с ръка и се приближи до сандъка.

— Няма значение, след като очевидно не сте нито Айрънуд, нито Джакаранда или Хемлок.

София бе споменала, че съществували още три клана, включително Линдън, чиито членове умеели да пътуват през времето. Но пък и София, и Николас бяха убедени, че другите вече не съществуват, асимилирани от Айрънуд.

— Майка ви е последният жив пътешественик от рода Линдън, поне така смятахме, докато не научихме за вас.

Сайръс най-после намери каквото търсеше из дълбините на сандъка. Протегна предмета към Ета и Николас едва тогава я освободи от хватката си.

Малък дневник с кожени корици, щамповани с инициалите РКЛ и великолепно златно дърво. Очите й проследиха формите му — леката извивка на дънера, протегнатите нагоре, преплетени клони, пищната корона от листа. Корените също бяха сплетени, а тънките линии се пресичаха една друга безспир.

— Не го ли разпознавате? — обади се Айрънуд, който очевидно се забавляваше от недоумението й. — Майка ви и нейният дядо, Бенджамин Линдън, безкрайно се гордееха с потеклото си. Това е семейният ви герб.

— Всеки род си има герб с формата на дърво — поясни тихо Николас, когато Ета го погледна въпросително. Сетне кимна към сандъка, чийто капак бе украсен с великолепно, силно дърво, дебелите клони на което сякаш израстваха направо от земята[1].

Дядо й. Майка й бе споменала, че е отгледана от дядо си. Значи… не всичко бе лъжа, така ли? Просто внимателно изфабрикувана истина?

— Пътищата ни се пресякоха по време на екскурзия в Ренесансова Италия. Тогава реших, че срещата ни е щастливо съвпадение, понеже дядо й неотдавна бе починал и тя се бе оказала сама — продължи Сайръс, като я гледаше обвинително. — Направих нужните стъпки, за да я въведа в семейството, исках да я омъжа за Огъстъс и да я спася от самотата, но преди седемнадесет години майка ви изчезна и оттогава не спираме да я търсим.

Ета стискаше разтреперано дневника, но накрая не се сдържа и го отвори. Отгърна корицата и хвърли бърз поглед върху спретнатите редове, изписани с почерка на майка й. Имаше чувството, че наслуки е завъртяла случайно видяна брава и неочаквано е заварила майка си зад вратата.

Лондон по времето на кралица Виктория. Рим през пети век. Египет в началото на двадесети век. Изредени бяха близо стотина места, придружени с кратки описания като например: „Видях Кралицата — двамата с Принца минаха покрай нас на коне на път за Бъкингамския дворец“ и „Камилата едва не изяде косата на Гъс — дръпна я от скалпа му като да беше трева“, а също и „Господи, не искам никога повече да виждам мъже с шкембета и тоги…“.

— Пътешествениците си водят дневници — поясни Николас с тих глас. — Отбелязват часа и датата на преминаване през проходите, понеже не бива да срещнат себе си в друго време.

Ета кимна, стиснала кожения тефтер, но умът й отказваше да смели чутото. Как така да „срещнат себе си“? И защо не биваше да го правят?

— Изправете се, дете — ще си изкривите гръбнака още преди да сте пораснала. За бога!

Вместо да изправи гръб, Ета тръгна да кръстосва стаята.

Значи майка й изчезнала?_ Или бе избягала?_

И в този миг разбра. Та нали неведнъж й бе казвала — избягала от осиновителя си, който се оказал истински тиранин. Искал да контролира живота й.

Ета се взря в стареца изпод мигли. Оцелелите членове на другите три семейства били асимилирани от клана Айрънуд. Това ли е имала предвид майка й? Че след смъртта на дядо си е била принудена да се присъедини към семейство Айрънуд?

— Аз също я търсих — Сайръс се обърна и дръпна някаква кожена чанта от пода. Пъхна ръка вътре, потършува малко, извади парче пергамент и го подаде на Ета. Тя внимателно го разгъна. Почеркът й бе непознат.

2 януари, нашата 1099 година

Гъс,

Тръгнал съм към татко, за да му докладвам за пътуването, а и да си понеса наказанието, при това с готовност, но се колебая доколко е редно да ти споделя нещо друго. Винаги си се прикривал добре, ала знам, че от години страдаш. И не мога да не се запитам — не е ли по-добре да научиш истината, отколкото да изживееш животи си, без да разбереш какво се е случило? Ето тези въпроси си задавам вече няколко дни.

По-рано тази седмица случайно открих проход близо до мястото, където бях отседнал, в Насау. Не зная какво да кажа в свое оправдание, освен че ми беше скучно, а и бях сърдит, задето ме викат обратно в 1776. Нужно ли е да тичам след всяка нелепа следа, която според обсебеното му съзнание би могла да даде плод? Накратко, чух прохода и влязох. Можеш да си представиш изненадата ми, когато установих, че проходът ме отвежда далеч след 1946, в нещо като музей. Няма да се спирам на вулгарното поведение на хората и ще ти кажа само, че след като направих справка с вестниците, установих, че съм попаднал в Манхатън през 2015 година.

Точно така. Правилно си прочел. Населението е достигнало чудовищна популация, а островът е така гъсто застроен, че направо не е за вярване. Ще се увериш сам, при това, надявам се, съвсем скоро.

Но ето че започвам отново да се колебая. Няма ли да ме намразиш? Как бих могъл да съм сигурен, при положение че знам колко силно и дълго се измъчва след онази мимолетна среща в Париж. Гъс, взех да чета вестника, та да се ориентирам какво се случва по света — винаги е по-добре да се подмажеш на стареца с някоя новина, нали така? И ето че на една от страниците попаднах на снимка, от която едва не ми спря дъхът, понеже си казах, господи, та това е нашата Роузи.

Само че не беше Роузи, а момиче на име Хенриета Спенсър — даровита цигуларка. Статията съобщаваше, че наскоро спечелила конкурс в Русия. Изчетох я до края и за мой късмет на финала се споменаваше името на майката — някоя си Роуз Спенсър.

Технологиите са достигнали небивало ниво на развитие, но просто нямам място, за да ти опиша всичко. Отидох в градската библиотека, където един от служителите ми помогна да потърся повече информация с помощта на нещо, наречено интеруеб. Не, като че ли беше интернет. Както и да е, след като ми обясни как се прави, не беше трудно да продължа и сам, пък и смятах, че ти дължа да стигна до дъното на тази история. Най-ранните сведения, които намерих, бяха в един полицейски доклад от 5 октомври 1998 година; той гласеше, че млада дама на име Роуз Спенсър била заловена заедно с тримесечното си бебе да краде в магазин. В доклада Роуз посочва, че отскоро е в града и се надява да се свърже със стара приятелка.

Надявам се да не съм те разстроил, братко мой. Знам, че си изградил нов живот, че си имаш Амелия и Джулиън. Но се надявам тази информация да ти помогне да загърбиш миналото и да успокои изтормозения ти ум. Доколкото успях да разбера, Роузи и дъщеря й са добре, а въпреки цялата болка, която Роуз причини на семейството ни, все пак съм доволен, че животът й се е наредил.

Върджил.

— Върджил бе другият ми син. Отиде си скоро след това писмо — поясни Сайръс и изтръгна листа от изтръпналите пръсти на Ета. — Огъстъс загина година по-късно — корабът му потъна през седемнадесети век.

Николас обърна мрачния си взор към стареца.

— Стига увъртания — намеси се той остро. — Кажете й направо какво искате от нея.

Сайръс седна в креслото и го изгледа продължително.

— Няма как да използвам Роуз, затова честта се пада на госпожица Линдън…

— Спенсър — поправи го рязко Ета.

— Линдън — кресна старецът. — И проклета да сте, задето сте Линдън. Искам да откраднете обратно онова, което ми открадна майка ви.

Злостните думи, които си бе наумила да изкрещи, застинаха на устните й.

— Моля?

— Не се правете на глуха. Нямам време за подобни игрички. И не смятам да повтарям. Ако откажете да съдействате, ще продължа сам с търсенето, а вие ще останете тук. Сигурен съм, че сте забелязали жените, дето се навъртат край пристанището.

Николас изръмжа.

— Не смейте да намеквате…

— Нищо не намеквам. Казвам съвсем директно, каквото искам да кажа. Това ще ви е единственото средство за препитание. Какво друго бихте могли да правите в тази епоха без умения, без знания и без защитник?

Значи трябваше да избира между това да проституира и да му служи, така ли?

— Знам къде е проходът — каза Ета. Така беше. Горе-долу знаеше. — Трябва само да се върна в Насау…

— Готов съм да срутя прохода, преди да ви пусна да минете оттам, така че първо помислете, преди да ме предизвиквате. Да поиграем една игра, искате ли? Затворете си очите и се опитайте да си представите как точно ще изпреварите хората ми и ще стигнете в Насау преди тях. Отде ще вземете пари? И кои са приятелите, дето ще ви помогнат? — тонът му бе ведър и спокоен, сякаш говореше на дете. — Помислете и за друго — кой ще ни попречи да дойдем отново и пак да ви отвлечем?

Николас ще ми помогне. Ета рискува да го погледне, макар да усещаше, че въздухът между двамата мъже буквално вибрира от неизказана ярост.

— И кой ще ни попречи да убием майка ви?

Ета неволно залитна назад. Усещането за поражение сгърчи стомаха й и буквално й се доповръща. Когато проговори, думите й прозвучаха така остро, че Николас инстинктивно направи крачка към нея. Навярно се бе стреснал, че ще се опита да издере лицето на стареца.

— Вече погубихте един живот. Наистина ли сте толкова жесток, че да убиете още една жена?

— Още една жена? — повтори старецът и вдигна вежда. — Не са ми докладвали някой да е загинал, макар да бях упълномощил агентите си да… как да кажа… да използват сила.

Ета усещаше, че гневът я прогаря.

— Та тя бе невинна. Беззащитна, възрастна жена!

Сайръс сви рамене.

— В такъв случай и без туй е била в заника на живота си. Не си хабете сълзите. Повечето хора нямат късмета да доживеят до преклонна възраст. Синът ми например. Също и внукът ми. Далеч повече ме интересува кръвта, с която са изцапани ръцете на майка ви. Според отколешните ни закони имам пълното право да ви убия, за да сложа край на враждата. Благодарете се, че реших да проявя благородство.

Ета така се изуми, че забрави какво се канеше да каже. Сайръс продължи, сякаш не го беше прекъснала.

— След като открихме прохода, пратих голям брой агенти във вашия мръсен, пренаселен град, за да проучат ситуацията. Щом стана ясно, че Роуз има дете, което би могло да носи дарбата, реших да организирам прехвърлянето ви през прохода — продължи Айрънуд, като сплете пръсти на гърдите си. — Агентите ми направиха значително дарение на музея, в който работи майка ви, и намекнаха, че музеят би могъл да засвидетелства благодарността си, като ви покани да свирите — всичко е възможно на тоя свят, когато под масата премине нужното количество пари.

Горната устна на Ета трепна и се изви от ярост, но тя се насили да замълчи, за да не излезе, че „отказва да съдейства“.

— Хрумна ми, че е възможно майка ви да не е наясно с местонахождението на прохода. Да не го е чула. Или дъщеря й да не е наследила дарбата. Затова пратих София да провери дали чувате прохода, и ако е така, да ви преведе през него.

Дали чува прохода. Значи старецът знаеше, че е чула нещо. Но Ета бе влизала в музея безброй пъти и едва в онази нощ за пръв път бе чула ехтящия звук.

— Колко неразумно от страна на Роуз да не ви обясни — отбеляза Сайръс, сякаш прочел мислите й. — Предците ни, онези, които са създали проходите преди хиляда години, са били с по-чиста кръв от нашата. За да оцелее вида ни през годините, се налагало да… смесваме… кръвта си с тази на обикновени хора. И съвсем естествено, способността да чуваме и виждаме проходите отслабнала. Сега разчитаме на резонанс.

Сайръс измъкна от чантата си хармоника, увита в кадифена торбичка. Долепи я до устните си, духна силно и изсвири три ноти едновременно.

Още преди Айрънуд да свали хармониката от устата си, Ета чу същия вибриращ, далечен писък. Инстинктивно се дръпна назад, потърси нещо, за което да се хване, каквото и да е, и в последния миг се вкопчи в полицата над камината. Звукът забоботи в главата й като втори пулс.

— Проходите резонират в акорда сол мажор — обясни Сайръс.

Ръката на Ета несъзнателно се вдигна към челото, като да премахне болезнения възел, който пулсираше зад слепоочията й, бушуващия огън на приклещения в главата й звук. Ларгото на Соната №3 — произведението, което управата на „Мет“ я бе посъветвала да изсвири, съдържаше именно тези три ноти — сол, си, ре, при това още в първите няколко секунди.

Излизаше, че е повикала прохода с цигулката си, и той й бе отговорил.

— Колко любопитно — подхвана Сайръс. От лявата страна на креслото му бе облегнат бастун. Той го взе, изправи се и зачука по пода в такт с воя в главата й. — Колко любопитно, че майка ви е решила да скрие всичко това от вас.

— И колко любопитно, че е решила да избяга от вас — изсъска саркастично Ета. — Не мога да си представя защо ще й хрумне такова нещо.

Ръката му се стрелна напред и я сграбчи за брадичката. Стисна я толкова силно, че, стресната и изненадана, Ета отпусна безпомощно ръце. Сайръс бе по-висок от Ета, с набитото телосложение на булдог, а хладното му презрение внезапно премина в нещо много по-жестоко, когато се надвеси над нея. В продължение на половин секунда Ета бе убедена, че се кани да я бутне в огъня.

— Престанете — намеси се рязко Николас и сложи ръка между тях.

Жестът не бе нищо особено, но все пак свърши работа. Синият пламък в очите на Сайръс се отмести от Ета и се насочи към Николас. Пратите му разхлабиха хватката, плъзнаха се по шията й и се спряха там като каишка, като примка.

— Майка ви дълго се умилква, за да спечели благоразположението на семейството ми, във време, когато търсехме ценен предмет, принадлежал на предците ми. Дълго време игра ролята на окаяно сираче, събра каквато информация й бе нужна и открадна предмета под носовете ни. Цели десетилетия усилия отидоха по дяволите.

Никога в живота си не съм посягала на чуждото.

Та майка й бе казала тези думи съвсем наскоро — когато Ета се бе пошегувала, че обеците са крадени. И като че ли дълбоко се бе засегнала от обвинението, макар Ета да не говореше сериозно.

Независимо колко тежко е било положението или колко съм копняла за нещо.

Николас изправи рамене, а изражението му се изостри, сякаш току-що бе осъзнал нещо.

— Очевидно говориш за астролабията. Да не намекваш, че Роуз Линдън е пътешественикът, който я е откраднал?

— Нищо не намеквам. Това е факт, до който ти, с твоето положение, нямаше достъп. — Сайръс издиша рязко. — Носеха ми сведения от тази и онази епоха, непрестанно се появяваха следи, които уж насочваха къде я е скрила, но така и не сполучихме да я открием, напротив, всяко дирене приключваше с поредната загуба. — Той се обърна към Ета. — Търсенето на този предмет ми струва двамина синове и един внук. Тримата ми преки наследници.

— Тогава може би е трябвало да спрете да го търсите, преди да ви сполетят такива нещастия и да не ме замесвате в подобна бъркотия!

Сайръс свали ръка от шията й и замахна назад като да я удари. Николас мигом застана между тях и рамото му скри лицето на стареца от погледа й.

— Достатъчно. Не се преструвайте, че страдате за тях. Доколкото си спомням, неведнъж сте наричал Джулиън червей. Да не говорим, че не проляхте и една сълза, когато загина.

Нещо човъркаше Ета. След като Огъстъс и Върджил бяха синове на Сайръс, а Джулиън му беше внук… тогава къде във фамилното дърво попадаше Николас?

— София претърси ли къщата им? — попита Николас. — Откъде знаете, че астролабията не е там?

— Роуз не е толкова глупава, че да я държи при себе си. Погрижила се е да не намерим астролабията дори ако намерим самата нея. Винаги е била подло същество, въпреки всичко, което направих за нея — продължи Сайръс. — Твърдеше, че астролабията принадлежала на семейство Линдън, но това е долна лъжа.

Веднъж един човек се опита да ми отнеме нещо и още помня как се почувствах. За малко да изгубя един предмет, който принадлежеше на прадядо ти.

Ета застина — за нищо на света не биваше да издаде мислите си.

— Преди няколко месеца един от агентите ми претърси жилището им изключително щателно — отвърна Сайръс. — Ако изобщо може да се нарече жилище. Доколкото разбирам, става дума по-скоро за килер.

— Агентът ви… — Ета почувства как цялата кръв се дръпва от лицето й, отцежда се от сърцето й и туптенето му замира. — Агентът ви е влизал тайно в апартамента ни и е ровил из вещите ни?

— А също и в няколко сейфа, пръснати из цял Манхатън. Завърна се с едно доста интригуващо писмо, което силно възбуди любопитството ми. Накарах го да се върне обратно, заедно с другите, та да ви проучат по-подробно.

Интригуващо писмо? Ета сбърчи чело. Какво ли имаше предвид?

Старецът продължи.

— Задачата им бе да съдействат на София, ако се наложи. Да ви подтикнат да тръгнете, а също и да озаптят майка ви. — Той потупа многозначително джоба, в който бе прибрал снимката. — В момента очакват да ги инструктирам какво да правят с нея. Разбирате ли какво ви казвам?

Ета се насили да кимне.

— Какво й е специалното на тази астролабия, та не можете да си намерите друга като нея?

Познанията й за астролабиите се свеждаха до прочетеното по време на обиколките на музея в компанията на Алис и Роуз. По-голям от обикновен компас, в древността и Средновековието инструментът се използвал за астрономически, астрологически и топографски изчисления, а също и за отчитане на времето. Основата, върху която лягат по-малките дискове, се разделяла на часовете на деня и градусите на окръжността. Върху отделните дискове гравирали географски ширини, надморска височина и дори елементи от небесната сфера.

Но тази явно е имала и друго предназначение.

— Уредът е в състояние да изследва даден проход, да разчете вибрациите му и да уведоми притежателя си за мястото и епохата, които се намират в другия край — поясни Сайръс. — Също и дали проходът е достатъчно стабилен, за да се премине през него, без да рухне.

Ета се обърна въпросително към Николас. Без да откъсва очи от припукващите дърва и подскачащите пламъци, той поясни:

— Когато умре пътешественик, в пространството се освобождава… огромно количество енергия. Най-близкият проход става нестабилен и в повечето случаи се запечатва. Но ако рухне, докато пътуваш през него, е вероятно да бъдеш изхвърлен в произволна епоха или да останеш в капана му завинаги.

Ета потръпна.

— Използваме стотици проходи, но има още много, за които не знаем нищо. Редиците ни постоянно намаляват — подхвана отново Сайръс. — Всеки път, когато изпратя пътешественик през неизследван проход, рискувам да не се завърне — да изскочи насред бойно поле, да попадне сред дивата природа или да бъде заловен от властите. В състояние ли е ограниченият ви ум да схване колко е важно да намерим астролабията, за да можем да ги спасим от подобна съдба? Нека обясня по-простичко: редиците ни намаляват все повече и повече. Помислете за онези пътешественици, които са… изоставени… в бъдещето, които не знаят какво да правят и на кого да служат. Семейството ми се нуждае от помощта им, а всички те са длъжни да ми се подчиняват, независимо дали по силата на роднинска връзка, или на договор.

Гръбнакът на Ета изтръпна. Неприятното усещане запълзя нагоре и след миг обхвана и скалпа й. За това ли ставаше въпрос? Нима майка й бе взела астролабията, за да спаси бъдещите пътешественици от потисничеството на Сайръс?

Ако я намеря… и му я предам…

Роуз е искала да защити пътешествениците, но доколкото познаваше майка си, Ета бе убедена, че има и нещо друго. Произходът можеше да се прикрие, имената — да се променят, хората можеха да заживеят другаде, да се крият, докато окончателно отпаднат от архивите.

— Ако ви я донеса, това няма ли да промени и моето бъдеще? — хрумна й внезапно. — Или дори напълно да го заличи?

Сайръс вдигна вежди, изненадан, че е проявила достатъчно съобразителност, за да зададе такъв въпрос.

— Бъдещето ви ще бъде запазено. Инвестициите ми зависят от него. Целта ми е единствено да защитя и издиря членовете на собствения си род.

— Тогава защо просто не убедите Роуз да ви каже къде е астролабията, вместо да въвличате госпожица Спенсър? — обади се Николас. — Навярно ще се съгласи да ви каже къде крие астролабията, ако обещаете да й върнете дъщерята.

— Не бъди глупав — сряза го Сайръс. — Готова е да умре, но не и да издаде къде я е скрила, а междувременно хората от семейството ни са принудени да пътуват из най-опасните кътчета на земята, за да я търсят. Не можем да си позволим нови загуби. Затова госпожица Линдън е идеалният кандидат, който да ни я върне, тъй като е като празна страница. Ако ли пък се случи да загине, поне ще е разгадала ето това писание, та да можем да го ползваме.

Той отново бръкна в джоба на халата си и този път извади сгънат лист от тетрадка. Подаде го на Ета с пламнали от любопитство очи.

— Агентът ми го намери в дома ви. Сигурен съм, че ключът за разчитането му е… специфичен за семейството ви и че указанията, които съдържа, по някакъв начин са свързани с рода Линдън. До момента успях да разнищя само една част.

Писмо, което започваше с думите Миличка Ета, ненагледна моя звездице, бе… напълно безсмислено. Отделните изречения звучаха съвсем нормално и завършено например: Дърветата изглеждат прекрасни днес. Но след това идваше Попитай се дали съществуват неизвестни богове. Думите бяха лишени от смисъл, цялата композиция бе абсурдна.

С мъчителен спазъм Ета разбра какво държи — прекрасно знаеше как да прочете писмото, понеже майка й от години й пишеше такива писма и бележки. В случая липсваше вторият лист, който да легне върху първия — понякога майка й нямаше време да изреже формата и в такъв случай ключът се криеше в първите няколко реда…

Миличка Ета, ненагледна моя звездице…

Колкото и мило да звучеше това обръщение, майка й никога не се бе изразявала така сантиментално. Което означаваше, че ако очертае звезда върху писмото, ще разчете посланието.

Написала го е за мен.

И за никой друг.

Ета ще се справи.

Ета не вдигна очи от листа, докато не се увери, че няма да се издаде. Сайръс бе успял да изкопчи една-единствена смислена фраза от бъркотията, но останалото му бе непонятно. Не знаеше, че съществува ключ, който да пресее безсмислиците и да навърже скритото послание. Очертаеше ли звезда върху думите, щеше да прочете и останалите фрази. Колко жалко, че изобщо бе успял да разчете нещо и да разпознае, че писмото е свързано със семейство Линдън.

Мама иска да намеря астролабията.

Аз и никой друг.

Значи това бе имала предвид, когато бе казала, че сега е времето й. Роуз не просто е знаела, че един ден Ета ще пътува във времето, а е знаела, че ще пътува именно с тази цел, при това по заповед на Айрънуд.

— Както сама виждате, писмото е адресирано до вас. Прочетете четвъртия ред — нареди й Сайръс.

И действително, на четвъртия ред бе подчертана една фраза, думите запълваха целия ред — там, където навярно щеше да се падне най-широката част на звездата. — „На тираните кажи пред теб глава да преклонят“ — ето тази част ме интересува.

— Защо? — попита Ета най-невинно.

— Защото е взето от една известна балада, писана именно в тази епоха. Става дума за екзекуцията на Нейтън Хейл, американски шпионин — поясни Сайръс. — Трябваше ми известно време, но накрая все пак се сетих къде съм чувал тази фраза.

Нейтън Хейл ли? Онзи Нейтън Хейл, който казал, че съжалява единствено задето има само един живот, който да жертва за страната си? Американски шпионин, заловен зад вражеската линия по време на Революцията и обесен.

— Предпочитам да не разкривате… — обади се Николас.

— Колко очарователно от твоя страна да смяташ, че ми пука какво предпочиташ и какво не — прекъсна го рязко Сайръс. — Разпознах песента, защото Бенджамин Линдън обичаше да я пее, когато подпийнеше. Няма как да е съвпадение, предвид, че е свързано със семейството й. Но представи си колко неприятно се изненадах, когато установих, че историята не пази сведения за мястото на екзекуцията му. Наложи се да дойда до тук, за да разбера къде е, и какво се оказа? Че точно от другата страна на шосето се намира неизвестен до момента проход. Убеден съм, че писмото съдържа указания, които водят от един проход до друг, и в крайна сметка до мястото и епохата, където се намира астролабията.

С други думи, всяка следа насочваше към местоположението на следващия проход, през който трябваше да се премине, за да бъде намерена астролабията. Един вид като… полет с прекачване, който води до желаната дестинация. Трябваше само да разбере кои са самолетите.

Ета се насили да преглътне, да не издаде вълнението си. Пръстите й нежно погалиха дневника на майка й. Айрънуд долови движението, дръпна тефтерчето от ръцете й и го пъхна под мишница.

— Екзекуцията на Хейл е насрочена за утре — обяви Сайръс. — Наложи се да чакаме месеци наред и лично да дойдем в Манхатън през 1776 година, за да разберем къде точно ще го обесят, тъй като историята явно не е сметнала за нужно да отбележи този факт. Както вероятно сте се досетили, екзекуцията ще се извърши от другата страна на пътя в артилерийския лагер.

Проходът продължаваше да стене, да вие, но като че ли вятърът бе подхванал звука и постепенно го разнасяше, така че скоро вече се долавяше само глухо барабанене.

— Нищо ли няма да направите? — възмути се Ета. — Няма ли поне да опитате да го спасите?

Сайръс избухна в смях.

— Какво, да се намесим? Да променим потока на времето? Абсурд. Глупакът се е оставил да го заловят без униформа във вражеския тил. Сам си е нахлузил примката на шията.

Този човек наистина бе отвратителен.

— Преди да се впуснете да търсите астролабията, трябва да разшифровате писмото. Възможно е дори да успеем да ви подготвим с подходящи дрехи и маниери.

Тялото на Николас се изопна.

— Няколко часа инструкции няма да й свършат работа.

Ета се докачи. Нима не се справяше учудващо добре, предвид обстоятелствата? Пък и щом той бе в състояние да схване основното, значи и за нея нямаше да е толкова трудно.

Николас явно долови възмущението й, защото очите му се разшириха леко.

— Исках да кажа само…

— Ще се справи — прекъсна го Сайръс. — Достатъчно дълго чаках. Чуйте какви са условията ми, госпожице Линдън. Разшифровайте писмото, разгадайте указанията към проходите, преминете през тях и ми донесете астролабията. Едва тогава майка ви ще бъде освободена, а вие ще можете да се завърнете у дома.

Ета задържа погледа му, докато не почувства, че не издържа повече. Обзе я смазващо изтощение, а тежестта на мислите, които се лутаха в главата й, започна да става непосилна. Опита се да прехвърли наум най-важното:

Ако не изпълнеше заръката му, Сайръс нямаше да й разкрие къде е входът на прохода към музея. А не беше изключено да не й каже дори и след това. Което означаваше, че няма да може да спаси Алис.

Не беше сигурна, че Николас ще й помогне да се завърне, тъй като, реално погледнато, животът й не бе в опасност.

Майка й я беше излъгала, прекроила бе истината, пропуснала бе важни елементи, вмъкнала бе загадки и ребуси, които някой ден Ета да може да навърже. Чудесно доказателство за родителски умения. А може би и за страстното й желание да запази астролабията? Да осигури на този така важен предмет и друг защитник, който да го намери и да го скрие повторно, в случай че някой се натъкне на него? Тогава защо не я беше обучила, защо не я беше подготвила, та задачата да не е така невъзможна, така неизпълнима.

Нищо чудно, че според Алис Ета не беше готова. Разбира се, че не беше готова. Майка й обаче вярваше, че ще се справи, така че не можеше да ги разочарова. Стисна очи и задиша дълбоко, докато сърцето й не се успокои до равномерен тътен.

Родния дом.

Алис.

Мама.

А скоро предстоеше и дебютът й. Очакваха я толкова много неща.

Имаше ли начин да пренапише съдбата на Алис? Да гарантира безопасността на майка си и да спаси живота й, без да изпълни желанието на стареца?

— Нима действително обмисляте… — възкликна Николас невярващо. — Помислете добре, госпожице Спенсър. Това не е проста задача.

— Не съм те питал за мнението ти — изръмжа Сайръс.

— Какво има да обмислям? — заяви студено Ета и погледна стареца право в очите. — Ако не ви донеса астролабията, ще убиете майка ми, нали така?

Сайръс се ухили злобно.

— С най-голямо удоволствие. Освен това е необходимо да се завърнете не по-късно от тридесети септември. Ако закъснеете, сделката отпада.

Тридесети септември? След… девет дни? Всъщност осем.

— Та този срок е безумен! — викна Николас. — С Джулиън търсихме години наред. Какво значение има дали ще й отнеме осемнадесет дни вместо осем? Какво значение имат още няколко дни, когато разполагате с цялото време на света?

— Имам си своите причини — отвърна Сайръс. — Ако младата дама не иска да изгуби всичко, ще трябва да се завърне преди тридесети.

Ета скръсти ръце пред гърдите си така силно, че пръстите й изтръпнаха. Да трябва да изпълнява инструкциите на човека, който бе отвлякъл майка й, който бе съсипал живота на двете им и бе отнел този на Алис… Направо й се гадеше.

Какво да правя?

Отговорът бе ясен и безмилостен като острие, което тозчас разсече съмненията й: трябваше да намери астролабията, да я използва, за да открие прохода в Насау и да спаси майка си. Всичко това — без Сайръс Айрънуд да разбере какво възнамерява да стори. Двете с Роуз можеха да се върнат в миналото, да спасят Алис и да изчезнат…

Но какъв щеше да е този живот? Без светлината на прожекторите, без концертите… щеше да се наложи да пожертва всичко, за което се бе трудила.

И все пак щеше да си струва, стига Алис и майка й да са в безопасност.

— Съгласна съм — каза тя, като изтика тревогата някъде в дъното на съзнанието си. Сетне с отчаяната надежда, че Сайръс няма да надуши лъжата, добави: — Ще ми е нужно известно време, за да разчета писмото. Едва ли ще се справя още тази вечер.

Нужни й бяха по-малко от две минути, но не беше нужно Сайръс да го знае, нали така?

Николас поклати глава, измърмори нещо неразбираемо, дръпна се назад и се облегна на камината.

— Отлично — заяви Сайръс и плесна с ръце. — Ще ви оставя оригинала, за да работите, и ще се срещнем утре сутринта. Двете със София ще се настаните в съседната стая.

Ета не си направи труда да прикрие гримасата на недоволство. Ако се съдеше по буреносното изражение на София, миг преди да напусне стаята, сигурно щеше да е по-приятно да спи на покрива насред гръмотевична буря. Осъзнала, че с това разговорът е приключил, тя се обърна към вратата.

— Госпожице Линдън? — подвикна Сайръс, когато ръката й стигна дръжката на вратата. — Имайте предвид, че разполагам с копие на писмото, в случай че ви хрумне да го унищожите. А също и че не е никак разумно да ме предизвиквате.

— Ще го имам предвид — отвърна Ета.

Но не ме е страх.

Шумотевицата от долния етаж се надигна към нея, понесена върху облак от тютюнев дим, миризма на кожа и мокро куче. Миг преди да затвори вратата, тя хвърли последен поглед към Николас, втренчил унил поглед в нажежената жарава.

Значи това бе раздялата им. Щом кръчмата долу се изпразнеше и обитателите на странноприемницата се приберяха по стаите, Ета щеше да последва глухото дрънчене на прохода, както бе направила в музея. За пръв път от много дни насам почувства, че отново контролира живота си, а не е просто неохотен пътник, изложен на чуждата милост.

Нечии пръсти се впиха в ръката й и я дръпнаха рязко назад. Пазачът пред вратата вдигна учудено вежда, когато София я затегли по стъпалата към съседната врата. Бутна я вътре и затвори тихо вратата зад гърба им, сетне се доближи до стената, която делеше стаята им от тази на Сайръс.

Сайръс Айрънуд бе изцедил и последната капчица от търпението на Ета, а главата й пулсираше от умора. Огледа тясната стаичка. Сякаш се бе завърнала в каютата на кораба. Може би това бе истинското наказание за стореното от майка й — да бъде затворена между четири стени с бясната София, принудена да слуша гневните й изблици, без да може да скочи и да я удуши. Обзе я такова безсилие, че започна да се задушава, пръстите й се вкопчиха в облегалката на стола и за миг й се прииска да го разбие в стената.

— Какво правиш? — попита тя, но София вдигна предупредително ръка и прилепи ухо о стената.

— Не ги чувам — прошепна тя. — Можем да се надяваме, че и те не ни чуват.

Сетне се тръшна на леглото сред шумолене на поли и се разсъска:

— Каква наглост, да се държат с мен като с глупачка — да ме изолират по този начин, след като аз съм тази, която те доведе. Как смеят точно мен да държат в неведение!

— Точно теб? — обади се Ета саркастично.

— Да, мен — отвърна София и се захвана да тегли фуркетите от косите си. На пода лежеше голям сандък, пълен догоре с рокли и шишенца, а най-отгоре лежеше сребърна четка. София я грабна и започна да разресва косата си с резки движения.

След тази първа среща Ета охотно би се съгласила, че старецът е същинска дива котка. Ако Ета бе на мястото на София, щеше да гледа да прекарва колкото се може по-малко време в компанията му. Принудил я бе да му служи, а същевременно й бе забранил да посещава години, в които жените имаха някакви елементарни права. Какъв ли щеше да е животът й, ако не го контролираше желязната ръка на любимия й дядо?

— Честно казано, не разбирам защо ще искаш да стоиш в една стая с него — каза тя. — А щом толкова държиш да разбереш какво иска от мен, защо просто не остана?

София изсумтя.

— Никой не спори с дядо. Ако не вярваш, питай другите кланове. Ще ти кажат от личен опит какво се случва, когато пренебрегнеш желанията му.

Ета се замисли за миг, сетне се премести до София. Момичето буквално се задъхваше от ярост, пуфтеше тежко — дали от гняв, или от унижение, бе трудно да се каже.

— Разкажи ми какво си говорихте — настоя София.

И Ета й разказа, поне в общи линии. Не спомена единствено за писмото и побърза да го скрие в гънките на роклята си.

— Астролабията? — повтори София невярващо. — Нима още я търси, след всичко, което се случи?

— Знаеш ли нещо повече за нея? — попита предпазливо Ета.

София се изсмя мрачно.

— Естествено, че не. Защо да ми казват каквото и да било? Попитай приятелчето си, господин Картър. Преди четири години дядо го прати заедно с Джулиън да я търсят.

Ето пак загадъчният Джулиън.

— Той е внук на Сайръс, нали така?

— Той… загина — отвърна София. — Трябваше да наследи дядо, след като баща му се удави, а чичо му се застреля погрешка по време на ловен инцидент.

София прокара ръка през гъстата си тъмна коса, а изражението на кукленското й лице съвсем посърна.

— Беше предопределен за мен.

Предопределен?

— Били сте сгодени?

Въпреки всичко Ета усети, че я пробожда чувство на жал. Побърза да заглуши състраданието си, да възстанови предишната дистанция.

— Още от деца — продължи София. — Щеше да е идеален съюз. Знаеш ли каква рядкост е двама пътешественици да могат да се оженят? Само защото баща ми е далечен братовчед на семейството. Заради моя…

— Твоя какво? — София се бе разприказвала, при това така задъхано, че Ета започваше да се чуди дали всъщност не й се иска да сподели, да поговори с някого.

— Баща ми беше никой — отвърна София и прокара пръсти през косата си. — Далечен братовчед на дядо, който насилил някаква проститутка, а когато след време се сетил за нея, я заварил мъртва, а мен — изоставена. Само няколко години по-късно се пропи и си отиде, а дядо ме прибра да ме отгледа, понеже никой друг не желаеше да се нагърби с такава отговорност. Казал, че не може да позволи един истински пътешественик да се затрие. Имам чувството, че миналото ме преследва на всяка крачка. Търпя последиците всеки ден, всяка секунда и не мога да се отърся от тях. Ако се бях омъжила за Джулиън, щяха да престанат да ме сочат с пръст. Щях да си извоювам известно уважение.

Да, бракът често се оказваше единственото спасение от миналото и произхода за безброй жени в хода на историята. Обществото не им позволяваше да работят, за да подобрят положението си, нито да се издържат сами. Това бе грозна несправедливост — особено спрямо София, която имаше право на бъдеще, на възможности, а вместо това бе затворена в клетката, в която я бе тикнало собственото й семейство.

Ета усещаше, че гневът й се стопява. Притисна ръка към челото си и се опита да осмисли чутото. София се надигна и се зае да развързва връзките на роклята и корсета.

Ета се поколеба за миг, после стана да й помогне.

— Щом имаш кръвна връзка със стареца, а живите пътешественици са толкова малко, защо не обявят теб за наследница на Сайръс?

София завъртя презрително очи.

— Защото преди няколко месеца се роди дете, което е толкова далечен роднина на дядо, че вероятно споделят една-единствена капка кръв. Но се оказва, че е по-достоен кандидат, понеже е момче. И така, малкият Маркъс Айрънуд е наследникът на дядо. Поне засега. Ще трябва да почакам, докато порасне достатъчно, та да преценят дали е пътешественик, или пазител. Ако се окаже второто… е, може би дотогава дядо толкова ще се е отчаял, че току-виж променил правилата.

— Та това е нелепо — възкликна Ета. Мисълта, че София би могла да оглави семейството и да ги принуди да се подчиняват на волята й, бе крайно тревожна, но от друга страна едва ли щеше да се държи по-ужасно от стареца. Беше амбициозна, вярно, а и Ета все още не бе убедена, че не е имала пръст в смъртта на Алис, но не биваше да й отнемат рожденото право само защото бе жена. Никоя жена не заслужаваше такова нещо.

— Това… — София млъкна, изненадана. — Така ли мислиш? Винаги се е правило така, открай време, но по-големите ми братовчеди се отказаха от правото си, като се ожениха против волята на дядо. Аз съм единствената от моето поколение, която има достатъчно негова кръв, та да мога да предявя някакви претенции, а и със сигурност съм единствената пътешественичка, обучавана лично от него.

— В такъв случай може би е време за промяна — заяви Ета. — Не можеш ли да поставиш въпроса ребром?

— Как? На жените дори не им позволяват да присъстват на семейните събрания. Как да накарам дядо да види нещо, което през цялото време е пред очите му? — София поклати глава. — Можеш ли да се бориш с планина? Как да я отместиш, когато не разполагаш дори с лопата?

— Може би не е нужно да я местиш — отвърна Ета, като сгъна роклята й и я преметна през капака на сандъка. — Може би трябва да я изкатериш.

София се вгледа в нея. Лицето й още пламтеше от яд.

— Не знам дали някога ще срещна по-добър вариант от Джулиън. Той беше… беше съвършен.

— Никой не е съвършен. Даже и ти.

София изсумтя, сетне се покатери в леглото и се обърна към стената, за да направи място на Ета. След миг колебание, Ета легна на самия ръб. Дюшекът бе на странни буци, като натъпкан със слама, а и миришеше. Рамката скърцаше, долавяше се и друг звук — на ремъците, които поддържаха дюшека. Стържеха един в друг по същия начин, както въжетата на кораба, когато моряците нагласяха платната. Сети се за Николас и се почуди къде ли ще спи тази нощ.

София се наведе и духна свещта, сложена на масичката отстрани. Димът се изви в тъмнината като сребриста панделка.

— Огъстъс ли е бащата на Николас? — прошепна Ета.

— Да — София се размърда и цялото легло се разтресе. Мълчанието се проточи няколко секунди, след което тя въздъхна: — Не знам какво точно е станало, честно, чувала съм само клюки. Но Огъстъс бил лудо влюбен в Роуз. Майка ти. Всички го знаели, знаели и че след като избягала, вече не бил същият. Разумът му… бил помрачен.

Какво пишеше в онова писмо? Но се надявам тази информация да ти помогне да загърбиш миналото и да успокои изтормозения ти ум.

— Години наред я е търсил, дори след като дядо се опитал да го спре. В крайна сметка се наложило да изпълни дълга си и да осигури наследник, така че се оженил и се появил Джулиън. Но Огъстъс не бил… добър човек. Не бил верен на жена си. Не я обичал. Истинско животно. Вземал каквото поиска, от когото поиска. Разбираш ли?

Ета разбираше.

Майката на Николас е била робиня в семейството, а Огъстъс я бе изнасилил, злоупотребил с нея и така и не я освободил. Гневът на Ета се сдоби с нова глава, този пък с кинжали вместо зъби. В този миг би могла да събори стените на странноприемницата с голи ръце.

— Джулиън не беше такъв — продължи тихо София. — Съвсем не. Беше добър човек.

— Обичаше ли го? — попита Ета. Когато говореше за него, в гласа на София се долавяше предпазлива сдържаност — може би скръбта й бе още съвсем прясна и реагираше болезнено на допир. А може би между тях все пак не бе имало силна, изпепеляваща любов.

— Чувствах се… удовлетворена — отвърна София. — Трябваше той да оцелее, а не онова копеле. Николас е виновен, че Джулиън загина, и сам го признава, сякаш това намалява вината му. Не биваше да поемат по онзи път през Хималаите, не и през дъждовния сезон. Работата му бе да се грижи за Джулиън, да му прислужва, да го пази от опасности, да пожертва живота си, ако се наложи. Трябвало е да го накара да се върнат и да изберат друг път.

Ета се обърна с лице към нея. Направо я беше страх да попита за подробности. Неслучайно Николас бе спрял да пътешества. Намекнал бе, че е хванат в капана на тази епоха, а ето че сега Ета бе на път да разбере защо.

— Какво се случило?

— Дядо ги изпратил да търсят нещо в манастира „Тактсанг Палфуг“…

Астролабията? Николас не се бе изненадал особено, когато стана дума за нея…

— Манастирът е високо в планината, построен е на стръмна скала. Според онзи плъх се разразила буря, Джулиън се подхлъзнал и паднал. Как е възможно да са били толкова близо един до друг и Николас да не е успял да го хване?

— О, господи! — ахна Ета.

София извърна лице към стената, гърбът й се изопна.

— Единият брат оцелял, другият загинал. Мен ако питаш, направил го е нарочно.

Ета скръсти ръце на гърдите и стисна зъби.

— Защо ще го направи? Джулиън му е бил брат по баща, а Николас е почтен човек…

— Каква полза от почтеността, когато алчността я разяжда? — възрази София. — Но си права, направил го е именно заради общата кръв. В отсъствието на Джулиън именно той бе следващият претендент, понеже е пряк потомък на дядо.

— Не — прошепна Ета и стисна очи, за да прогони този образ. Нека не е той. Тази нова, неканена мисъл заръфа представата, която си бе изградила за него и само за миг я унищожи изцяло. Та той бе нейната опора, единственият човек, на когото разчиташе, че ще й казва истината, на когото разчиташе за поне малко искреност. Не можеше да позволи на София да я лиши от тази увереност. Не и докато не чуеше какво има да каже Николас за всичко това. — Не е възможно…

— А знаеш ли кое е най-тъжното, Ета? — прошепна София. — Ако беше помолил дядо, ако го беше попитал направо, дядо щеше да се замисли. Знам, че щеше да се замисли. Защото в това семейство да се родиш копеле е за предпочитане пред това да се родиш жена.

— Тръгни си, София. Побегни, ако се налага, ако наистина не можеш да направиш нищо, за да поправиш положението. Избягай като мама и започни начисто!

Настъпи дълго мълчание, преди София да отговори.

— Не съм ли една от Айрънуд, значи съм никоя — заяви тихо София. — И не ми остава нищичко.

— Не е вярно — възрази Ета, шокирана от пораженския й тон.

Но не получи отговор, освен зова на прохода — глух повик, едва доловимо нашепнати лъжи, които обещаваха свобода, откривателство, възстановяване на изгубеното, но даряваха само клетка, изтъкана от разочарование.

[1] Имената на всеки от родовете съответства на името на дърво. Така например Ironwood (Айрънуд) е събирателно наименование за дървесни видове с твърда дървесина, Linden (Линдън) означава липа, Jacaranda (Джакаранда) е топлолюбив дървесен вид с екзотични, благоуханни цветове, а Hemlcok (Хемлок) — канадска ела. — Б.пр. ↑

ДЕСЕТ

Николас продължаваше да стои с лице към камината, загледан в танца на пламъците. Усетил бе погледа на Ета на раздяла, но така и не помръдна. Бравата изщрака, сетне чу влажното, хриптящо дишане на Сайръс, тръгнал към нощната масичка, за да запали свещ. Извърна глава и се загледа в пръстите на стареца, които в този момент галеха златната рамка на малък, овален портрет, който Николас бе виждал безброй пъти.

Портрет на първата съпруга на Сайръс, Минерва. Не на втората му жена, онази тъжна сянка, която му бе родила двама синове и бе умряла при раждането на третия. Не на Огъстъс, нито на Върджил, които очевидно нямаше желание да почете дори след смъртта им, нито дори на Джулиън, който цял живот бе изпълнявал заръките му с безкрайно усърдие и без да задава въпроси. Съюзът им очевидно бил плод на истинска любов — огромна рядкост, особено с друг пътешественик.

За Сайръс съществуваше само Минерва със златистата й коса, зелени очи и необикновена хубост, същинска Елена от Троя. Когато се оженили, Сайръс тъкмо бил заплел зловеща конспирация, която трябвало да му осигури контрол върху съдбите на пътешествениците.

Сайръс скрил Минерва, но в крайна сметка дори това не я спасило. А когато съперникът на Сайръс, Роман Джакаранда, я погубил, между четирите семейства се разразила истинска война, загърбен бил и последният помен от човечност. Джулиън бе разказвал на Николас страховити истории за отмъстителния гняв на стареца, за подмолните му ходове, с които в крайна сметка обезвредил всичките си врагове и се превърнал във Велик господар, държащ в ръцете си юздите на клана.

Но това не можело да върне Минерва. Враговете му проявили хитрост и избрали за убийството й година, към която не водел нито един от проходите, така че Сайръс не можел да се върне назад във времето и да осуети плановете им. Не можел да се прехвърли в предходна година и да изчака сгоден случай, понеже така щял да се засече със самия себе си. Не можел и да предупреди някого, дори себе си, без по този начин да повлияе на бъдещия си контрол върху клановете.

И това, помисли си Николас, чудесно описваше стареца. Отказал бе да наруши собствените си правила, да компрометира положението и богатството си дори и заради жената, която продължаваше да обсебва спомените му. Сърцето на Сайръс Айрънуд се бе втвърдило като кремък и единствено гневът и злобата бяха способни да предизвикат искри у него. Това сърце му позволяваше да плете интриги без капчица милост — като например да отвлече младо момиче от дома му и да го въвлече в продължилото десетилетия търсене, което не бе постигнало нищо друго, освен лудост и болка.

— Не говорехте сериозно, нали? — изръмжа Николас.

Искаше се му се да изкрещи, но се овладя и добави:

— Би могла да изгуби живота си. Принуждавате я да поеме огромен риск, в замяна на голото ви обещание, че ще я върнете у дома.

Ета от двадесет и първи век. Ета от далечното, непредвидимо бъдеще. Ета с пиратското сърце. Онази астролабия вече бе отнела три живота, а сега старецът настояваше и тя да пожертва своя.

Сайръс го изгледа.

— Защо, да не би да не я бива за задачата? Напротив, има нужната мотивация, а също и възможността да довърши задачата до край. Не рискува да срещне себе си, за разлика от почти всеки друг пътешественик. Не бих могъл да искам повече, освен да пази тайната, а това лесно мога да гарантирам, като уведомя пазителите да са нащрек за появата й, да записват пристигането и преминаването й през проходите.

Ета щеше да мисли, че се е изплъзнала от погледа му. Нима можеше да знае, че старецът е като митичният Аргус[1] — разполагаше с безброй очи, пръснати по цялата снага на времето. Нямаше ли да е по-добре, ако Роуз бе използвала друг незнаен и неизследван проход, а не онзи в артилерийския лагер? Така Ета би могла да е способна да пътува без намесата на пазителите, които Айрънуд бе разположил на пост наоколо. Но пък ако й се случеше нещо — ако се наранеше или я сполетеше опасност, кой щеше да й се притече на помощ?

— Това е задача за вашето семейство…

— Нашето семейство — поправи го Сайръс.

Семейство? Та това бе човекът, който му бе удрял толкова много плесници, че като дете Николас се бе научил да се ослушва за гласа му и да гледа да не му се пречка. А срещу Огъстъс, онова чудовище, което тормозеше всички, естествено така и не бе вдигнал ръка.

— Джулиън бе единственото, което имахте на тоя свят, и въпреки това го пратихте на смърт…

Сайръс блъсна с юмрук по масата и Николас неволно подскочи.

— Поверих го на теб, за да го защитаваш, и всеки божи ден живея с последиците от провала ти.

Нима? При тия думи горчивината, настанила се в душата на Николас, се обърна навътре, покри сърцето му със скреж. Често сънуваше онзи последен, изпълнен с надежда и доверие поглед на Джулиън, преди ръкавицата да се изхлузи от ръката му и тялото му да пропадне през завесата на поройния дъжд към дебнещите скали отдолу. Помнеше избухналите искри, осветили мътнобялата мъгла, помнеше грохота, с който проходът бе всмукал отделената енергия, бележеща смъртта на пътешественик. Този сън го спохождаше отново и отново, хвърляше го в паника и леден ужас така, както Сайръс навярно сънуваше само пламъци и кръв.

Предния път, когато се бе изправил пред този човек, бе отмалял от глад и изтощение, превит под теглото на вината. Старецът го бе накарал да стои с часове, да разказва с подробности какво се е случило. Смъртта на Джулиън бе срутила прохода, през който се бяха прехвърлили в Бутан, и Николас, в безизходицата си, бе прибягнал до несвързания дневник на брат си, за да намери друг проход в същата година, през него да стигне до друг, сетне и до трети, за да може в крайна сметка да се завърне в годината, в която живееше старецът. Пътуване му бе отнело месеци и когато се бе изправил пред Сайръс, нямаше нито сили, нито сърце да се възпротиви на тежките думи и юмруците, които го бяха засипали, онемял и задавен от извинения.

Сега обаче отказваше да мълчи.

— Госпожица Спенсър е моя пътничка. Честта ме задължава да гарантирам безопасността й.

— Честта ти те задължава единствено пред мен — напомни му Сайръс.

— Отговарям само пред себе си — заяви рязко Николас.

Този мъж никога нямаше да го приеме обратно в семейството. Вълкът козината си мени, но нрава — не.

Старецът го изгледа внимателно, сложил ръце върху коленете си.

— Когато чух, че си наследил дарбата, когато те намерих при Хол на пристанището преди толкова години, знаеш ли каква бе първата ми мисъл?

Николас настръхна.

— Казах си, че имаш осанката на Айрънуд, нищо, че беше такъв дребосък, само кожа и кости. Изненадах се, че веднага се съгласи да бъдеш обучен и да работиш с Джулиън.

Това бе най-големият срам в живота на Николас — че се бе подлъгал по обещанията на Айрънуд за чудеса и нечувани приключения. Несметни богатства. А също и друго…

— Обещахте ми възнаграждение, а също и информация за човека, купил майка ми — отвърна той равно. — Но в крайна сметка не получих нито едното, нито другото.

Четири години от живота му, захвърлени на вятъра. А когато го бяха заточили в тази епоха — родната му епоха — като наказание задето се бе провалил и бе допуснал Джулиън да загине, го бе сполетял и втори удар, удар, който го бе съсипал. Без помощта на Айрънуд търсенето на майка му се бе проточило твърде дълго и бедната жена се бе споминала, преди да успее да я намери — от треска, сама сред непознати, в същата нощ, когато Николас и Джулиън се наливаха с алкохол в Ню Орлиънс през 1921 година, пратени на поредната безплодна гонитба за астролабията.

Слабият повик на прохода бе единственият звук, който нарушаваше мълчанието — нисък шепот, който едва се долавяше сред припукванията на огъня.

— Предупреждавам ви — заяви Николас, — че ако и сега се опитате да ме изиграете, да ми отнемете възнаграждението, което ми се полага, задето доведох дамите до тук, ще ви убия и на драго сърце ще увисна на въжето.

Сайръс го изгледа одобрително, от което кръвта на Николас още повече кипна.

— Задачата ти не е приключила, Самюел.

— Казвам се Николас. — Това бе името, което си бе избрал като дете, когато семейство Хол му бе предоставило възможността да прекрои живота си по свой избор. Име, което старецът отказваше да използва, дори след като го бе приел обратно в семейството, за да служи на Джулиън.

Николас — патронът на моряците, разкаялите се крадци и децата, — всичко, което някога е бил и би могъл да бъде. С това име не просто се чувстваше защитен — чувстваше, че би могъл да е защитник и за други.

Естествено, в очите на Айрънуд, Николас се бе провалил именно в тази си роля.

Сайръс наклони глава.

— За момента съм доволен от теб. Бих искал да вдигна залога, ако проявяваш интерес.

Нещо в тия думи привлече вниманието на Николас, събуди за миг любопитството му, преди да успее да се отърси.

— Нямам повече работа с вас — отвърна твърдо Николас. — Ще сляза да се видя с ковчежника ви.

Също и да намеря начин да измъкна Ета от този капан.

— Сумата няма да ти стигне да си купиш кораб — продължи Сайръс. — О, да, наясно съм защо се нагърби със задачата. Няма какво да се учудваш. Доволен съм, че си амбициозен. А също и находчив. Напомняш ми за мен на младини.

Николас се почувства така, сякаш някой бе излял кофа горящ катран върху главата му.

— Уверявам ви, двамата с вас нямаме нищо общо.

Сайръс махна с ръка.

— Напълно си прав. Не мога да пратя детето само. Не само че е много вероятно да се издаде и да я убият, но и е дъщеря на майка си. Хитра и лукава — видях Роуз Линдън в очите й. Няма да допусна да ме изиграят втори път.

Дали бе забелязал и пламъчето, трепнало в очите й при вида на писмото? Николас бе доловил, че в душата й назрява бунт, нищо че привидно се бе съгласила да се наеме със задачата.

— В допълнение към първоначалната ни уговорка, ще ти отстъпя пълен контрол върху тукашната ми плантация. Ще можеш да правиш с нея каквото поискаш — продължаваше Сайръс, — да освободиш робите, да продадеш земята, да я обработваш. Ще можеш да си купиш не един, а цяла флотилия кораби.

Николас усети как тялото му се сковава, но не можеше да прецени кое чувство надделява — надеждата или ужасът?

— Защо ще правите такова нещо? София спомена, че сте решил да останете в тази епоха, че се каните да купите имот — възрази Николас. Семейство Айрънуд имаше доходи от няколко различни века, непрекъснато инвестираше, притежаваше акции в печеливши компании. Знаеше, че плантацията е само капка в океана на богатството им, но въпреки това предложението бе отправено твърде небрежно. Със сигурност включваше и окови.

— Нямам навика да споделям мислите си със София. Нямам и желанието да се задържам в тази епоха, освен докато не получа астролабията — отвърна Сайръс и Николас го погледна изненадано — за пръв път си правеше труда да му обяснява каквото и да било. Той се поколеба за миг, после му кимна да продължи.

— В замяна искам от теб да придружиш момичето. Твърде много прилича на майка си. В някой момент ще се опита да дезертира. Искам да се погрижиш да не се издаде, да не наруши потока на времето и да ми донесе астролабията — но без да й разкриваш, че работиш за мен. Разбере ли за договорката, сделката ни пропада, договорът ще бъде унищожен, а аз лично ще се погрижа никога повече да не стъпиш на пристанище. Нито в Америка, нито в Европа, нито из Карибите.

Николас почувства как по гръбнака му избива ледена пот и се насили да заглуши отчаяния копнеж, който нахлу в гърдите му. Уви, твърде ясно си представяше какво би било да попадне от другата страна, да има властта да освободи робите на семейството, най-после да получи възмездие. Това предложение можеше да му отвори вратите за почти всичко, което някога бе желал. Парите носеха власт. Щеше да е в позицията да изисква уважение и да наказва онези, които не желаят да му го засвидетелстват.

Но образът на Джулиън отказваше да напусне мислите му. Не можеше да прокуди режещата болка, която неизменно го обземаше, докато сцената се разиграваше зад клепачите му. Ето че пак му предлагаха ролята на слуга, пак го поставяха в положение, в което провалът бе почти сигурен. Пак дължеше нещо на някого, който…

Лицето на Джулиън изведнъж изчезна и се замени с това на Ета, пребледняло от ужас. Сърцето му се сви мъчително.

Не. Не би могъл да преживее същото отново.

— Естествено, наясно съм, че ти не си празна страница — продължаваше старецът. — Ще се наложи да й се умилкваш, да спечелиш доверието й, та когато разбере къде е скрита астролабията, да ти се довери. Ако обстоятелствата ви разделят, ще се върнеш незабавно при мен и заедно ще преценим как да действаме.

И да я оставя сама, изгубена, ранена или отвлечена, да се мъчи да продължи търсенето без моя помощ? Тази мисъл жегна гордостта му, разпали страховете му.

Николас й бе обещал да я защитава, заклел й се бе, че ще я измъкне от Айрънуд, ако се наложи. Вече нямаше съмнение, че животът й е в опасност. Но… навярно би могъл да спази обещанието си и едновременно с това да постигне мечтите си. Да я защитава, не означаваше просто да я опази от опасности, но също и да не й позволи да разгневи Айрънуд. Намереха ли проклетата астролабия, щеше да се погрижи старецът да спази обещанието си. Щеше лично да я отведе до прохода в Насау.

Пък и какво друго би могъл да направи? Да се откаже от бъдещето, което му се разкриваше, заради някой, който съвсем скоро щеше да бъде само спомен? Цял живот бе живял в името на другите — не беше ли време да живее за себе си, да си осигури бъдеще?

Дължеше го на себе си. А имаше и друго… дължеше го на Джулиън — да завърши онова, което бяха започнали заедно, така че смъртта му да не бъде напразна.

Всъщност аз съм им длъжник, не Ета. Откраднал им бе Джулиън. Тогава защо да не направи това последно нещо за стареца, а после никога повече да не вижда злобното му лице?

Сайръс го наблюдаваше изпитателно.

— Виждам, че се колебаеш — продължи той. — Ако смяташ, че предложението ми може да стане по-привлекателно, ще отменя забраната за пътуванията ти. Ще прекратя изгнанието ти. Ще бъдеш свободен да ходиш където и когато си поискаш.

Николас инстинктивно понечи да се дръпне, но се овладя.

— Изгнанието ми е наказание за смъртта на Джулиън. Нямам желание да възобновя пътуванията.

Това бе истина и се чувстваше неловко, че старецът изобщо му предлага подобен вариант. Когато се бе завърнал, слаб, ранен и без Джулиън, Айрънуд бе изпаднал в ярост, ярост, която за Николас бе напълно разбираема. Почувствал бе, а чувстваше и сега, че е заслужил този гняв. Не задето го бе лишил от последния му пряк наследник, а задето бе лишил света от единствения почтен човек, излязъл от това семейство. А сега Сайръс предлагаше да му прости, сякаш не се бе случило нищо особено. Сякаш Джулиън бе забравен.

Николас едва се бе въздържал да не вдигне наздравица при новината, че мъжът, който му бе баща, се бе удавил, преди Сайръс да го намери, но за смъртта на Джулиън страдаше дълбоко, измъчваше се непрекъснато. Тормозеше го въпросът каква е ползата от пътуванията, след като нищо не можеше да се промени? Защо да пътува, след като не може да спаси Джулиън, след като не можеше дори да го предупреди да не тръгва по онази пътека, да стои далече от Айрънуд? Чувството за безсилие бе смазващо и непобедимо.

Наложило се бе да положи огромни усилия, за да спечели отново доверието на Чейс и Хол, след като ги бе изоставил заради празни обещания и безполезни разкрития. Хол бе направил всичко по силите си, за да го убеди да не тръгва с Айрънуд, а Николас, като последен глупак, бе махнал с ръка на предупрежденията му.

— Защо точно тридесети септември? — попита той. — Какво ще се случи на тази дата?

— Чисто и просто поставям краен срок — отвърна Сайръс, — за да не се помайва.

Николас обаче знаеше, че старецът не предприема нищо, ако си няма причина. Значи и в тази дата имаше нещо важно, нещо, което криеше, както му беше навик. А Николас не беше сигурен дали е склонен да преговаря, за да разбере каква е тайната този път.

— Хайде, Николас, съгласи се — настоя Сайръс и протегна ръка.

Нима имаше чак такова значение? Бъдещето, което бе градил през всичките тия години, лежеше в мазолеста длан на стареца. Трябваше само да се съгласи. Да изрече няколко думи, с които да подпечати съдбата си…

Може би си приличаха повече, отколкото му се искаше.

— Искам всичко да бъде описано в писмен вид — в истински договор — чу се да казва.

Очите на стареца светнаха.

— Вече съм се погрижил. Има екземпляр и за теб.

Договорът чакаше в сандъка, заедно с писалка, с която да го подпише. Николас от толкова отдавна не бе хващал писалка, че пръстите му като че ли не разпознаха формата й, когато наведе писеца към пергамента. Изчете условията и стомахът му се сви. Старецът бе знаел, че ще се поддаде — не трябваше ли да упорства повече? Щеше ли да успее да си извоюва по-благоприятни условия?

— Браво на теб — възкликна Сайръс, взе едното копие, сгъна го старателно на три и му протегна ръка. Николас я стисна силно и кратко и усети как дланта на стареца го опарва, сякаш бе стиснал ръката на самия дявол, още топла от адовите огньове.

— Утре потегляш с момичето, веднага щом разгадае шифъра.

Николас кимна, макар в гърлото му да заседна буца.

Прости ми, майко — помисли си, докато се сбогуваше припряно със стареца. — Ще направя каквото е нужно. А го правеше не за да си спечели името Айрънуд, не за да си завоюва място в семейство, което и без това не го искаше. Не и за да пътува отново и да надзърне отвъд епохата, която му бе отредена. Не и заради момиче, което никога не би могло да му принадлежи. Правеше го заради собственото си бъдеще. И паметта на Джулиън.

Щеше да овладее и скрие чувствата си.

И да спази поетия ангажимент.

А след това — да затвори завинаги тази страница от живота си. Николас вървеше.

Вървеше мили наред, без посока, вървеше от часове, или поне така му се струваше, опитваше се да приучи краката си към твърдостта на земята. В джоба си носеше единствено документите, които удостоверяваха свободата му, и изплатените от Айрънуд пари, понеже не беше толкова наивен, че да ги остави в странноприемницата. Опитваше се да убие времето под необичайно ясното небе — нощта постепенно избледня в утрин и светът бавно започна да просветлява. А когато мислите му неусетно потекоха в твърде опасна посока — дали очите на Ета бяха в същия оттенък като светлеещото небе, — побърза да се съсредоточи върху друга неприятна задача: писмото до Чейс. Скъпи приятелю, оказа се прав.

Струваше му се недостатъчно да напише „Очертава се да се забавя“, а и не му се искаше да дава на Чейс повод да злорадства. Но пък обяснение от сорта на „Налага се да се впусна в пътешествие през времето с кралицата на пиратите“ щеше да срещне неразбиране и да събуди съмнения в здравия му разум.

„Налага се да подхвана допълнителни дела в Ню Йорк. Ще се завърна в Ню Лондон в началото на ноември“. Така звучеше по-добре.

При мисълта, че другите ще отплават без него, усети остро пробождане. Скоро ще имаш собствен кораб — опита се да се утеши. Как ли щеше да се разочарова Хол, като разбере, че Николас отново се е съгласил да служи на Айрънуд? А така би искал оттук насетне да работи именно с Хол и Чейс — може би щяха да си променят мнението, когато хвърлеха един поглед в тефтерите на плантацията?

Шосето ту се издигаше, ту се спускаше под нозете му, осеяно с локви със застояла, воняща вода и изпечени от слънцето купчинки фъшкии. Отстрани се точеха ниви и провинциални къщи. Така и не срещна никого дори след като свърна и пое обратно към „Гургулицата“ и артилерийския лагер.

Знаеше, че само след няколко часа ще се проведе екзекуция. Заловен бе шпионин, проникнал дълбоко в тила на противника, а за такива престъпления се полагаше бесилка. Обзе го някогашното нестихващо, нелепо чувство за вина — доказателство колко силно го бе разстроила срещата с Айрънуд. Един мъж щеше да загине, а те не предприемаха нищо, за да предотвратят смъртта му. Доколкото познаваше Сайръс и София, навярно щяха да присъстват на екзекуцията и да добавят зрелището към списъка с важни исторически събития, на които бяха станали свидетели.

Ако не бе вдигнал поглед от калната настилка, вероятно нямаше да види тъмната точка, която пресече шосето в далечината и пое решително към артилерийския лагер. Развети сини поли, дълга златиста коса, сплетена на плитка…

Николас изруга и хукна нататък. Изостави шосето и последва следите в калта, които водеха до групичка дървета зад офицерските бараки. Въздухът миришеше на мокри коне, барут и мъже — все доказателства, че наблизо има военен лагер.

— Госпожице Спенсър! — изсъска той в тишината. Реката се надигаше пред него — блещукаща синя панделка, притихнала в очакване на първите слънчеви лъчи. Нима бе изчезнала? Нима бе плод на въображението му?

Не. Скоро отново се натъкна на следите й. Айрънуд бе прав — Ета се опитваше да го надхитри, да избяга под прикритието на нощта. И несъмнено вече знаеше какво пише в писмото.

След няколко крачки усети припукването на електрически заряд по кожата си. Познато му бе това усещане. Проходът вече не пееше в ушите му, но мощното му жужене се долавяше през тихото чуруликане на птиците. Слабото съскане му напомняше за мига непосредствено след блясването на светкавица над морето. За синьо-белите пламъчета, които понякога, много рядко, играеха по мачтите и платната.

Входът към прохода блещукаше пред него, току до водите. Светещата стена все още се къдреше леко, сякаш някой току-що бе преминал през нея.

— Проклета глупачка — прошепна той и несъзнателно поглади глава, като че можеше да спре зараждащия се страх. В продължение на секунда не му хрумваше какво да направи. Нямаше за кога да бърза към странноприемницата, та да си прибере багажа — за времето, което му бе нужно да изтича до „Гургулицата“ и да разправи на Айрънуд какво се е случило, Ета щеше да избяга или, което бе по-лошо, да се нарани или умре.

Тръсна глава. Старецът му бе наредил да спечели доверието на момичето и да се върне с астролабията независимо с какви средства, а ако сега настигнеше Ета и я върнеше обратно, и двете задачи ставаха невъзможни. Ета щеше да се усъмни в мотивите му, а беше важно да му вярва. Пък и нямаше как да предвиди какво наказание ще й наложи Айрънуд — на нея или на майка й, или и на двете.

Подписал бе споразумение и беше наясно какво го чака в случай на провал. Нямаше друг избор, освен да разчита, че старецът ще прояви снизходителност, когато се събуди след няколко часа и установи, че двамата са изчезнали. Освен това важното бе да се завърнат с астролабията. Какво обичаше да казва Джулиън? По-добре да молиш за прошка, отколкото за разрешение. И така, с мисълта за брат си, Николас въздъхна неспокойно и пое към входа. Минала бе повече от година, откакто за последен път бе усетил как поредният проход обгръща кожата му, притиска костите му, изцежда въздуха от дробовете му. Достатъчно дълго, че да затаи тревожно дъх.

Хайде, Ник. Ветрецът сякаш донесе гласа на Джулиън. Чака ни дълъг път.

И с последна глътка въздух от този свят Николас пристъпи напред и се предаде на натиска и непрогледната тъмнина, съпътстващи усукването на времето.

[1] Стоок пазач великан от древногръцката митология. Цялото му тяло било покрито с очи, част от които винаги бодърствали. — Б.пр. ↑

ЛОНДОН

1940 Г.

ЕДИНАДЕСЕТ

Ета дойде на себе си сред симфония от разбиващо се стъкло. Чу трясъка, част от секундата преди да усети как острите късове се впиват в кожата й. Болката я остави без дъх, а светът около нея се разми като пясък. Точно когато реши, че е успяла да се вкопчи в реалността, образите и възприятията отново избеляха и изчезнаха. Тялото й пулсираше, а съзнанието й отчаяно се бореше, за да не потъне отново в небитието. Усещането за смазващ натиск не я напускаше дори след като повърна.

Сега разбираше защо не помни какво се бе случило онзи път със София, защо нямаше представа как се е озовала на кораба.

Недей — тя се улови с всички сили за тази дума и се насили да отвори смъдящите си очи. — Не губи съзнание…

Тялото й като че ли бе заклещено и усукано като парцалена кукла между обгорели греди и останки от прозоречна рамка. Размърда се предпазливо, раздвижи крайници, докато краката й опряха в земята. Чу се раздиране на плат и десният й ръкав се отдели от роклята при рамото. В мига, преди коленете й да рухнат под тялото и всичко отново да потъне в мрак, под кожата й плъзна неестествена студенина и вледени жилите й. Бузата й удари цимента, но Ета не усети нищо.

Първото, което усети, бе топлината, сетне — нежния натиск на нечие докосване. Боляха я краката и гърбът, но по-мъчително от всичко бе паренето на скулата — цялата дясна половина на лицето й смъдеше като ожулена. През полуспуснати клепки зърна тъмна глава, приведена над тялото й, усети пръсти, които почистваха калта и кръвта от дясната й ръка. Лицето на Николас бе изопнато и разтревожено и гърлото на Ета рязко се стегна, когато поднесе ръката й към устните си, сякаш да я целуне, а топлият му дъх опари кожата й. В последния момент Николас поклати глава и внимателно положи ръката й върху корема й. Въпреки болката, която вилнееше в тялото й, въпреки болезненото остатъчно пулсиране на прохода, Ета усети острото пронизване на разочарованието.

И в този момент се сети какво се бе случило.

Обзета от паника, опита да раздвижи крака, да ги свие под себе си. Щом Николас беше тук, значи… значи не бе успяла да се измъкне. И Айрънуд знаеше, че се е опитала да избяга. А майка й….

Щеше да я убие.

Не биваше да тръгва, трябваше да прояви по-голяма предпазливост. Какъв смисъл от всичко, ако Сайръс се отметнеше от обещанието си и погубеше майка й, докато Ета бе на векове и континенти от нея.

Трябваше да рискувам, трябваше да избързам, да изпреваря крайния срок.

Но когато стисна клепачи, съзнанието й услужливо извика най-страшния образ — безжизнените очи на майка й.

Така беше по-добре. По-добре бе да тръгне без разрешението, отколкото да чака със скръстени ръце, докато времето безмилостно тече. Струваше й се, че дори въздухът вибрира и тиктака, и неумолимо отмерва времето.

— Госпожице Спенсър? — гласът на Николас отекна в ухото й. — Чувате ли ме?

Ета отвори очи. Видя лицето му, нащърбените останки от рухналия таван и къс синьо небе над него. И като не знаеше какво да каже, смотолеви единствено:

— Привет…

Облекчението, изписало се за миг на лицето му, се смени с раздразнение.

— Осъзнавате ли, че можехте да загинете или нещо по-лошо? Какво, по дяволите, ви щукна? Помислихте ли изобщо какво правите?

— Гледайте… си… работата — изсъска Ета, на свой ред подразнена.

Трябва да се изправя… да намеря уреда… да се добера до мама…

Но краката отказваха да й се подчинят.

— Би трябвало да ви удуша за тая работа — не млъкваше Николас. — Боли ли ви нещо друго, освен бузата и ръката? Почистих порязаното, доколкото можах…

Ета поклати глава. Като се изключеха драскотините, се чувстваше добре. Горе-долу.

— Вие ми се свят.

Николас си пое остро дъх.

— Това е нормално, преминаването през проходите винаги е придружено със замайване. Ще свикнете и ще стане по-леко. Но за момента ще трябва да стиснете зъби и да потърпите.

— Ооотвратително… — Ета се опита да пъхне ръце под тялото си, да се избута до седнало положение.

Като се изключеше недоволството, което сякаш струеше от цялата му същност, Николас изглеждаше напълно невъзмутим. Посегна да й помогне, но тя се извъртя и плъзна тяло по прахоляка и отломките, докато гърбът й опря в стената. Изражението му мигом охладня и Ета неочаквано усети чувство на вина. Ако изобщо беше възможно, сега се чувстваше още по-зле.

— Опитахте се да избягате — заяви Николас. — Изключително глупаво от ваша страна. Наистина ли си мислите, че влиянието на Айрънуд се простира само до осемнадесети век? Ако не друго, да бяхте помислили поне за майка си! Ако разбере, че престъпвате волята му, наистина ще я убие.

— Оставих бележка на… на София, написах, че трябва да тръгна веднага, понеже няма никакво време… — Ета поклати глава. Надраскала бе бележката на лунна светлина и бе изчакала само колкото да се увери, че пазачът пред вратата им е задрямал. — Не мога да си позволя да губя време. — А и никак не държа Айрънуд да знае накъде съм тръгнала. — Не разбирате…

Знаеше, че рискува много, че твърде наивно разчита Айрънуд да не посегне на майка й, ако тръгне без разрешението му, за да „спази срока“, както бе написала в писмото. Но нещо й нашепваше, че старецът разполага с начин да следи придвижването й във времето. Нужна й бе известна преднина, за да си стъпи на краката и да си спести „опашката“ — този, който да докладва през кои проходи е минала. За съжаление, не беше предвидила „проходната болест“.

Нито присъствието на Николас.

— Тогава ми обяснете! — отвърна той тихо, строго. — Обяснете ми защо рискувате живота й, а също и вашия собствен, и се хвърляте с главата напред без провизии и без каквато и да било подготовка! Не ви смятах за такава глупачка!

Ета стисна зъби и го изгледа гневно. Ръката й бе изтръпнала болезнено, но въпреки това се протегна и заопипва земята около себе си — търсеше торбата с разни полезни вещи, които бе „взела назаем“ от сандъка в стаята на София.

Изглежда, бяха в някакъв коридор — всъщност коридор може би не беше точната дума. Сводестият каменен таван беше осеян с разбити капандури, между които на равни интервали висяха фенери. Покрай стените имаше магазинчета — виждаха се счупени столове, обувки, изхвърчали през разбитите витрини. Прозорчетата над златисто-черните входове на магазините зееха разтворени.

— Ето — каза тя и посочи кожената торба, изхвръкнала на известно разстояние. — Не съм т-т-тръгнала н-неподготвена.

Какво се беше случило тук? Като че ли бе избухнала бомба, а и всичко бе влажно, като че ли пожарът бе угасен съвсем неотдавна. Къде съм — помисли си тя и усети острите зъби на паниката. Чуваше неясни гласове, отсечените гласни на английски акцент, но не можеше да разбере какво говорят.

Николас пъхна ръка в торбата:

— Ножици, хармоника с инициалите на София, огледало, няколко златни монети, писмото на майка ви, също и…

Ета се подсмихна.

— … дамско поддържащо бельо, ябълка и револвер — приключи той и затвори торбата. София не разполагаше със съвременно „поддържащо бельо“, така че Ета разчиташе намереният в сандъка й вариант да свърши работа.

— Че какво друго ми е нужно? — попита тя невинно.

— Да речем вода? Карти? Списък с известните проходи? Подходящи дрехи? Муниции за револвера? Знаете ли изобщо как да го ползвате?

Хм, тук вече я хващаше натясно.

— Ако се опитате да ме върнете, ще…

— Какво, госпожице Спенсър? — Николас приклекна пред нея. — Ще ме изгледате лошо?

Пръстите на Ета сграбчиха парче стъкло и тя го протегна заплашително пред себе си. Изражението на Николас се смени, очите му потъмняха, спряха се първо на импровизираното оръжие, след това на лицето й. Твърдо решена да не свежда поглед под укорителния му взор, тя се вторачи предизвикателно в него, макар да усещаше колко абсурдно изглежда, при положение че едната й буза е два пъти по-издута от другата.

Николас пръв сведе поглед, а изражението му омекна. Приседна и извади сгъната носна кърпа.

— Пак се порязахте, пирате.

Ета изчака още малко, сетне пусна стъклото и му позволи да притисне топлата тъкан върху дланта й. Загледа втренчено как едрата му длан обгръща нейната. Нещо стегна гърдите й, докато търсеше правилните думи.

— Защо не ми казахте? — прошепна той. — Накарахте ме да ви обещая, че няма да си тръгна, без да се сбогуваме. Не можахте ли и вие да направите същото за мен?

— Съжалявам. — Точно за това изобщо не се беше сетила. Страхът сграбчи острието на вината, което дълбаеше в корема й, и го завъртя мъчително. — Не исках да губя дори секунда, при положение че би могъл да направи нещо на мама, да я убие. Разчитам да е достатъчно умен, че да не я закача, докато не се върна с астролабията. Ако й направи нещо, няма да имам какво да губя, нали така?

Николас кимна.

— Ще намери друг начин да ви нарани.

— Но не и да ме мотивира. Освен това… — Ета се поколеба, не знаеше дали да му каже за другия си мотив. — Нали ви казах за Алис — трябва да го направя, трябва да се върна при нея.

Николас седна обратно и вдигна поглед към небето. Това като че ли бе дежурният му жест, когато искаше да си събере мислите — да скрие мислите си.

— Ета, не можете да я спасите.

— Разбира се, че мога — настоя тя, но сърцето й запрепуска, когато видя изражението му — вината, съчувствието. — Трябва само да се върна…

— И да промените миналото? — довърши той вместо нея. — Да измените хода на времето?

Ета вироглаво стисна зъби.

— Не ме интересува — ни най-малко! Айрънуд от години си играе с миналото. Толкова ли не мога да спася един-единствен живот?

— Не, Ета, чуйте ме — прекъсна я Николас. — Тук не става дума за морал. Чисто и просто е невъзможно.

Ета неволно се дръпна назад, по-далече от него, по-далече от думите му.

— София не ви ли обясни? Не можете да кръстосате пътища с предишното си „аз“, не можете да съществувате два пъти на едно и също място, по едно и също време. Времето няма да го допусне, ще ви изхвърли обратно през прохода, преди да успеете да преминете — продължи той тихо. — Затова е толкова важно пътешествениците да си водят дневник, за да записват датите и годините, които вече са посещавали.

Ета се почувства сякаш я бе залял с ледена вода. Ребрата й се свиха болезнено. Значи нямаше да може да използва прохода и да се върне към момента, преди да застрелят Алис? Нито пък в който и да е друг месец или година преди това, така че да я предупреди? Само защото някаква версия на самата нея вече съществуваше.

— Не ви ли обясни, че проходите свързват отделни години, а не дни? — не млъкваше Николас.

— Какво искате да кажете? — прошепна Ета.

Изражението му омекна.

— Ясно. Не ви е казала. Дори да намерите друг пътешественик, който да премине през прохода и да я спаси, ще се наложи да чакате цяла година, за да ви се удаде възможност. Представете си всяка година като ручей, а всички ручеи текат успоредно един на друг, в една и съща посока, а ние прескачаме между тях. Напуснахме Манхатън на двадесет и втори септември 1776 година. Пристигнахме тук пак на двадесет и втори септември, но вече в друга година. Разбирате ли?

Ета кимна, а сетне дълго време не можа да продума. Не може да няма начин. Не е възможно нещата да приключат така. Алис не можеше да умре, не и заради нея.

Мама ще знае какво да направи.

— Празна страница… — произнесе тя бавно. — Значи това е имал предвид Айрънуд. Не защото не знаех нищо, а защото не съм пътувала никъде. И вероятността да се засека със себе си е твърде слаба. Нали?

Николас кимна и докосна лакътя й.

— Сега разбирате, нали?

Ета вирна брадичка.

— Разбирам, че винаги има друг вариант, друг начин, трябва само да се огледаш.

Николас се засмя тихо и затвори очи.

— Сигурен бях, че ще кажете нещо такова.

— Чакайте… — сепна се Ета. — Господи, Айрънуд няма ли да побеснее, че сте тръгнал след мен?

Та нали му беше забранено да пътува — заточили го бяха, както сам се бе изразил, а отсъствието му едва ли щеше да остане незабелязано.

— Тревогата ми за вас надделява над страха ми от него — отвърна простичко Николас. — А и нали ви обещах? Че ако побегнете, ще ви последвам.

Но ако се опитате да се измъкнете сама, знайте, че ще ида и накрай света, за да ви върна.

Думите увиснаха във въздуха, неизказани. Върху главите им се посипа облак пепел и Ета, без да се замисли, протегна ръка и бръсна прашинките от косата му. Николас притвори очи, наклони се към ръката й и пръстите на Ета потрепериха.

— Разчели сте писмото от майка ви. И не ми вярвате… — подхвана той. — Смятате, че съм един от тях, нали?

— Не! — възмути се Ета. Вярно, че се бе съгласил да работи за Сайръс и да я отведе в Ню Йорк, но въпреки това не беше като тях, нали така? Понесъл бе толкова неправди. Не искаше да го въвлича в поредните интриги, нито да стане повод за нови нещастия.

— Напротив, мислите го — настоя той. — След всичко, което ви разказах.

Ета облегна глава на стената. Николас бе в състояние да прозре мислите й само с един поглед. Но ето какво искаше тя — искаше да го накара да разбере, че няма намерение да действа безразсъдно. Искаше да е на нейна страна.

Искаше да научи всичко, което Николас знаеше за семейството. За пътуването във времето. Но нима това не беше двуличие — да го подложи на изпитание, да провери дали все пак ще тръгне с нея, а след това да го остави да понесе последствията?

— Мога ли ви имам доверие? — прошепна тя. — А вие на мен?

Николас кимна.

Ета си пое дълбоко дъх.

— Действително знам как да разчета писмото — призна тя. — И смятам, че Сайръс лъже, или поне не казва цялата истина.

Устните му се разтвориха от изненада, единствената промяна в маската му.

— Какво ви навежда на тази мисъл?

— Майка ми не я е откраднала — отвърна Ета. — Няма значение какво твърди Сайръс. Смятам, че уредът, астролабията, е принадлежала на клана Линдън. — На нейното семейство. Което в момента се свеждаше единствено до нея и майка й. — И те, или поне майка ми, са носели отговорност за него.

— Възможно е действително да им е принадлежал — съгласи се Николас, след като помълча известно време. — Доколкото разбрах от Джулиън, всеки от четирите клана — Айрънуд, Джакаранда, Линдън и Хемлок — е притежавал по една астролабия, но три от тях са се изгубили или са били унищожени преди около век. Айрънуд смята, че след като е Велик господар на всички семейства, всички астролабии му принадлежат, независимо кой е първоначалният им собственик.

Ета кимна. Интересно какво друго бе отнето от семейството й — какви реликви, тайни и истории бяха асимилирани от клана Айрънуд. Може би майка й знаеше.

Може би биха могли да си възвърнат част от тях двете заедно.

Но само след като надхитриш стареца, спасиш майка си, спасиш Алис и се представиш достойно на дебюта идния месец.

— А това писмо — явно е знаела, че нещо ще се случи, иначе защо ще го пише? — замисли се Ета на глас.

Николас обгърна колене с ръце.

— Е, ще можете да я попитате, когато върнем астролабията на Айрънуд и той я освободи.

Ета примигна неразбиращо.

— Вие… каните се да дойдете с мен?

По лицето му пробяга някаква силна емоция, но Ета така и не успя да я разгадае, понеже Николас побърза да извърне поглед.

— Не бих могъл да ви оставя да се мъчите сама, без да ви предложа помощ — изсумтя той. — Виждам, че не се радвате особено, но имайте предвид, че съм обучаван в продължение на години. А вие едва сега започвате. Да се нуждаете от помощ или от защитник, не е слабост.

— Не ми трябва защитник — възрази Ета. — Трябва ми партньор.

При тези думи Николас, който се бе обърнал да огледа разрушенията, рязко се извърна към нея. Устните му се разтвориха от изненада.

— Партньор… при какви условия?

Нали и по-рано си имал партньор — понечи да каже Ета, но се спря. София бе споменала, че Николас се явявал по-скоро като прислужник на Джулиън, нещо като камериер, и макар Ета да бе отдала пренебрежителния й тон на присъщите й жестокост и надменност, лицето на Николас издаваше истината. Заболя я сърцето при мисълта какъв жребий му бяха отредили, а също и че автоматично бе предположил, че и тя му предлага същото.

— Ще се пазим един друг. Ще си говорим на малки имена. И няма да имаме тайни. — Като се изключеше тайното й намерение да скрие астролабията от Айрънуд, стига да й се удадеше сгоден случай. — И най-вече…

— Ще подклаждаме общата си ненавист към Айрънуд?

Ета се усмихна, макар в главата й се прокрадна съмнение.

Ами ако Айрънуд накаже Николас, задето не съм върнала астролабията?

Не можеше да мисли за това сега. Всичко зависеше от това кога и дали изобщо ще намерят астролабията. И все пак, приемеше ли помощта му, трябваше да приеме и последиците — Николас рискуваше да си навлече гнева на стареца.

— Изборът си е мой. Сам решавам за себе си — прошепна той, сякаш чул мислите й.

— Добре — невидимото въже, пристегнало сърцето й, рязко се отпусна. — Преди да се ориентираме накъде да поемем, имаш ли представа къде се намираме?

Николас се изправи на колене и й хвърли сърдит поглед.

— Не успях да се огледам, понеже първото, което видях, бе твоя милост в локва кръв.

— Няма никаква локва — възрази тя и потърка подутата си буза. Николас протегна пръсти, сякаш това бе най-естественото нещо на света, и дръпна ръката й от бузата.

— Не я пипай — каза и прокара пръст, лек като перце, по драскотината. Ета затаи дъх и задиша едва когато ръката му се отмести. — Сега вече приличаш на истински пират — каза той с усмивка. — Но все пак трябва да купя дрехи и провизии. Ще се оправиш ли, ако те оставя сама за няколко минути? Няма да се бавя, обещавам.

Ета отвори торбата, която бе приготвила набързо, разрови съдържанието и измъкна малката кадифена кесия със златни монети.

— Майка ми може и да не е крадла, но аз нямам подобни скрупули — каза тя и му я подаде.

— Бих казал, че напълно си ги заслужила — Николас претегли кесията на ръка, — като се има предвид какво те принуждават да правиш.

Сетне тръгна между нападалите камъни и стъкла. Преди да свие зад ъгъла, погледна през рамо. Ета улови погледа му и му махна да побърза. Смехът, който отекна между камъните, я стопли като глътка горещ чай.

Останала сама, тя се огледа и най-после се изправи. Стената зад гърба й бе достатъчно здрава, за да й послужи като опора, докато си проправяше път през купчините стъкло и подгизнало, обгоряло дърво. Табелите бяха на английски, а ако съдеше по миризмата и обстановката, доскоро тук бе бушувал пожар.

Върна се на предишното място и се сгуши до стената, та да е скрита от поглед. От време на време дочуваше гласове и далечното ръмжене на двигател. Наведе се напред, за да надникне към улиците от двете страни на дългата галерия. Мина яркочервен автобус, а след него две млади жени, облечени в елегантни костюми с малки шапчици на главите. Ета огледа старомодната си рокля. Корсетът я убиваше повече от всякога.

Англия — помисли тя, смаяна. По всяка вероятност Лондон. А модата… петдесетте години? Или…

Не.

Погледна отново разрушените стени, следите от пожар, униформените мъже, които тъкмо минаваха край отсрещния край на галерията.

Та тук бушуваше война.

Втората световна война.

Николас потвърди подозренията й, когато се завърна, стиснал пакет с дрехи под мишница. Преоблякъл се бе в колосана риза, панталони и елегантни обувки с връзки. Интересно какво обяснение бе дал за бричовете, чорапите и жакета, с които бе влязъл в магазина.

— Не бях съвсем сигурен за размера… — подаде й синя рокля и елегантно сако в същия цвят. Ета я огледа — остро деколте, скромна дължина, къси ръкави — и прокара пръсти по дантелата.

— Прекрасна е, благодаря. — Май щеше да й е широка в талията, но имаше колан, с който да я пристегне. — Каква е ситуацията навън?

Николас мълчеше и я гледаше втренчено как се мъчи да разкопчае роклята. След няколко безуспешни опита, Ета, изчервена, се прокашля многозначително. Николас се извъртя стреснато и тя най-после изхлузи роклята през главата си.

— Навсякъде разчистват отломките от снощните бомбардировки, търсят оцелели. Всеки момент ще дойдат и тук, така че трябва да побързаме.

И Ета бе на същото мнение, но припряността никак не й помагаше да разплете връзките на корсета. Издраните ръце я боляха, а пръстите й трепереха.

— Съжалявам — измърмори тя. — Трябва ми малко помощ…

Николас се извърна към нея, но моментално обърна лице към стената. Ета усети как по лицето и гърдите й плъзва червенина. Корсет и почти прозрачна камизола. Трябваше поне да скръсти ръце на гърдите.

Николас въздъхна и се обърна. Ета проследи бързите, уверени движения на мазолестите му пръсти, като се заставяше да не се прикрие с ръце, докато връзките най-после не се разхлабиха. Широките му рамене препречваха погледа й. Беше толкова близо, че ако се наклонеше леко напред, можеше да притисне лице о местенцето между шията и раменете му, и за миг й се стори, че ако не се подчини на желанието, ще остане завинаги в плен на могъщата му хватка. Пулсът му трептеше в ямката на шията и Ета не можеше да откъсне очи.

— Готово — прошепна той, но пръстите му се задържаха още миг върху развързаните връзки, палците му пробягаха по горния ръб на корсета, докосвайки едва доловимо плата на ризата. Ета не смееше да шавне, страхуваше се да се приведе към ръцете му, страхуваше се да помръдне, страхуваше се да не развали магията.

Зави й се свят. Миг преди Николас да отстъпи назад, усети топлата му въздишка върху ключицата си.

— Нали съм моряк. Бива ме с възлите — промълви той, без да вдига очи, със сладък като мед глас.

Едва когато отново й обърна гръб, за да й позволи да се досъблече, мислите на Ета се избистриха достатъчно, че да се сети за ножиците в торбата, които бе взела точно за тази цел.

Роклята, която й бе избрал, й бе по мярка, но се налагаше да остане с възтесните кожени ботуши, задигнати от София, и да потърпи, докато не намерят друго решение.

Провери дали обеците й са на място и отметна коса назад.

— Така. Как ти изглеждам?

Очите му така се впиха в нея, че се наложи Ета строго да си каже, че гледа насинената й буза и нищо друго.

— Ставаш, пирате — каза той след кратка пауза. — А сега ми кажи какво всъщност пише в писмото.

Докато Николас сгъваше старата й рокля в спретнато вързопче, Ета извади писмото и една писалка, търкулнала се в дъното на торбата. Притисна листа в стената и очерта отгоре му звезда, сетне се вгледа в думите, които попадаха в контурите. Николас се приближи и се зачете над рамото й. Зад тях градът се разбуждаше и протягаше, ехтяха гласове, носеше се миризма на огън и бензин, но двамата бяха потънали в съвсем друг свят.

Стани и влез в леговището, където тъмнината чертае ивици. На тираните кажи пред теб глава да преклонят — зачете Ета с пръст върху листа. — Намери незнайните богове, чиито уши са глухи за проповедта. Възкачи се на раменете на паметта. Занеси монета на вдовстващата кралица. И не забравяй: истината е в преданията, а краят трябва да е окончателен.

— Господи — възкликна удивено Николас. — Как се сети?

Без да навлиза в подробности, Ета му разказа за тайните послания, които майка й имаше навика да крие в калъфа на цигулката и в куфара й, когато Ета пътуваше.

— Искала е да се научиш да ги разчиташ — лицето му светна от вълнение. — Вярвала е, че някой ден ще ти се наложи да намериш астролабията. Ориентираш ли се какво трябва да направим?

Ета поклати глава и прочете наново думите. Дали не бъркаше? Дали не трябваше да очертае друга форма? Нещо не се връзваше.

— Ако предположим, че това е списък с инструкции, тогава вероятно можем да пренебрегнем първото изречение — Николас дръпна писмото от ръката й — Второто: „На тираните кажи пред теб глава да преклонят“ ни насочва към лобното място на Нейтън Хейл — там беше проходът. Което означава, че следващото изречение се отнася до сегашната ни спирка: „Намери незнайните богове, чиито уши са глухи за проповедта“. Това говори ли ти нещо?

Ета го изгледа безпомощно и поклати глава. Усещаше как започва да губи надежда. Как, за бога, щяха да разчетат толкова много следи само за седем дни?

— Какво общо имат „незнайните богове“ с Лондон и Втората световна война? За хора ли става дума? Или за някакво религиозно течение? Предишното изречение свързва прохода със смъртта на конкретен човек. — А фразата бе от балада, която прадядо й обичал да пее. Дали и тази следа не бе свързана по някакъв начин със семейството, дали и тя бе така лична?

Замисли се за „Гургулицата“ и артилерийския лагер и нещо я загложди, но така и не успя да разбере какво я смущава. До нея Николас повтаряше:

— Проповед… проповед, проповед, проповед…

Изведнъж се извъртя толкова бързо, че едва не я събори. Очите му светнаха и лицето му се озари като на дете.

— Възможно ли е да става дума за проповедта на Свети Павел в Ареопага?

Ета го изгледа недоумяващо.

— Езичница! — подкачи я Николас. — Деяние 17, стихове 16–34. Апостол Павел изнесъл проповед — всъщност по-скоро лекция, понеже гръцките закони забранявали да се проповядва за чужд бог — в Атина, в Ареопага.

— Напълно ти вярвам.

Николас се подсмихна и разсеяно докосна с пръст брадичката й. Като че ли не съзнаваше какво прави, но Ета цялата настръхна.

— Ареопаг е каменист терен под Акропола. В древността там свиквали апелативния съд — поясни той и Ета, силно впечатлена, се почувства крайно невежа. — Чел съм за него. Капитан Хол се считаше философ — завършил е Харвард, колкото и да не ти се вярва, и пазеше всякакви трактати у дома, с надеждата двамата с Чейс някой ден да ги отворим. А госпожа Хол проявяваше учудваща строгост по отношение на религиозното ни образование.

— Ще ми се и аз да можех да се похваля със същото — измърмори Ета. Единствената служба, на която бе присъствала, бе на погребението на Оскар, съпруга на Алис. Като се имаше предвид колко важна бе ролята на религията през осемнадесети век, задълбочените му познанията не биваше да я изненадват чак толкова. Усети, че несъзнателно се накланя към него, че в гърдите й се заражда нещо топло и искрящо, че го вижда с нови очи. За пръв път се почувства истински благодарна, задето я бе последвал през прохода.

— Проповедта гласи нещо от сорта на: „Мъже атиняни, по всичко виждам, че сте особено набожни. Защото, като минавах и разглеждах светините ви, намерих и жертвеник, на който бе написано: Незнайному Богу“. С други думи, бил силно разтревожен, че атиняните се кланят на лъжливи идоли — гръцкия пантеон на боговете.

— А връзката между Лондон и Древна Гърция е…? — не довърши Ета, понеже на нея не й хрумваше нищичко.

— Архитектурата, законите, статуите и изкуствата — отвърна той. — Предполагам, че става дума за място или предмет, с който си имала личен контакт. Идвала ли си и друг път тук?

Ета кимна. Доста пъти. С Роуз и Алис бяха идвали на екскурзии, прекарвали бяха по цели лета, за да избягат от нюйоркската жега. Алис бе израснала в Лондон, пък и майка й… казвали й бяха, че и майка й е отраснала тук, макар сега да подлагаше на съмнение всичко. Истината и измислицата започваха да се сливат, историите, разказвани от майка й, започваха да се размиват като забравена под дъжда картина.

Отсядали бяха в безброй апартаменти, но в момента никой не изпъкваше в спомените й. Обикаляли бяха целия град, посещавали бяха парковете, къщата, в която бе израснала Алис, ходили бяха по театри, музеи…

— О! — ахна тя, понеже мисълта я зашлеви през лицето. Обърна се към Николас, зарадвана, че ще може да обясни нещо, което той навярно не знаеше.

— Може да ти прозвучи налудничаво, но… в Лондон… в Британския музей има цял куп артефакти от Древна Гърция, нали така? Най-известните са открити — или откраднати, в зависимост от гледната точка, — именно в Партенона от един британски лорд на име Елгин, който ги донесъл тук и ги продал на британското правителство. В момента се вихри голям спор покрай тия статуи.

Тя се залюля на пети и се вторачи в облаците и пушека, които се носеха над главите им.

— Може и да не съм права, но Акрополът и Партенонът са толкова близо до Ареопага, че ми се струват свързани. Отдавна не съм ходила в онази зала и не помня какво точно изобразява колекцията на Елгин, но май беше някаква битка. Има статуи на мъже и жени…

— И? — насърчи я Николас.

— Чудех се какво означава, че „ушите им са глухи“. В първия момент реших, че става дума за истински хора, но дали не се отнася за статуите? Те нито виждат, нито чувстват.

— Случвало ли се е да чуеш странни звуци в залата?

Ета поклати глава.

— Като се има предвид, че предишният проход бе точно до лобното място на Нейтън Хейл, не е изключено сегашният да е в самия музей, някъде около статуите. Музеят навярно доста се е променил от моето време. Така или иначе, никога не са ме пускали да вляза, а и не разполагам със списък на познатите проходи, така че не ми хрумва какво друго да кажа.

Обзелото я чувство за безсилие растеше с всяка минута. Николас я наблюдаваше и чакаше.

— Не знам. Дали не усложняваме нещата? Дали не става дума за нещо по-просто, по-очевидно?

Николас се приведе и я погледна в очите.

— Всичко е наред. Може би няма да е зле да разсъждаваме на глас. Кажи каквото ти хрумва, колкото и маловажно да ти се струва, всичко ще е от полза…

Ета кимна. Николас би могъл да й помогне да си изясни нещата, да долови нещо, което й убягва.

— Мама работи в музей, само че в Ню Йорк. Напоследък много се говореше дали колекцията на Елгин не трябва да бъде върната на Гърция — имаше статии по всички вестници. Но Британският музей си е Британският музей, нали разбираш? Всъщност може би не разбираш. Засега. Но… Алис обичаше да ни развежда и да ни изнася лекции. Баща й е бил музеен уредник. Неведнъж ми е разказвала как колекцията се е озовала в музея.

— Алис… учителката ти по музика?

Думите заседнаха в гърлото й. Николас кимна мълчаливо, сякаш бе навързал нещата.

— Тогава да вървим? — предложи той с колеблива усмивка.

Ета не отговори — обзета от мисълта за Алис и с изпилени от умора нерви буквално не се доверяваше на гласа си. Кимна безмълвно и пое протегнатата му ръка. Дори не й беше хрумнало, че ръцете са й ледени, докато не пъхната длан в неговата. Въпреки всичко някаква особена възбуда жужеше в жилите й, наелектризираше цялата й същност. Постепенно сетивата й попиха заобикалящата ги сцена, реалността проникна в съзнанието й. Николас я погледна въпросително.

— Просто… невероятно е, че сме тук — измърмори тя. — Всичко това…

Беше прекрасно и странно, и неестествено. Не можеше да се удържи — искаше да се втурне и да разгледа всичко. Да види със собствените си очи, да усети истинския свят, а не цензурираните версии, представени във филмите и книгите.

— Ако положението не беше толкова критично, щеше ли да ти е приятно, че си тук?

Ненавистта към семейството Айрънуд не й позволяваше да отговори положително, както нашепваше сърцето й, дори и на така формулирания въпрос.

— Не знам. Да видим как ще се справим със задачата и после ще ти отговоря.

Да видим дали ще намеря астролабията и майка си, дали ще успея да подредя обратно живота си.

Николас преметна кожената торба през рамо и двамата тръгнаха през лабиринта от отломки. Внезапно той спря и проточи шия. Ета проследи погледа му към златните букви, които проблясваха високо над сводестия вход. Изглеждаха толкова нелепо на фона на развалините, че космите по ръцете й настръхнаха.

— Бърлингтън Аркейд — прочете Николас.

Ета познаваше това място — идвала бе веднъж преди години, за да изнесе концерт. Алис я бе превела през дългата галерия с безброй луксозни магазини. Дори бяха купили коледен подарък за Роуз.

— Мисля, че знам къде сме — каза тя. — Горе-долу.

Но макар да се ориентираше къде са, нищо не можеше да я подготви за сцената, която се разкри пред очите им, щом излязоха на улицата. Очакваше да види разруха — виждала бе снимки, слушала бе разказите на Алис и Оскар, пропити от дълбока мъка, която не бе избледняла дори десетилетия по-късно. Това, което не очакваше, бе, че по улиците ще има толкова много лондончани в изискани костюми, в рокли и с обувки на висок ток, които внимателно си проправяха път през купчините тухли и стъкла, сръчно заобикаляха кратерите, погълнали цели участъци от улицата, стърчащите изпод настилката оголени тръби.

Високо в небето преминаха облаци и изпъстриха земята със сенки. Ета наблюдаваше Николас, докато крачеха от улица на улица, все на изток. Нещо сякаш го теглеше наляво — в един момент кривна настрани и ръката й изпусна ръкава му. И макар гаденето и световъртежът й да бяха попреминали, в този миг отново се почувства дезориентирана. И въпреки че Николас бе едва на крачка пред нея, разстоянието помежду им сякаш се увеличаваше и Ета внезапно се почувства сама.

Сегиз-тогиз Николас зърваше нещо ново и непознато — велосипед, необичайна подредба на витрина, полицай в униформа, светофар — и вниманието му се отклоняваше. Ета се досещаше, че не му се иска да я разпитва — явно предпочиташе сам да търси отговори на въпросите си, — но любопитството му определено бе пробудено.

— Идвал ли си тук друг път? — попита тя накрая. — Точно тук?

Той поклати глава.

— Стигал съм най-много до 1925 година, при това в Ню Орлиънс.

В сравнение с тишината на осемнадесети век, този Лондон буквално гърмеше и трещеше. Избибитка кола, отпраши шумно покрай тях и Ета усети как Николас я сграбчва за китката. Дръпна се към фасадата на близкия магазин и Ета залитна след него.

Продавачът тъкмо изписваше ВЪПРЕКИ ВСИЧКО, РАБОТИМ върху парче дъска, пъхната в разбитата витрина, и вдигна стреснато, глава. Ета му се усмихна извинително и се обърна към Николас.

Той дишаше накъсано, а когато автомобилът спря с дрънчене пред съседен магазин, ноздрите му се разшириха.

След малко поясни:

— Доста… по-шумни са, отколкото си ги спомням. И по-бързи.

— Най-вероятно е точно така — кимна Ета.

— И в твоето време ли ги има? — попита той, като сниши глас.

— Аха, дори по-хубави. По-бързи, по-тихи — използват по-малко енергия, някои имат вградени навигационни системи… — Стига, не биваше да прекалява. Очите му се разшириха още при думите „по-малко енергия“ и й стана ясно, че не я разбира. — Всичко се променя, стига да мине достатъчно време.

Николас направи гримаса.

— Всичко?

Може би заради съсредоточения поглед, с който изучаваше устата й, или защото ръцете му като че ли несъзнателно докосваха гънките на роклята й, но тя изведнъж, рязко и болезнено, разбра какво я пита.

О — каза си с пресъхнало гърло. — О…

— Искаш ли да ти разкажа? — попита го. — Искаш ли да ти опиша какъв е животът в моето време?

Ако Николас действително смяташе да се върне у дома и никога повече да не пътува, нямаше как да усети промените, нямаше да ги види с очите си. А това бе в състояние да подлуди всекиго — да знае какво завинаги ще остане недостижимо за епохата му.

След известно мълчание Николас поклати глава.

— Предпочитам сам да разбера.

А дотогава — каза си Ета — аз ще се грижа за него.

— Ти си грижеше за мен на кораба. Най-малкото, което мога да направя, е да ти върна услугата поне доколкото ми е по силите.

Той се усмихна тъжно.

— Идеята за партньорство ми е напълно непозната… но оценявам предложението ти.

Искаше й се да го попита за Джулиън, но може би не беше редно да събужда тези спомени. Вместо това излезе на тротоара, или каквото бе останало от него, и засенчи очи срещу ярката слънчева светлина.

— Е, сега вече нямам никаква представа къде се намираме.

Николас зяпна от изненада.

— Аз не казах ли, че ни трябва карта…?

Ета обаче нямаше намерение да му позволи да злорадства.

— Дай ми една минутка.

— Как точно да ти я дам? — подвикна той след нея, понеже Ета тръгна назад.

Магазинерът, когото бе зърнала преди малко, се бе прибрал в магазина си и метеше прахоляка и пепелта, нанесени от вятъра. Ета надникна през прага.

— Здравейте — подвикна тя. — Извинете, че ви безпокоя, но дали не бихте могли да ми помогнете?

Мъжът се облегна на дръжката на метлата и изопнатото му лице се отпусна в усмивка. Зад него се виждаше дълъг дървен тезгях и множество рафтове, върху които бяха наредени тъмни шишенца с хартиени етикети. Явно аптека.

— Американка? — попита той. — Опасявам се, че моментът не е особено подходящ за разходки. Освен ако не идвате да ни пазите. Решиха ли се най-после и янките да се включат?

Вероятно се шегуваше, но гласът му като че ли потрепери леко, а иззад храбрата фасада прозираше уязвимост.

— Не още — отвърна тя с фалшива бодрост. — Май ще мине още известно време…

И то само след като нас самите ни нападнат. Но това нямаше как да му го каже.

В този миг за пръв път си даде сметка колко е крехко миналото. Странно бе усещането да стои в този магазин, заобиколена от хиляди стъкленици, и да знае, че ако направи и най-малката грешка, всичко ще рухне на земята.

Едва ли щеше да промени хода на времето, ако кажеше на този непознат, че Америка все пак ще се включи във войната, особено ако представеше мнението си като догадка. Но нямаше как да е сигурна, че подобна незначителна наглед стъпка няма да премине в нещо голямо, което да съсипе бъдещето, което познаваше.

Мъжът се наведе, за да изхвърли събрания боклук в кофата.

— Явно ще почакаме. С какво мога да ви помогна?

С периферното си зрение Ета забеляза, че Николас наднича през останалата без стъкло рамка на прозореца.

— Дали бихте могли да ме упътите към Британския музей?

Сивите вежди на човечеца се вдигнаха учудено.

— Продължете на изток по тази улица. Сетне завийте наляво по „Дийн Стрийт“ и на дясно по „Оксфорд Стрийт“, а тя преминава в „Грейт Ръсел Стрийт“. Искате да поразгледате, а?

— Да… но не бях сигурна дали вървим в правилната посока. Много ви благодаря, бяхте много любезен.

Вече се бе обърнала към вратата, когато мъжът се засмя тихо.

— Госпожице, върнете се, госпожице. Редно беше веднага да ви кажа. Но не можах да се сдържа да не се пошегувам, особено в тия времена.

О! Въодушевлението й мигом се изпари.

— До музея лесно ще стигнете, но се опасявам, че няма какво да видите. Извадиха всичко ценно още миналото лято и оттогава стои затворен. Британският музей бе затворен.

Човекът от магазина очевидно казваше истината, но й се струваше невъзможно да дойдат чак дотук, за да се сблъскат със заключена, черна порта. Мрачната каменна сграда с вдъхновени от древността колони и релефи сякаш все повече избледняваше и се сливаше с фона, колкото повече я съзерцаваха. Като че им се подиграваше.

За да не остане място за съмнение, Ета извади хармониката, задигната от сандъка на София — изглеждаше съвсем същата като онази, с която Сайръс бе открил прохода в Ню Йорк — и духна силно. Наостри уши и дори се опита да провре глава между пръчките на оградата, но и това не й помогна да чуе каквото и да било, защото отговор чисто и просто нямаше.

— Не чувам нищо — каза Николас.

— И аз — съгласи се тя, прибра хармониката в торбата и я стегна малко по-рязко, отколкото се налагаше. — Надявах се, че дори статуите да са преместени, проходът ще е тук.

— Може би подценяваме майка ти — отбеляза Николас. — Малко е странно решението да е толкова лесно.

— Според теб една световна война не е достатъчно препятствие, така ли? — Ета прокара ръце през лицето си. — Добре, добре… трябва просто да помислим.

— Хрумна ми нещо, но се опасявам, че не е много умно — каза Николас, сетне се приведе да разгледа катинара на портата и за пореден път го дръпна силно.

— И най-глупавата идея е по-добре от нищо — отвърна Ета.

— Радвам се, че мислиш така, защото тази е наистина глупава. Можем да заобиколим музея и да те вдигна, за да прескочиш оградата. Влизаш в музея, вадиш пистолета и държиш пазачите и уредниците като заложници, докато не кажат къде държат статуите.

— Държа ги като заложници? — повтори Ета.

— Не знаеш ли? Така правели истинските пирати като Черната брада например. Пленявал цели градове и искал откуп от жителите. Ще ти покажа как да стреляш.

Ета не можа да сдържи усмивката си.

— Дълбоко оценявам вярата ти в криминалните ми способности, но ако изобщо заваря някого вътре, най-вероятно ще знае само номера на полицията. Информацията, която ни е нужна, би трябвало да се пази изключително строго.

Николас се облегна на черната решетка.

— Наистина ли са изнесли всички ценни предмети?

Ета посочи улицата — развалините, обгорелите фасади на сградите, от които липсваха цели етажи.

— Ако са сметнали, че има опасност да бъдат унищожени или откраднати, тогава да. Знам, че предпочиташ да не знаеш какво се случва в бъдещето, но… Германия завладява Франция и през по-голямата част от войната Париж е окупиран. Франция действа по същия начин с картините и скулптурите от Лувъра — уредниците и безброй доброволци ги изнасят, скриват ги на различни места в провинцията и така ги спасяват.

— Когато за пръв път чух за тази война, реших, че Джулиън се шегува с мен — каза Николас.

Ета кимна.

— Добре, че музейната управа е помислила навреме как да действа. Само една бомба и хилядолетия изкуство и култура щяха да бъдат изгубени завинаги.

Звучно бръмчене в небето ги накара да вдигнат глави. Два изтребителя, ако се съдеше по формата, прелетяха над тях и дългите им сенки запълзяха по паважа. Николас цял се вкамени и преди Ета да успее да го попита какво има, вече тичаше по тротоара, впил поглед в самолетите с такава почуда, че Ета почувства как нещо я жегва в сърцето. Затича след него, загледана в широко отворените му очи, в леката усмивка, докато самолетите не се скриха зад хоризонта.

— Летят — измърмори тихо Николас, сякаш още не можеше да повярва. — Не би трябвало да се изненадвам, че хората продължават да изобретяват нови и по-ефективни начини да се избиват едни други, но… — той поклати глава. — Ако приемем, че статуите не са тук, има ли смисъл да ги търсим? Или да прочетем пак писмото и да опитаме да го разтълкуваме в друга посока?

— Имам добро предчувствие — каза Ета, макар да усещаше, че оптимизмът й граничи с твърдоглавие. — Струва ми се, че сме на прав път. Просто се сблъскахме с дребно препятствие. Ще трябва да измислим как да го заобиколим.

Николас изсумтя подигравателно.

— Дребно?

Ета хвърли последен поглед към широките стъпала, които водеха към входа на музея. Странно бе да ги види така пусти.

Из двора се разхождаха гълъби и врабчета, поклащаха се важно, сякаш се поздравяваха. Какво се опитваш да ми подскажеш, мамо? Трябва ли да видя нещо?

— Хей, корабът още не е потънал — заяви тя и обърна гръб на музея. — Може и да имаме само едно платно, но все пак се движим.

Николас се разсмя.

— Оценявам избора ти на метафора. Не знам как успяваш да поддържаш такава… нагласа. Ако усетя, че се тревожиш, ще знам, че действително сме в опасност…

По тротоара приближаваше млада, елегантна двойка. Яркочервеното палто на жената рязко се очертаваше на фона на обгорелите сгради. Лицето на мъжа бе скрито под периферията на шапката, но когато се приближиха, вдигна глава. Николас отстъпи към портата на музея, за да им направи място. Мъжът го изгледа студено, сетне измърмори нещо на жената.

— Може ли да тръгваме вече? — попита Николас през стиснати зъби. — Ако нямаме повече работа тук, бих искал да си вървим.

Но… нали тъкмо бе предложил да прескочат оградата?

— Какво има?

— Нищо. Да си вървим.

Ета се огледа, търсейки източника на безпокойството му, но освен неколцината мъже и жени от другата страна на улицата не виждаше нищо, което би могло да провокира такава реакция — освен напълно разбираемото смущение да си на непознато място в непозната епоха.

— Добре — съгласи се тя и инстинктивно го докосна по рамото. Николас се дръпна като опарен и Ета пламна от смущение.

Тръгна след него. Николас крачеше в обратната посока, макар очевидно без конкретна цел — почти не вдигаше глава, освен колкото да се огледа за коли. Едва когато Ета изостана, забавена от автомобилния поток, спря да я изчака.

Неочакваният му гняв се бе стопил, облекчението му бе осезаемо. Ета забърза към него, но той не помръдна, само преглътна мъчително.

— Не е нужно да обясняваш. Знам, че не е лесно.

— Не е това — лицето му бе мрачно и изопнато. — Когато… изглеждаш като мен… се примиряваш да си невидим. Не очаквах да се сблъскам с обратното и установих, че любопитството не ми се нрави. Нито погледите.

Ама че съм идиотка. Какъв огромен късмет имаше, че никога не й се бе налагало да се оглежда и да преценява реакцията на околните към цвета на кожата й. Естествено, че ще се почувства неловко. Естествено. А при положение че никога не бе попадал в тази епоха, не би могъл да предвиди какво ще е отношението на хората.

— Не исках да реагирам така… остро — измърмори той. Когато я погледна, негодуванието в очите му бе утихнало. — Но не мога да се преструвам.

— Не бих искала да се преструваш. Напротив, искам да знам как се чувстваш.

Нещо в думите й го накараха отново да се затвори в себе си. Той отвори уста и Ета мигом разбра какво ще каже, досети се, че ще се опита да постави известна дистанция помежду им.

— Госпожице…

— Да не си посмял да ме наречеш „госпожица Спенсър“ — сряза го тя. — Не разбирам защо се държиш, сякаш не сме приятели.

— Защото не сме приятели — отвърна той и Ета неволно трепна. Явно един от двама им не бе разбрал какво точно се случва между тях. И този някой явно бе тя.

Неочаквано и за себе си, Ета се извърна и хукна. Николас я настигна с три крачки, хвана я за лакътя и я спря. Тя така и не събра смелост да го погледне, зачака го да заговори.

— Когато съм с теб, забравям кой съм — започна той дрезгаво. — Забравям правилата. Забравям всичко и всички на тоя свят. Разбираш ли?

Не сме приятели.

Защото бяха…

Сърцето и заблъска в гърдите и за миг Ета остана без дъх.

— Не ми пука за правилата, нито за мнението на околните. Хората са отвратителни, пълни идиоти, и ако някой се опита да те оскърби, ще се разправя с него и без револвер. Харесвам те и единственото, което искам от теб, е да не ме караш да се чувствам като пълна идиотка. Би трябвало… — Тя стисна ръце в юмруци, за да се удържи да не ги сложи върху раменете му. — Нали си ми партньор.

Вдигна плахо очи и срещна погледа му. Червенината отново запълзя по шията й, заля бузите й. Ръцете й спряха нерешително на сантиметри от топлата, гладка кожа на мускулестите му предмишници и за миг Ета се запита какво би било да го докосне, да влее малко мекота в изопнатите жили.

Престани. Познаваше се — знаеше, че ако продължава да го гледа, ако се наклонеше напред, както й се искаше, ако се надигнеше на пръсти и той отново се отдръпнеше, крехкото равновесие в отношенията им щеше да рухне. В момента не биваше да мисли за това. Не биваше да мисли за скулите му, за белезите по кожата му, за полуотворените му устни, за усещането на тънката му риза под пръстите й.

Не забравяй крайната цел — напомни си тя, макар да усещаше как кожата й се събужда — жива, наелектризирана, жадна за полъха на прохладния есенен въздух.

— Добре — тя скръсти ръце и се извърна. — Радвам се, че се разбрахме. А сега да се залавяме за работа.

Николас вдигна вежда.

— Не съм сигурен, че се разбрахме, но си права, че трябва да действаме.

Следобедът напредваше, а не биваше да пилеят нито час. Ета предпочиташе да не се замисля, че няма къде да прекарат нощта, ако се наложеше да останат още един ден, нито пък колко лесно биха могли да разберат къде са скрити статуите, ако можеха да използват интернет търсачка. Или да попитат Алис, която бе в състояние да засрами дори интернет с необятните си познания и услужлива памет.

Мисълта за Алис я сграбчи, притисна я с такава тежест, че за миг се вкамени. Мисли, мисли, мисли… Трябваше да намери отговора. Сигурна бе, че го знае — усетила бе нещо, докато се взираше през решетките към строгата фасада на музея, нещо я бе жегнало в онзи миг…

Но когато затвори очи и се опита да си представи пустия двор на музея, зад клепачите й изплуваха не празните стъпала и не тежките катинари. Видя себе си, излегната на канапето във всекидневната, вдигнала поглед към картините на майка си. Третата на долния ред, точно по средата, изобразяваше същата тази сцена. Запърхали с криле гълъби и младата Алис. Отговорът сякаш се спусна от небето като самотно перо и кацна върху главата й.

Не — помисли си тя, — не…

Не е възможно да е толкова просто.

Почти бе убедена, че в писмото ставаше дума за колекцията на Елгин. Но за да намерят статуите, за да открият прохода, трябваше да постъпят така, както постъпваха с майка й всеки път, когато се нуждаеха от обяснение: да попитат Алис.

Алис, която бе израснала в Лондон по време на войната.

Алис, чийто баща бе уредник в Британския музей.

Алис, която й бе показвала родната си къща поне три пъти.

Обърна се да каже на Николас, макар да й бе трудно да запази самообладание, като знаеше какво й предстои, но той се бе втренчил към отсрещния тротоар, където, облегнат на лъскава пощенска кутия, стоеше мъж в тренчкот. Държеше сгънат вестник, но не четеше.

— Какво има? — прошепна Ета, като видя как раменете му се сковават.

— Продължавай напред — отвърна той тихо. — Не бива да спираме.

— Знам къде трябва да идем. Върви след мен.

Ета така и не разбра в кой момент се досети кога подозрението, което я гъделичкаше като непокорен кичур, стана толкова силно, че я принуди да хвърли поглед през рамо. Мъжът с тренчкота крачеше след тях. Непозната жена в кафяв костюм ту се появяваше, ту се скриваше от погледа им.

Николас кимна. Следяха ги.

Ета се огледа за някое скришно място, където биха могли да поговорят, и в този момент погледът й бе привлечен от познато червено петно. Без да губи време в обяснения, вдигна ръка и замаха, за да спре автобуса.

— Ета…

Шофьорът й махна в отговор и тя се затича. Стъпките на Николас захрущяха подире й.

— Да не полудя? — просъска той.

Прозорецът на автобуса се отвори.

— Входът е отзад — подвикна шофьорът.

— Минавате ли през Кенсингтън? — попита Ета.

Шофьорът, възрастен господин с приветливо лице и едро шкембе, което почти опираше във волана, й отвърна с дружелюбна усмивка:

— Минава, милинка. Спирам, където ми кажете. Кондукторът ще сметне колко дължите. Махнете ми, когато искате да спра, и ще ви сваля.

Вратите в задната част на автобуса се отвориха. Ета се хвана за дръжката и се покатери. Николас се огледа смутено и последва примера й.

Може би трябваше да го бутне на най-близката седалка и да седне до него. Вместо това се опита да намери място по-напред, където шофьорът да я вижда, а тя да вижда шосето. Изобщо не й хрумна, че на фона на нейния седемнадесетгодишен опит с автобусите, на Николас му беше за пръв път. Автобусът потегли, Николас се олюля като пиян и едва не помете момчето и възрастната дама с пазарската чанта пред тях.

— Извинете — възкликна Ета и го дръпна за ръката. Кимна към дръжките, които висяха от тавана. — Хвани се, но без резки движения.

Придвижването до предната част на автобуса се оказа бавен процес, съпътстван от множество залитания, макар Николас да бе свикнал с люлеещата се палуба. Той се отпусна на предната седалка и по лицето му рукна пот. Едната му ръка се вкопчи в облегалката, а другата — в коляното й.

— Господи — викна той така високо, че заглуши ръмженето на двигателя. — Каква е тази смрад?

По стълбата, водеща към горната палуба, се спусна човек в униформа — навярно кондукторът, за когото бе споменал шофьорът. Около врата му висеше ремък, а на ремъка бе закачена дървена стойка, върху която с помощта на пружини бяха закрепени ярко оцветени билети.

— Навярно имаш предвид бензина, момче.

Николас изгледа Ета, сякаш го бе предала.

— Ще се задушим ли, преди да стигнем?

Кондукторът поклати глава и се засмя. Ета също се засмя, макар и насила, и стрелна Николас с предупредителен поглед. Но той вече бе осъзнал грешката си — плесна се по челото и въздъхна обезсърчено.

— За къде?

— Кенсингтън — отвърна Ета.

— По две пенита на човек.

За нейна изненада Николас бръкна в торбата и подаде на кондуктора няколко медни монети, а не златните, с които се бе опасявала, че ще трябва да се пазарят. Мъжът им връчи билетите и продължи нататък.

— Размених златото и част от моите пари — поясни Николас. — Така ще имаме достатъчно.

— Но това ти е възнаграждението, задето ни заведе в Ню Йорк — възрази Ета, обзета от чувство за вина.

Николас махна пренебрежително с ръка.

— По-добре се тревожи за пазителите, които вече са успели да ни проследят до тук.

— Мислиш, че онзи с вестника е пазител, така ли? — попита тя, макар да се досещаше за отговора. — Сигурен ли си?

— Никога не съм посещавал тази епоха — отвърна тихо Николас. — Не познавам тукашните пазители, но каква друга причина биха имали да ни следят?

Не беше честно толкова бързо да успеят да ги открият. Тя въздъхна, наведе глава и опря чело в облегалката на предната седалка. Край с надеждите й да изпревари времето и да скрие ходовете си от стареца.

Николас облегна лакти на коленете си и прокара пръсти през късо подстриганата си коса.

— Айрънуд разполага с пазители, които да наглеждат всички познати проходи. Вероятно ни следват от доста време. Със сигурност са негови хора.

Ета, така сащисана и объркана при излизането си от прохода, дори не се бе замислила как ще реагира Сайръс, като разбере, че са изчезнали.

— Много ли сме загазили? — попита тихо.

— За съжаление, ако Айрънуд реши да ни накаже, задето действаме без негово разрешение, няма да ни се размине. Ще ни задържат в някой от тукашните му имоти, докато пристигне лично и разпореди как да бъдем наказани, а Айрънуд не се слави с милосърдие — лека усмивка заигра на устните му и смекчи напрегнатото му изражение. — За щастие, все още не знае, че нас, пиратите, трудно ще ни хване. Последния път, когато бе зърнала тази къща, бе преди пет години, повече от седемдесет години след войната. Помнеше, че бе много студено, от онези дни, в които дъждът ту преминава в мокър сняг, ту обратно в дъжд и водата се лее от всички посоки. Надникнала бе към триетажната тухлена къща с плосък покрив и зелена врата, и с чукало във формата на лъвска глава през прозореца на колата под наем. Беше уморена, подразнена и премръзнала и се бе престорила на заспала, за да съкрати поне малко обиколката из града.

Сега бе готова да зашлеви дванадесетгодишната Ета, понеже колкото повече се взираше в къщата, толкова повече се чудеше дали не бърка. И дали изобщо да похлопа на вратата.

— Нали каза, че си идвала и преди — напомни й Николас. — Ако смяташ, че е тази, значи е тази.

Щом майка й и Алис я бяха водили тук цели три пъти, значи са искали да запомни къщата. Да знае как да я намери.

Но Алис…

— Ще се справиш ли? — попита тихо Николас. — Ако смяташ, че ще ти е трудно, бих могъл аз да говоря с нея.

Къщата гледаше към Кенсингтън Скуеър, само на няколко пресечки от двореца и градините. Кварталът бе тих, красив и почти незасегнат от войната. Следобедното слънце се бе скрило зад сивите облаци, но дърветата в парка пламтяха в златисто и огнено. Наблизо работеха някакви мъже — демонтираха огради и перила и трупаха металните пръти на купчини, за да бъдат извозени. Тук-там се виждаха градинки, включително пред зелената врата.

Ета поклати глава. Благодарна му бе за предложението, но ако Николас бе прав и действително не можеше да спаси Алис, то… това е последната ми възможност да я видя. Тази мисъл направо я съкруши.

Николас бутна портата и й направи знак да влезе. Ета изправи решително рамене, макар стомахът й да се гърчеше от вълнение и страх. После хвана хлопалото и почука три пъти.

В продължение на една ужасна секунда бе убедена, че в къщата няма никого. Приведе се напред и опря ухо в дървото и в този миг чу момичешки глас — „Момент!“ — стъпки и скърцане на стълби. Отстъпи крачка назад. Нещо задращи тихо — може би капачето на шпионката. Хвърли поглед към Николас, който чакаше в подножието на стълбите, стиснал торбата. Чу се ахване, вик и вратата се отвори.

— Роузи? Но какво правиш?

Ета жадно впи поглед в момичето.

Дългата й кестенява коса бе разпусната, лицето й бе полускрито от зелена филцова шапка. Яката на сиво-зелената рокля бе разкопчана, а върху джобчето на гърдите й бе закачена бяла значка, на която с червени букви пишеше ЖДС ГРАЖДАНСКА ОТБРАНА[1].

Беше толкова млада. Невероятно млада. Имаше лунички, цяло съзвездие, пръснато по носа и скулите. Ета бе виждала снимки от младините й… Но… Но тази Алис още не бе загубила детинската закръгленост на лицето. Очите й обаче бяха същите — същия бледосив оттенък, който Ета така добре познаваше. Цялото тяло на Ета се изопна, гласът й замря в гърлото и се наложи да скръсти ръце, за да се удържи да не я прегърне.

— Вие не сте Роуз — рече бавно Алис, стиснала дръжката на вратата, сякаш се канеше да я затръшне.

— Не — отвърна Ета и протегна ръка да я спре. — Не съм.

[1] Женска доброволческа служба, действала във Великобритания през Втората световна война. Сред основните ѝ задачи били евакуирането на деца от големите градове, набирането на дрехи за нуждаещите се и оказването на помощ на огнеборците, ангажирани с потушаването на пожари, предизвикани от бомбите. — Б.пр. ↑

ДВАНАДЕСЕТ

— Нямам чай да ви предложа, но и без това няма нито мляко, нито захар. Проблеми с продоволствието. Много съжалявам.

Алис ги поведе към гостната стая и им направи знак да седнат на твърдото канапе във викториански стил. За миг се скри някъде и Ета надникна в коридора, за да се увери, че не е изчезнала. Алис се върна с чаши вода и няколко сухара.

— Наред ли е всичко? — попита ги тя.

Ета се насили да откъсне очи от нея и вместо това се загледа в картината над камината — импресионистично изображение на поляна с макове — и устните й неволно се разтегнаха в усмивка. Тази картина бе пропътувала ведно с богато украсената си, позлатена рамка отвъд океана до апартамента на Алис и Оскар в Горен Източен Манхатън. Но това щеше да се случи едва след десет години.

Върху капака на затвореното пиано лежеше спретната купчинка партитури, а под лъскавото му дървено тяло бяха пъхнати малка стойка и куфар за цигулка. Цигулката на Алис, същата, която след няколко десетилетия щеше да се озове в ръцете на Ета и на която тя щеше да се упражнява часове наред. Ета бе забравила тази подробност — забравила бе, че войната бе прекъснала музикалното образование на Алис. Започнала бе да свири професионално едва след като навършила двадесет, след като Лондон започнал да я отегчава.

— Извинете ме, че се държа така грубо — Алис седна в коженото кресло срещу канапето. — Но смяната ми започва след няколко минути и трябва да бързам.

— Няма нищо — отвърна Ета с дрезгав глас. Едва се сдържаше да не заплаче. Като си спомнеше какво бе наговорила на Алис в „Мет“ преди концерта…

Но явно някои неща на този свят не се променяха — изражението на Алис омекна съчувствено.

— Искам само да ви попитам няколко неща — продължи Ета. — Стига да нямате нищо против.

— За Роузи ли? — попита Алис, като се вгледа внимателно в Ета. — Опасявам се, че нямате късмет. Не съм я виждала от години.

Изненадана от твърдия й глас, Ета смутено се размърда на стола. До този момент бе убедена, че студенината на Алис се дължи на предпазливост и хладна любезност. Но сега й стана ясно — Алис бе обзета от подозрения. Така стъписващата прилика на Ета с майка й явно я бе стреснала.

Няма да ни каже нищо. А дали на този етап изобщо знае нещо?

— Бяхте ли… близки ли сте? — попита тя.

— Не особено — отвърна Алис и Ета мигом разбра, че лъже, дори само заради контраста с първата й реакция. — Ходехме в едно и също училище преди преподавателят ни — нейният дядо — да умре. Роуз често пътуваше, движеше с друга компания, но понякога ни идваше на гости. Както вече казах, не съм я виждала от години.

Ета отново се размърда неспокойно и Николас, който до този момент изучаваше водата в чашата си, сякаш не можеше да повярва, че вътре не плуват прашинки, й хвърли съчувствен поглед.

— Не ми се иска да съм груба — повтори Алис, този път още по-твърдо, — но кои сте вие и защо сте дошли?

По-добре да действат директно, отколкото да губят време.

— Казвам се Ета. Аз съм дъщерята на Роуз.

Николас рязко изплю глътката вода, която току-що бе отпил, задави се и задумка с юмрук по гърдите си. Сетне се извъртя невярващо към Ета.

— Дъщеря? — ахна Алис със съвсем различен тон. Сега буквално сияеше. — Та това е прекрасно! Божичко! Толкова си приличате, че направо се уплаших. А трябваше да се досетя. Ета — това сигурно не е цялото ви име. В кой век сте родена? Не мога да повярвам, че се срещаме по този начин.

Ета усети как я залива порой от объркващи, противоречиви емоции — гняв, вълнение, надежда, разочарование. Нужно й бе известно време, за да си поеме дъх и да осмисли ситуацията.

— Хенриета — отвърна накрая. — А това е Николас Картър.

— На вашите услуги, госпожо — обади се Николас и кимна учтиво. Сетне сложи длан върху рамото на Ета, сякаш да я удържи. Нещо, за което Ета му бе безкрайно благодарна, понеже имаше чувството, че всеки момент ще излезе от собствената си кожа.

— Но, миличка, кой е баща ви? — учуди се Алис. — Хенриета… дали не е… възможно ли е да е Хенри?

Ета усети как светът се изплъзва изпод нозете й за втори път през последната минута.

— Хенри? — прошепна тя.

— Ета не знае кой е баща й — поясни Николас. — Опасявам се, че ситуацията е твърде сложна.

След това се постара да обясни какво ги бе довело в къщата на Алис, при това доста по-ясно и свързано, отколкото бе по силите на Ета, в чиято глава се блъскаха хиляди мисли. Пред очите й изражението на Алис отново се промени — от ужас към смайване и накрая към явен страх.

— Значи сте една от нас? — попита Ета, когато Николас приключи. — Дори не знам откъде да започна с въпросите.

— Уви, не! — Алис се разсмя, макар да изглеждаше точно толкова объркана, колкото и Ета. — Професор Линдън — вашият прадядо — е братовчед на баща ми, негов голям приятел и ментор. Но нито той, нито аз сме наследили дарбата, въпреки кръвната ни връзка с Линдън.

— Значи сте пазителка? — обади се Николас.

Ета се облегна назад, напълно сащисана. Винаги бе възприемала Алис като своя баба. Любовта й към Алис бе достатъчна, за да подхранва това чувство, макар да знаеше, че нямат и капка обща кръв. А сега се оказваше, че произхождат от едно семейство — вярно, роднинската връзка бе далечна, но въпреки това и двете бяха Линдън.

Алис бе остаряла, това бе неизбежно. И когато майката на Ета избягала от лапите на Сайръс, Алис тръгнала да я търси. Очите на Ета наново се напълниха със сълзи, обзе я познатото чувство за вина, усещането за безсилие, задето за пореден път е научила истината твърде късно.

Алис ни е защитила. Беше истински пазител, в пълния смисъл на думата.

— Имаха си любима игра — продължи Алис. — Професорът се „натъкваше“ на някоя реликва и с помощта на баща ми я внасяше в музея. Естествено, всичко се случваше тихомълком. — Тя извади тънка верижка от деколтето на униформената си рокля и им показа закачената монета. — Роуз ми я донесе от една екскурзия в Гърция. Гърция отпреди Исус.

— Как се е озовала при Айрънуд? — попита Николас.

— Професорът положи всички усилия, за да я предпази от другите кланове и особено от Айрънуд — поясни Алис. — Навярно знаете, че в един момент помежду им избухна истинска война, воюваха за правото да определят законите, които да управляват пътешествениците, а след това дълго време мъстяха за измененото бъдеще и убитите любими. Професорът открай време повтаряше, че каналите през времето са на път да се самоунищожат. И понеже с майка ви бяха последните представители на клана Линдън, предпочетоха да се скрият, вместо да вземат страна в конфликта. Когато Айрънуд пое контрол върху пътуванията и професорът се спомина… Роуз се включи към една групичка пътешественици, които предпочитаха да пътуват заедно. Наричаха се „бегълци“.

Николас шумно постави празната си чаша върху масичката.

— Бегълци ли казахте?

Алис кимна.

— Чувал съм за тази дружина — поясни Николас и хвърли кос поглед към Ета. — Бегълци наричаме онези, които остават без дом заради промяна в хода на времето. Не като при мен — аз бях наказан да не напускам естественото си време, а при тях е точно обратното. Нямат естествено време. Годините, в които са родени и израснали, чисто и просто не съществуват.

— И София ми спомена за нещо такова — обади се Ета. — Че ако ходът на времето бъде изменен, пътешественикът губи всичко и всички, които е познавал, макар да продължава да съществува.

— Точно така. А докато кипеше войната между клановете, това се случваше непрекъснато. Линията на времето бе толкова нестабилна, толкова непредсказуема, че мнозина започнаха да се страхуват какво ще се случи, ако нещата продължат по този начин. В крайна сметка оцелелите членове на Джакаранда и Хемлок отидоха при Айрънуд и му се заклеха във вярност и служба. Но остана една групичка, която години наред успяваше да му се измъква, опитваше се да саботира финансовите му начинания и да мъсти за убитите…. Драки. Така ги нарича Айрънуд. Постоянно се опитват да създадат… процепи в линията на времето, които да им възвърнат бъдещето. Именно с тази опасна група хора се свърза майка ви.

— Сайръс твърди, че се опитала да се сближи със семейството му и да ги манипулира… — Ета не довърши и погледна към Николас. — Възможно ли е те също да са търсели астролабията и да са знаели, че Айрънуд е попаднал на следите й?

— Звучи логично. — Николас потърка брадичка. — Може би знаят къде е скрита. Само че… струва ми се, че и те ще искат да я използват.

Тази мисъл бавно проникна в съзнанието и на трима им, тежка като буреносен облак. Ета се приготви за гръмотевица, за падането на мълния.

— Радвам се, че се запознахме, но… — Алис внезапно се изправи и заприбира чашите. — Съжалявам, наистина трябва да тръгвам.

Ета се вгледа внимателно в нея, усетила, че Алис се опитва да се измъкне от неловката ситуация.

— Какво знаете за астролабията?

— Нищо — отвърна Алис все така с гръб към тях. — Съжалявам. Не зная нищичко.

Не сега, не сега, почакай още малко — молеше се отчаяно Ета. — Не може да тръгнеш точно сега.

— Опитвам се да се върна при Роузи — опита тя друг подход. — И си мисля, че това е единственият ми шанс. Ако намеря астролабията, ще намеря и нея. Моля ви… кажете ни каквото знаете, колкото и маловажно да ви се струва. Може да ни помогне.

— Може да сте й дъщеря, но ми се струва огромно… предателство да ви кажа — отвърна тихо Алис. — Не искаше никой да я намери, а още по-малко кланът Айрънуд.

— Защо? — попита Ета. Николас кръстоса и разкръстоса крака, сякаш не можеше да си намери място. — Поне това ни кажете.

— Вярваше, Господ да ми прости, убедена бе, че ще я използват за собствени цели. Ще нанесат непоправими щети на света за своя собствена полза. А и астролабията е семейна реликва. Собственост е на клана Линдън, ако това има някакво значение, и години наред обсъждахме какво да правим с нея — дали да я оставим там, където я бе скрил бащата на професора, или да я преместим. В крайна сметка решихме да не я пипаме, но Айрънуд започна да я търси, да се приближава. Редно беше Роуз и професорът да я унищожат още в началото, но им беше трудно. За тях историята е от изключителна важност.

Алис върна малкия порцеланов тигър, с който се бе заиграла, обратно на полицата и продължи.

— Айрънуд смяташе, че Роуз е достатъчно глупава, че да може да я надхитри и да я използва. Предполагам, сега се опитва да направи същото и с вас.

Ета поклати глава.

— Няма да му я дам. Искам единствено да се прибера у дома, да се върна при мама и… и при вас, Алис.

Алис бавно се обърна.

— При мен ли?

— Да — Ета се изправи и прекоси стаята. — Когато Сайръс я погнал, мама отпътувала в бъдещето и ви намерила. Живеете в Ню Йорк. Бъдещето ще ви запознае с привлекателен цигулар от полски произход…

Алис вдигна ръце, за да я спре.

— Не ми казвайте нищо повече. Наистина. Виждам, че се каните да ми кажете още нещо, но не бива — вярно, че аз самата не мога да променя хода на времето, но не е изключено вие да го направите дори само с думи. Освен това тази история започва да ми звучи твърде нагласена.

Ета се огледа безпомощно из стаята, мъчейки се да намери някакво доказателство, че действително познава Алис — бъдещата Алис. Очите й се спряха на картината.

— Знам, че сте купили тази картина по време на разходка край Сена. Купили сте я, защото на гърба й е написано прекрасно стихотворение на френски. Знам, че баща ви я ненавижда и че сте я заковали за стената, за да не може да я свали.

Алис протегна ръка и побутна долния ръб на рамката. Тя не помръдна. Обърна се към тях и поклати глава.

— Иска ми се да ви помогна, но… Роуз ме е защитавала толкова пъти — смятам, че сега е мой ред.

Подобно изказване бе напълно в стила й. Тази жена ги бе пазила в продължение на години както лъвицата пази рожбите си. Прииска й се да я прегърне, макар да усещаше, че до нея Николас се напряга още повече, а по лицето му пробяга сянка на разочарование.

— Нямам намерение да променям бъдещето — нейното бъдеще — започна Ета. — Първо, защото това напълно би променило живота ми. А и не искам Айрънуд да има достъп до моето време.

Канапето проскърца, Николас се изправи и тръгна към прозореца. Скръсти ръце и се загледа в хората на улицата.

— Добре — каза най-после Алис, макар да кършеше пръсти. — Не знам къде е, съжалявам. Но… предполагам… предполагам, че няма да е толкова фатално, ако ви кажа, че тази е последната от четирите. Преди много, много време всеки от клановете имал собствена астролабия. Три от тях са се изгубили или са били унищожени от съпернически кланове.

Значи беше точно така, както смяташе Николас, както бе смятал Джулиън.

— Тази е последната — продължи Алис, — което е добре, като се има предвид какво може да прави.

— Имате предвид способността й да проверява проходите, нали? — прекъсна я Ета.

Алис примигна.

— Не, да създава проходи.

— Да ги създава? — ахна Ета и се обърна изумено към Николас, който я гледаше втренчено. Виждаше собствената си изненада, изписана на лицето му. Не е възможно…

— Да — потвърди Алис, ококорила очи, понеже й стана ясно, че не са знаели. — Доколкото разбирам, голяма част от проходите постепенно стават нестабилни или рухват заради смъртта на пътешественик, а понякога дори от старост. Според Роуз Айрънуд и съперниците му — онези драки, както ги нарекохте, искат да получат достъп до определени години и периоди, които са затворени за тях, и да повлияят на конкретни събития. Който контролира астролабията, реално ще контролира цялото време.

О, господи — помисли си Ета. Нищо чудно, че Айрънуд е бил готов да пожертва синовете и внука си в търсенето на уреда. Та това бе най-голямото богатство. Най-силният коз. Ако в момента имаше хора, които не се поддаваха на контрола му, то получеше ли астролабията, властта му щеше да е абсолютна. И последният човек на света можеше да се окаже засегнат от действията му, независимо в коя епоха живееше.

Означаваше ли това, че проходите не бяха естествено явление, открито и използвано от пътешествениците преди много векове? Нима бяха създадени от предците на клановете за собствените им нужди? Нищо чудно, че имаше години, към които не водеха проходи, а също и безброй проходи, които водеха неизвестно къде. Явно бяха от времето, преди клановете да започнат да описват дестинациите или чисто и просто бяха забравени.

Или някои от проходите се пазеха в тайна, тъй като бяха създадени, за да обслужват интересите на един-единствен клан.

— Къде точно попадат драките в тази схема? — обади се Николас.

При този въпрос в съзнанието на Ета сякаш отекна симфония — симфония от съдби, желания и копнеж за мъст, истински хор на поколенията. Вече се досещаше какъв е отговорът.

— Искат да създадат проходи към миналото, да се върнат към първоначалната линия на времето, да възстановят годината, която ги е отлъчила, когато Айрънуд се е захванал да променя хода на времето за собствена облага.

А това означаваше, че бъдещето, в което бе израснала — с разходките в парка, уроците с Алис, чашите следобеден чай с майка й — нямаше да съществува. В момента не можеше да прецени кое бе по-ужасно: дали Айрънуд да създаде проход към бъдещето, или драките да объркат миналото.

— И към любимите хора, които са изгубили — добави Алис. — За да ги спасят.

Както аз искам да спася теб. Ета неволно затисна уста с длан — в гърдите й се надигнаха съмнения, които заплашваха да я задушат. Не съм ли и аз като тях? Нима Алис заслужава да бъде спасена повече, отколкото любимите на драките?

Не, отказваше да се замисля. Алис заслужаваше да живее. Не заслужаваше да умре, не и по този начин.

— Няма да посмеят — прекъсна мислите й Николас. Ета усещаше, че отбягва погледа й. — Не можем да спасим мъртвите. Не можем дори да ги предупредим дори ако пътищата ни се срещнат.

— Само ако действаш според правилата — възрази Алис. — Правилата, които Айрънуд провъзгласил, когато се издигнал на власт. Унищожил всичко, включително начина ни на живот.

Ето че се натъкваха на нови тайни. И нови терзания. А също и на нови причини да открият астролабията колкото се може по-скоро. Ета разтърка челото си, което бе започнало да пулсира в такт със сърцето й. Продължаваме напред. Ако се поколебаеше, ако се замислеше, щеше да попадне в капана на съмненията, а точно в този момент не можеше да си позволи да губи концентрация. Нужно бе да се захваща с проблемите един по един. Планът й оставаше непроменен. Да намери астролабията. Да спаси майка си. Да спаси Алис. Да избяга от Айрънуд, ако се наложи.

— Колко жалко, че нещата са се променили толкова много — едно време кланове процъфтявали и всеки балансирал дарбите на останалите — рече Алис. — Професорът и баща ми често си спомняха с тъга за тези времена. Отделните кланове си имали своя роля, а на всеки няколко десетилетия редували отговорностите, за да е сигурно, че няма пренебрегнати и че линията на времето е непокътната.

— Какви роли? — полюбопитства Ета.

— Пазители на архивите, финансисти и поддръжници. Задачата на поддръжниците била да коригират евентуални промени в линията на времето и да проверяват доколко са стабилни проходите — поясни Алис. — А един от клановете имал задължението да провежда разследвания и да налага наказания за нарушаване на правилата — това били правораздавниците.

— Това е било преди много векове — отбеляза малко безцеремонно Николас. — Корупцията твърде скоро разрушила установения ред. Доколкото знам, системата работила едва няколкостотин години, когато клановете били по-скоро братства и племена.

— Братства ли? — повтори Ета. — Какво искаш да кажеш?

— Майка ви не ви ли е разказвала собствената ви история? — учуди се Алис.

Ета поклати глава, като се постара да не издаде раздразнението си.

— Нямаше… възможност.

— Както и да е — рече Алис. — Няма значение. Счита се, че всички произхождаме от общ предшественик, който притежавал дарбата. В началото клановете съществували като братства, съдружия между няколко семейства, които се сплотявали под едно и също знаме — това са дърветата, които днес използваме като родови имена, — за да са по-силни срещу съперниците и враговете си. В онези времена също имало конфликти — всички се опитвали да завладеят колкото се може повече векове и територии. Конфликтите се разрешавали предимно с помощта на съглашения и система от роли и закони. Пътешествениците били многобройни — това личи и днес по разнообразието сред сегашните членове на семействата.

Николас отново обърна взор към улицата. Ета виждаше единствено дългата извивка на гръбнака му, широките му рамене и пръстите на лявата ръка, които почукваха нетърпеливо по десния му лакът.

— Стига толкова история. Вече е изгубила значение. Попитай я за онова, което ни доведе тук — рече той и в гласа му се долови нотка на нетърпение.

Ета погледна извинително Алис, но тя като че ли не беше забелязала.

— Мама ми остави инструкции, за да мога да намеря астролабията — каза тя. — Под формата на кодирано писмо.

— Което може да бъде прочетено само ако ключът — фигура с определена форма — бъде поставен върху текста, така че да покаже кои думи да бъдат прочетени? — възкликна тя с усмивка. — По-рано непрекъснато си разменяхме такива послания.

Ета усети, че настръхва. Това бе поредната връзка, макар и съвсем крехка, със семейството, което никога не бе познавала.

— Смятаме, че следата ни насочва към проход, който се намира близо до колекцията на Елгин, но не знаем къде е преместена колекцията. Реших, че може би вие знаете, след като баща ви работи в музея.

— А може ли първо да ми отговорите на един въпрос? — прекъсна я Алис. — Как ви хрумна да дойдете точно в тази къща? Проверихте адреса? Или разпитвахте?

— Не се наложи — отвърна Ета. — Двете с мама сте ме водили тук няколко пъти. Повтаряхте ми, че къщата е много специална, че е важно да знам къде сте израснали.

Алис въздъхна, като че ли с облекчение.

— Значи и двете сме искали да я намерите. Това е добре. Те, тоест ние, явно сме знаели, че нещо ще се случи.

Сега вече като че ли действително им вярваше. Тази среща не можеше да е съвпадение. Алис, нейната Алис от бъдещето, бе срещнала Ета в своето минало. Видяла я бе като пораснала девойка още преди да срещне малкото момиченце с детската цигулка. Явно по тази причина се бяха скарали с Роуз — защото Алис е знаела, че Ета ще дойде, знаела бе, понеже помнеше срещата им.

При мисълта, че съдбите им бяха така неразривно свързани, твърдата черупка, която Ета бе изградила около сърцето си, за да й вдъхва смелост, рязко се пропука.

— Музейната управа и правителството преместиха скулптурната група под земята — рече Алис. — Скрити са в системата на метрото, в тунела между станция „Алдуич“ и станция „Холборн“. Не ми е съвсем на път за работата, но мога да ви покажа накъде да вървите.

— Ще можем ли да влезем в тунела? — попита Ета.

— И двете станции се използват като бомбоубежища — поясни Алис. — Ще трябва да се промъкнете покрай полицаите, но мисля, че ще успеете да се спуснете по релсите и да минете през тунела. Вероятно са наредени в сандъци, но ще ги познаете по големината.

Ета кимна, като се опитваше да запомни всичко.

— Къщата ви има ли задна врата? — попита ненадейно Николас и дръпна завесите.

— Ами да — Алис се надигна бавно. — Защо?

— Вън двама господа наблюдават къщата. И освен ако не смятат да я рисуват, можем спокойно да предположим, че са ни намерили. През задната врата и задния двор, а след това през портата, която се отваряше към улицата. Ета тъкмо реши, че са се измъкнали, и в същия миг мъжът, когото бе видяла по-рано — с шапката и вестника — се появи в дъното на улицата.

— Този го познавам — възкликна Алис и я сграбчи за китката.

— От хората на Айрънуд ли е?

Алис поклати глава.

— Не… като че ли не. Роузи ми остави снимки, за да мога да ги разпознавам. Този определено е идвал да слухти и друг път.

Значи не беше от пазителите на Айрънуд. Тогава кой беше, по дяволите?

Момичетата с мъка поддържаха темпото на Николас, който бързаше напред с големи крачки. Едната му ръка бе пъхната в торбата и навярно стискаше револвера. Ета не знаеше дали е купил муниции, но май се досещаше.

В този миг се блъсна в нещо и усети как дланта на Алис се изплъзва от ръката й. Краката й се преплетоха и тя се приземи тежко по дупе. Ожулените й длани засмъдяха. Когато черните петна спряха да танцуват пред очите й, видя някаква жена — онази с кафявия костюм — да се държи за носа, видимо зашеметена. Иззад гърба й Николас рязко се извърна, с пребледняло от ужас лице.

Чифт ръце хванаха Ета за лактите и я дръпнаха назад, преди да успее да се изправи. Миризмата на одеколон и пот я удари в носа и тя отметна рязко глава назад в опит да удари нападателя си на някое по-чувствително място.

— Роуз — изохка мъжът. — Роуз, дявол да те вземе…

Роуз ли?

Един блед юмрук прелетя покрай лицето на Ета и се приземи върху челюстта на мъжа. Лицето на Алис бе поаленяло от ярост. Тя тръсна натъртения си юмрук, а в този момент Николас скочи и събори мъжа на земята. Ета най-после успя да го разгледа — очила с рогови рамки, омачкан костюм от туид. Това бе друг човек, не онзи с вестника. Този бе по-млад.

— Аз не съм… — ахна той, когато Николас изръмжа страховито, вдигна го и го халоса с пестник в лицето. — Не съм…

Не е какво? Ета погледна въпросително към Алис, но тя само сви рамене и избута жената в кафяво, която още стенеше от болка.

— Хайде, Картър! — подвикна Алис. — Давай!

Но Николас не помръдна, само вдигна наново юмрук.

— Николас! — викна Ета. — Хайде!

Николас преглътна яростта си, пусна мъж на тротоара и се затича да ги догони.

— Добре ли си? — опита се да я докосне, но Ета хукна още по-бързо през тълпите и бибиткащите автомобили.

Нямаме време. Тичай. Не спирай.

Дъхът изгаряше гърдите й, докато тичаха през оживения град, подминаваха улица след улица с къщи и магазини, докато накрая, след близо двадесет минути, стигнаха целта си. Над главите им, извити като цветна дъга, блещукаха рекламни табели и светлини — LEMON HART, BP, SCHWEPPES — а насред островчето на кръговото кръстовище статуята на Ерос наблюдаваше пълзящите двуетажни автобуси и полицейски коли. Макар и лишено от модерните билбордове, Ета разпозна кръстовището. Тичали бяха чак до „Пикадили Съркъс“, което обясняваше мехурите и болките в стъпалата.

Алис извърна порозовялото си лице, запотено въпреки хладния въздух.

— Не мога да ви отведа чак до долу, съжалявам, не бива да закъснявам за работа. Доста хора разчитат на мен. Ще ми се да можех…

Ета преглътна егоистичното пробождане, отчаяното желание да я задържи при себе си.

— Няма нищо. Благодарим ви, че ни доведохте до тук. Има ли още много до станцията на метрото?

— Оттук има още двадесетина минути пеш. Мога да ви дам пари за такси…

— Пеша ще е по-лесно да им се изплъзнем — възрази Николас. — Благодарим ви. Накъде да вървим?

Алис надраска няколко указания на гърба на писмото от Роуз. На пресечката на „Пикадили Съркъс“ и " Суис Корт" тръгвате на изток, вървите до „Кранбърн Стрийт“ и „Карик“, нагоре по „Кинг Стрийт“ покрай катедралата „Сейнт Пол“, надолу до „Ръсел“, надясно по „Катрин Стрийт“, когато подминете Кралската опера… В този момент Ета искрено съжали, че няма телефон и сателитна връзка и едва сега оцени какъв лукс е никога да не ти се случва да се изгубиш.

— Пазете се — каза Алис и я прегърна. Смътната тревога, която не напускаше Ета, сега изригна в парализиращ ужас. Нямаме време. Нямаме време, но…

— Трябва да вървим — чу кроткото предупреждение на Николас. Дръпна се неохотно, макар в стомаха й да се настани болезнена празнота. Тук не става дума за морал. Чисто и просто е невъзможно.

Какво щеше да се промени, какво би могло да се промени, ако предупредеше Алис? Тази мисъл я загриза. Разместването в хода на времето щеше да е минимално, нали така? Незначителна промяна в огромния океан на събитията. Щом не можеше да се върне назад в своето време и да дръпне Алис от пътя на куршума, без да се сблъска със самата себе си, тогава можеше да направи поне това. Да пренапише онзи момент, да заличи ужаса, изписал се на лицето на любимата учителка, да изтрие кръвта…

— Алис…

— Не, никакви такива — прекъсна я Алис. — Не искам нито сълзи, нито тайни. Искам живота, който ми е писан, Ета. Нищо повече. Баща ми винаги е казвал, че човек трябва да живее без очаквания или страхове, които да влияят върху решенията му — а това е дяволски трудно, при положение че около мен постоянно пристигат и заминават пътешественици. Искам, когато ви срещна, да съм такава, каквато ме познавате. Искам да свиря на цигулка, да допускам грешки, да се влюбвам, да обикалям света… нима действително искате да ми отнемете всичко това?

Ета не можеше да си поеме дъх — ръцете й ту се свиваха в юмруци, ту се отпускаха, а цялото й тяло трепереше от усилието да не се разплаче. Погледна към Николас, който се бе извърнал, оглеждаше тълпата и учтиво се преструваше, че не чува. Накрая тя тръсна глава.

— Наричат ни „пазители“, защото работата ни е да се грижим за вас така, както вие се грижите за нашия свят. И Ета, не забравяйте, най-забележителното нещо в живота ви е, че не сте длъжна да го живеете в нормалната му последователност, както останалите хора. Можете по всяко време да ме посетите. Както се пее в онази песен: „Ще те виждам отново из старите, познати места…“

Ета неволно се дръпна назад, смаяна, че отново чува тези думи. Алис й помаха и се скри в тълпата и само след миг дори ярката й коса изчезна.

— … Ета? Добре ли си? — Не беше разбрала, че Николас й говори, докато той не се пресегна да погали с палец здравата й буза.

— Това ми го е казвала и друг път. Последният път, когато я видях, точно преди да…. — Точно преди да умре. Трябваше най-после да го каже гласно. Трябваше да го приеме, защото вече й бе ясно, мъчително ясно, че нейната Алис е помнела някогашната им среща. Знаела е, че Ета ще се опита да й каже какво ще се случи, и по своя си начин се бе опитала да я увери, че продължава да държи на своето. Че не иска да знае. Не иска да промени съдбата, която щеше да я срещне с Ета.

И все пак Алис я обичаше достатъчно, че да се опита да й попречи да пътува, или поне да пътува, без да е наясно със ситуацията. Може би затова майка й така упорито бе отказвала да разкрие истината на Ета — защото, за разлика от Алис, и Ета не бе подвластна на емоциите си.

— Не иска да я спася — Ета избърса очи и с изненада установи, че по бузите й се стичат вадички. — Съжалявам… просто… ми дойде в повече. Уморена съм.

Единственото, което исках, бе да те спася. А сега какво я очакваше? Какъв смисъл имаше да прави дебют, да гради кариера, след като Алис нямаше да е в публиката?

Знаеше, че Алис бе в „заника на живота си“, както казваше Роуз — живяла бе дълго, а още от малка Ета бе наясно, че Алис няма винаги да е до нея. Но просто не можеше да се примири. Струваше й се крайно несправедливо.

Ще я видя пак — помисли си. — Вярно, не в моето време и може би няма да е скоро, но някой ден…

— Няма за какво да съжаляваш. Веднага щом намерим безопасно място, ще спрем да починем, но сега трябва да продължаваме — каза Николас.

Ета кимна и тръгна след него.

Виждаше скованата му поза, изопнатото му тяло, готово да скочи. Проницателните му тъмни очи оглеждаха внимателно всеки, с когото се разминаваха. От време на време разтриваше насинените си кокалчета и Ета се досещаше, че докато тя мисли за Алис, неговите мисли се връщат към случилото се зад къщата. Протегна ръка и докосна с пръсти опакото на ръката му, та да го изтръгне от омагьосания кръг на неприятните мисли. Вече бяха изгубили един ден в опити да разрешат загадката — не можеха да си позволят да изгубят и секунда повече в съжаления.

Ускори ход, вече почти тичаше, но Николас с лекота поддържаше темпото й с дългите си крака. Нещо продължаваше да я човърка, да вледенява гръбнака й. Огледа внимателно улицата, току-виж разпознала източника на безпокойството.

— Какво ли се канеше да каже онзи мъж — че не е какво? Враг? От семейство Айрънуд?

— Ако госпожица… ако Алис е права и действително не е бил Айрънуд, значи най-вероятно е драка — каза бавно Николас. — Точно толкова опасен, защото и те търсят астролабията.

Роуз. Мъжът я бе нарекъл Роуз.

— Нарече ме с името на майка ми — каза тя. — Явно я познава, щом ме обърка с нея.

Николас кимна.

— Алис намекна, че в някакъв момент майка ти се е забъркала с драките.

Ета се смръщи. Нещо я глождеше, жулеше като шкурка подсъзнанието й, което се опитваше да разреши загадката. Майка й бе искала тя да пътува, знаела бе, че е неизбежно. Ета започваше да мисли, че „последиците“, за които Роуз бе споменала в онзи разговор с Алис, се отнасяха до промените, които щяха да настъпят в хода на времето, ако Роуз не й позволеше да пътува. Тогава защо Роуз е била част от групировка, която желае да използва астролабията за собствените си цели и която бе готова на всичко, за да попречи на Ета да се добере до нея? Нима и на драките бе изиграла някакъв номер както на Айрънуд?

Роуз можеше да е студена и резервирана, но до този момент Ета не бе осъзнала, че майка й би могла да е безмилостна. Но това й вдъхваше надежда — след като майка й вярваше в способността й да се справи със ситуацията, значи бе наясно, че Ета е упорит човек.

Когато я намереше, щеше дълго да я разпитва. Най-вече защо не бе унищожила астролабията, та да спести страданията на всички.

Слънцето залязваше и настроението в града се променяше, започваше да се долавя напрежение, от което стомахът й се загърчи мъчително. Зад прозорците падаха тежки завеси, витрините на магазините се затулваха с парчета картон. Уличните лампи така и не светнаха. Тълпите започнаха да оредяват, хората се разпръснаха на по-малки групички и се насочиха към страничните улици, към такситата и автобусите. Сякаш градът бе вдишал дълбоко и сега стаяваше дъх. Ета имаше чувството, че върви по пукнатина в земята, която всеки момент ще поддаде и ще хлътне навътре.

— Мислех, че имат еле…електричество? — прошепна Николас. Кожената торба подскачаше между тях, но от време на време опакото на ръката му докосваше нейната и пулсът й се накъсваше.

— Имат — прошепна в отговор Ета, като вдигна очи към млечнорозовия залез. Дали затъмнението бе свързано с проблемите с продоволствието, или електричеството бе спряно умишлено? Подминаха „Лестър Скуеър“ — пред театрите се разхождаха двойки, облечени в кожени палта и с шапки, пушеха цигари, сякаш бе най-обикновен ден.

Почти стигнахме, почти стигнахме…

— Може ли да те попитам нещо? — обади се Николас в гъстеещия мрак. Въздухът бе добил среднощно син оттенък, онази последна въздишка на светлината, преди да падне тъмата. В отсъствието на осветление всички сетива на Ета сякаш се изостриха. Надушваше миризмата на бензин и пушек. Чуваше ехтенето на стъпките им. Долавяше сухотата в устата си, когато се опита да преглътне.

— Можеш да ме попиташ всичко.

— Какво смяташ да правиш, когато намериш астролабията — попита той предпазливо, — при положение че вече знаеш за какво служи?

Ета не искаше да го лъже.

— Ще направя каквото е нужно, за да спася майка си. И бъдещето си.

— Има ли вариант да я предадеш на стареца?

Що за странен въпрос? Дали не я изпитваше?

Тя вдигна вежда.

— А за теб?

Устните му се разтвориха, но той побърза да отклони поглед към небето, което все повече притъмняваше.

— Мога само да си представя какво ще направи, ако има достъп до бъдещето — продължи Ета. — Плаши ме мисълта колко много я иска и какви усилия е положила майка ми, за да я защити. Това определено ме кара да се колебая. Има нещо в този човек, което никак не ме мотивира да играя почтено.

— Но така няма ли да е по-лесно — да му я дадеш и да си получиш обратно предишния живот? С майка ти всичко да е наред? Да можеш да свириш на концерта? — в гласа му се долавяше странно напрежение.

— Искаш да кажеш, каквото е останало от живота ми. Което Айрънуд не е успял да торпилира. — Нямаше желание да се впуска в такива разсъждения особено когато собствените й мисли бяха така оплетени. За момента майка й бе в безопасност, стига да успееше да намери астролабията преди посочената от Айрънуд дата.

Николас я изгледа неразбиращо.

— Торпилира?

— Торпедото е подводна ракета, която… Знаеш ли какво? — тя се засмя. — Ще ти обясня друг път. Започвам да се чудя дали няма да е най-добре да торпилираме тъпата астролабия и да приключим с тая работа.

— Това не би било разумно. Ако е възможно да се създаде проход до твоето време, ще се прибереш далеч по-бързо, отколкото ако се наложи да пътуваш по море до Насау — възрази Николас. — Надявам се да не ме разбереш погрешно, но ми се струва, че Айрънуд ще предпочете да се раздели с теб и майка ти колкото се може по-скоро. Възможно е дори да ви направи специален проход.

— За Сайръс Айрънуд ли говорим? — пошегува се Ета, вдигнала невярващо вежди. — Онзи, който ми каза, че ако зависи от него, ще ме остави да проституирам?

Николас простена.

— Тогава ние ще го направим.

— Стига да разберем как да я ползваме — отбеляза Ета. При тази мисъл се почувства смъртно уморена. Честно казано, в момента копнееше само за две неща — за майка си и за горещ душ. И паста за зъби. Значи три неща. Паста уж не би трябвало да е трудно да си набави, но уви магазините до един бяха затворени.

— Може ли и аз да ти задам един въпрос? — каза тя и погледът й се плъзна по профила му.

Той наклони глава в знак на съгласие, но ръцете му се свиха на юмруци.

— Май така е редно.

— Какво ще правиш с парите от Айрънуд? Наградата, задето ни откара в Ню Йорк?

Николас въздъхна и раменете му увиснаха.

— Много ми е любопитно да чуя предположенията ти.

— Ще си купиш кораб — отвърна тя веднага.

— Да… Чейс ли ти каза? — Николас се загледа в „Сейнт Пол“ — богато украсеният купол се извисяваше над потъналите в тъмнина сгради.

— Не. Просто ми се струва, че така е редно. Точно така си те представям.

На палубата под яркото слънце, с развени от вятъра риза и жакет, с лениво надиплени вълни под краката им… краката му, поправи се тя, под краката му — досущ като блестящ килим.

Николас спря и се завъртя с лице към нея. Ръката му бегло докосна нейната. Гледаше я с искрена изненада.

— Толкова ли е лесно да ме разгадаеш?

Тя се усмихна и го тупна закачливо по гърдите, защото само така можеше да се удържи да не направи нещо друго, което да я изложи, а него — да стресне.

— Добър моряк си, а и очевидно обичаш морето. Личеше ти по изражението… Какво има?

Погледът му внезапно натежа, сякаш бе сложил длани на раменете й и се бе вкопчил с всички сили.

— Ета… — започна той с дрезгав глас. — Ти…

Зад него нещо се раздвижи, нещо в кафяво и черно, бяло и сиво — трима мъже тичаха по улицата. Предишните трима. Драките. Онзи в туидения костюм вадеше нещо от джоба си — нещо малко, сребристо…

Пистолет.

Ета бутна Николас с всички сили към съседната тухлена стена.

Той я зяпна зашеметен и в този миг куршумът просвистя и разцепи въздуха между тях.

— Бягай! — викна тя и го сграбчи за китката. — Бягай!

Той се опита да се извърти, да погледне назад, но тя го дръпна напред. Под пръстите й пулсът му препусна.

— Завий насам! — нареди й той. — Ето тук…

Изневиделица избухна странен звук като от забравен спомен. Ета не помнеше някога да го е чувала, но мигом го разпозна — проникваше дълбоко в тялото й, достигаше чак до мозъка на костите й. Воят се надигна от тишината, все по-гръмовен и по-гръмовен, а околните сгради го уловиха и заблъскаха в пространството помежду им.

— Какво, по дяволите, е това? — подскочи Николас и се завъртя, за да разбере откъде идва звукът.

— Сирени за въздушна опасност — отвърна Ета и надникна през рамо. Мъжете бяха забавили крачка, стреснати от предупреждението за предстоящо нападение, сякаш се колебаеха дали да продължат. Не, не затова — ахна Ета, — а за да се прицелят по-добре.

Предният мъж стреля, но куршумът уцели стената. Облак прах и ситни отломки покри косата й и одраска шията й.

— Спрете, дявол да ви вземе! — викна единият. — Не ни принуждавайте да ви застреляме!

— Проклятие — просъска Николас. Ета бе твърде бясна на себе, за да каже каквото и да било. Защо не се бе сетила по-рано? Трябваше да се разделят с Алис по-рано. Трябваше да хванат такси, въобще да направят всичко възможно, за да стигнат до станция „Алдуич“ и прохода колкото се може по-бързо. Та това беше война, за бога. Алис й бе разказвала, че бомбите се сипели почти всяка нощ.

— Какво ще правим? — викна той.

Но преди Ета да успее да отговори, в далечината се чу ниско боботене, което я накара да вдигне глава и да се огледа за самолети.

— Ще трябва да се скрием под земята! — Алис бе споменала, че станциите на метрото се ползвали като бомбоубежища — ако успееха да се доберат до „Алдуич“, ако изпревареха въздушното нападение, можеха да намерят прохода още тази вечер…

Но ако бомбардировката започнеше, преди да успеят да се скрият, и ги свареше в тази част на града, щяха да умрат, преди да разберат какво ги е сполетяло.

Драките като че ли спореха по същия въпрос. Ета чуваше откъслечни фрази: „… се върнем!…“, „Следвайте…“, „… намерение да…!“.

Подминали бяха убежището в „Лайстър Скуеър“, а преди малко бяха зърнали табела за спирка на метрото, но Ета не искаше да се връщат назад, не и ако имаше шанс да напуснат Лондон още тази нощ. Драките като че ли се надяваха двамата с Николас да хукнат да търсят убежище и Ета се опасяваше, че ги чака смъртоносна надпревара. А попаднеха ли в едно и също скривалище, двамата с Николас щяха да се озоват обратно в мрежата на Айрънуд. Трябваше да направи така, че мъжете да хукнат към най-близкото убежище, а те с Николас да се измъкнат от Лондон колкото се можеше по-скоро.

Та това бе война, истинска война и ако се забавеха, щяха да загинат.

— Да се върнем назад — предложи Николас. — На онзи площад имаше убежище…

— Не — възрази Ета, — ще успеем да стигнем до „Алдуич“!

— Площадът е по-близо — опита се да надвика сирените Николас. — Ако трябва, ще намерим начин да ги заобиколим!

Ще ни измъкна оттук.

Ще ни измъкна оттук.

Ще се добера до вкъщи.

Тя го сграбчи за ръката и го затегли напред. Николас се опита да я дръпне, но Ета не отстъпи.

— Ще се справим! Не можем да ги отведем до прохода — Айрънуд не бива да разбере кой проход ще използваме! Трябва да им се изплъзнем!

Заедно. Трябваше да го направят заедно или изобщо да не се захващат.

— Дявол да те вземе… — изруга Николас, но когато Ета хукна, все пак я последва.

Отекна гръм като при лятна буря — от онези бури, които разтърсваха прозорците на апартамента, страховит грохот, който изтрещя над града и отекна в прозорците на сградите. Свистенето бе така пронизително, че тъпанчетата й бяха на път да се спукат, а пискливият вой зловещо замлъкваше преди всеки гръмовен, оглушителен трясък. Кожата я смъдеше, сякаш всеки момент щеше да се обели и смъкне.

Никога повече нямаше да се оплаква от воя на проходите. Не и след като бе чула това.

Николас изви шия към тъмните форми, които раздираха нощното небе. Като че ли всеки от самолетите бе изхвърлил по хиляда черни бръмбара и всички се носеха към града.

Живото любопитство, което бе прочела на лицето му по-рано, бе изчезнало.

Ета се обърна — улицата зад тях бе безлюдна.

— Няма ги!

Затича се още по-бързо и макар в един момент да се спъна и глезенът й да се огъна, не спря. Николас преметна ръката й през шията си и я повлече напред към „Катрин Стрийт“.

— В дъното… на улицата е… — изохка тя.

— Не сме единствените… — отвърна Николас и думите избоботиха в гърдите му като ехо на самолетния грохот. — Почти стигнахме.

Семейства, двойки, полицаи — всички се тълпяха пред сграда с тухлена фасада. Над сводестите прозорци бе опънат бял плакат: отгоре ГАРА ПИКАДИЛИ, а отдолу, с по-малки букви: СТАНЦИЯ АЛДУИЧ.

— Да! — извика Ета в същия момент, в който Николас потрепера и измърмори: „Слава богу“.

На входа стоеше мъж в тъмна полицейска униформа и насочваше хората. Двамата запрескачаха купчините дрехи, завивки, колички и куфари, изоставени при бягството надолу, и се присъединиха към буйната река от тела. Миг преди тълпата да ги погълне, Николас уви ръката на Ета около кръста си. С другата си ръка обгърна раменете й и я притегли към себе си, та заедно да се проврат през десетките хора, които мълчаливо си проправяха път по безкрайните стълби надолу.

— Колко дълбоко под земята сме? — попита Николас, като гледаше подозрително бледите лампи на тавана.

— Много дълбоко — отвърна Ета, като се постара да прозвучи успокоително. Трясъците отгоре далеч не бяха замрели, само се чуваха по-глухо. Лампите примигваха и жужаха. По гърба й се стичаше пот и тя не можеше да овладее треперенето дори когато се отклониха от основния поток и тръгнаха по източното разклонение, както ги бе упътила Алис.

Тайно се бе надявала, че ще успеят да стигнат до самия край на перона, сетне ще скочат върху релсите и незабелязано ще се шмугнат в тунела. Без пречки, без препятствия и без въпроси.

Но когато преодоляха и последните стъпала и свиха зад ъгъла, й стана ясно, че няма да е толкова лесно.

Изпреварили ги бяха стотици хора. Лондончани бяха завзели целия перон, а някои се бяха сгушили и между самите релси. Огромното множество изпълваше въздуха с влажна, лепкава топлина. Много от мъжете и жените бяха свалили палтата и саката си и ги бяха закачили по стените. На входа на тунела дори бе опънат простор.

Не можеха да прекарат нощта тук — не можех да си позволят да изгубят толкова време, при положение че крайният срок неумолимо наближаваше.

Хората зад тях започнаха да напират и да ги бутат и ръката на Николас я обгърна още по-плътно.

— По дяволите — изруга той тихо. — Накъде да тръгнем?

Ета посочи отсрещния край на линията, където се бе разположила безкрайна редица хора — едни излегнати върху одеяла, други насядали в кръг със семейства или приятели. Мнозина разговаряха тихо или се опитваха да развличат малкото дечица, седнали с играчки и книжки, но повечето мълчаха със стоически изражения.

Не можеше да не им го признае — наистина се владееха. Изглеждаха почти примирени, сякаш цялата ситуация бе просто безкрайно досадна, а не въпрос на живот и смърт.

— Добре, тогава ще чакаме. Щом се налага. — Ако Николас бе забелязал очите, които следяха напредъка им по перона, то с нищо не го показа. Запровираха се между тълпата, докато не намериха празно пространство почти в дъното, под голяма табела, която рекламираше прожекцията на „Аз бях авантюристка“ в кино „Парамаунт“ с участието на някоя си Зорина.

Николас свали торбата и сакото, а Ета се отпусна върху цимента и се облегна на извитата стена. Сви крака и така плътно обгърна колене, че ги чу как изпукват.

Успокой се — нареди си. — Спокойно.

Но бомбардировките не спираха и скоро й стана ясно, че дори една бомба да уцелеше неподходящо място над главите им, цялата работа щеше да приключи за секунди. Не само за нея и Николас, но и за стотиците хора, натъпкани в тунела като вафли в кутия.

Николас затършува из торбата и извади ябълката. Ета не беше гладна, макар да не бе слагала и залък в уста, откакто напуснаха Ню Йорк. Стомахът й се бе превърнал на камък и мъчително пулсираше в такт с мускулите на краката, които още трепереха от доскорошното усилие.

Николас я погледна и ъгълчетата на устните му увиснаха обезсърчено.

— Трябваше да намеря вода. Съжалявам, Ета.

— Ще се оправим — прошепна тя. Вода лесно щяха да намерят, само да се измъкнат през прохода.

— Трябва да кажа — измърмори той, като се облегна назад, — че в момента не храня особено добри чувства към майка ти.

Точно в този момент Ета също не бе изпълнена с особено топли чувства, макар да умираше от ужас да не й се случи нещо. Мислите й постоянно се връщаха към снимката на овързаната Роуз и мъжете, които я държаха като заложница.

— Е — опита се да я оправдае тя, — винаги ми е казвала, че предизвикателствата изграждат характера.

— Значи да не се тревожим за характерите си — отвърна той сухо.

На перона имаше толкова много хора, че се налагаше да седят рамо до рамо, хълбок до хълбок, крак до крак. Ета бе благодарна за солидното му присъствие, благодарна бе, че може да се облегне на него, понеже нервите й бяха така изопнати, че всеки момент можеше да изпадне в истерия. Скръсти крака, та хладният цимент да охлади поне малко кожата й. Никой от триковете на Оскар с бавното дишане не вършеше работа, не и когато над главите им валеше огън и жупел. Жената отдясно се молеше мълчаливо.

Колко ли часа щяха да стоят тук и да се надяват? Вече беше двадесет и втори септември. Оставаха им само още осем дни, за да намерят астролабията и да се върнат, а все още нямаха ни най-малка представа как да разшифроват останалите указания.

Дишането й неволно се ускори под напора на паниката. Как успяваше Николас да запази такова самообладание, да седи така спокойно, сякаш и друг път бе преживявал такъв катаклизъм?

А може би действително не му беше за пръв път, в известен смисъл. Кънтенето на експлодиращите бомби не звучеше кой знае колко по-различно от корабните оръдия, от пукота на пистолетите. Искаше й се да го попита, но се страхуваше да отвори уста, опасяваше се, че ако изкаже на глас страховете си, паниката ще я завладее напълно. Всички около нея успяваха да запазят невъзмутимо спокойствие. Тя също щеше да се справи.

Де да можех да посвиря.

Изпитваше отчаяна потребност да разсее мислите си с музика, да се вглъби цялата. Но щом не можеше да усети тежестта на инструмента в ръцете си, можеше поне да си го представи. Затвори очи и призова музиката. Илюзорният натиск на струните под пръстите й неочаквано, за пръв път от смъртта на Алис, я изпълни с познатата радост — не с отвращението и унижението, които я обземаха, когато се замислеше за изпълнението си, нито със смазващите гняв и мъка при мисълта, че не знае какво се е случило с тялото на Алис, нито дали с майка й щяха да успеят да се приберат навреме за погребението.

Поради липса на нещо, което би могло да послужи като цигулка, хвана лявата си ръка с дясната и затвори очи. Можеше да се престори поне за няколко секунди, че китката й е шийката на цигулката, вените й — струните. Представи си как лъкът се плъзга по кожата й и съсредоточи цялото си внимание върху движението.

Бах. Бах определено изискваше концентрация. Бах щеше да й помогне да се извиси над страха.

— Какво правиш? — обади се Николас.

— Свиря — отвърна тя, без да й пука колко абсурдно изглежда отстрани. — Опитвам се да се разсея.

Някакъв мъж, излегнал се по корем пред тях, вдигна нос от книгата си и ги изгледа любопитно.

И по някакво странно съвпадение, точно в този миг магията на тишината бе нарушена от кристална нота. Някъде в средата на перона възрастен мъж бе извадил цигулка и свиреше бавна, нежна мелодия. Ета я разпозна — не беше класическо произведение, а нещо, което бе слушала на стария грамофон на Оскар.

Звукът се извиси и разцъфна като цвете, което разтваряше листчетата си едно по едно, разнесе се от стена до стена. Един полицай вдигна шапка и кимна на мъжа. Ета се поизправи и се опита да го зърне над главите на хората, които ги деляха.

Не й беше трудно обаче да забележи младата двойка, която танцуваше в няколкото педи свободно пространство. Ръката на мъжа бе обгърнала талията на момичето, дланта му стискаше нейната. Момичето се засмя, огледа се смутено, сетне се отпусна в прегръдката му, залюля се и облегна глава на рамото му.

Николас ги гледаше като омагьосан. Ета очакваше да каже колко е скандално да танцуват така плътно един до друг.

— Колко е красиво — пророни тя.

Той се обърна към нея.

— Искаш ли да ида да му взема цигулката? С удоволствие ще се справя с възмутените граждани, ако това ще те накара да се усмихнеш.

Сърцето й едва не се пръсна при тия думи.

Бъди смела.

— Искам да свиря само за теб.

Николас се извърна бавно, сякаш му трябваше време, за да реши какво да отговори. Но Ета не искаше да остави съмнение, не искаше да остане неразбрана, искаше думите й да са достатъчно ясни. Ако грешеше и той не искаше нищо повече, тогава Ета щеше да се отдръпне. Но сега… сега искаше да е смела. Отпусна длан върху неговата и въпреки хладнокръвието му, въпреки всички прегради, които бе вдигнал, за да се защити, пръстите му се плъзнаха между нейните.

Лампите отново премигнаха и погледът й неволно скочи към тавана. Чуваше се кънтене, сякаш множество ръце барабаняха по паважа над тях. Разплака се дете и риданието му премина като вълна през всички останали дечица. Танцуващите спряха, но господинът с цигулката не се отказваше, докато лампите не изгаснаха съвсем, оставяйки ги в пълна тъмнина.

Ета не можеше да овладее треперенето си, макар да прехапа устната си до кръв. Тъмнината сякаш тръпнеше и се люлееше около тях и страхът, който едва бе успяла да обуздае, внезапно изригна.

Не искам да умра тук.

Не искам да изчезна.

Искам да си ида у дома.

Мамо.

Мама ще умре и за всичко ще съм виновна аз.

По бузите й се затъркаляха горещи сълзи, тя изхълца и мъчително си пое дъх.

— Ета — прошепна Николас в ухото й. Размърда се и я притегли по-близо до себе си. Тя притисна лице в извивката между шията и рамото му и усети как ръката му гали косата й, отмята разпилените кичури, залепнали по мокрите й бузи.

— Шшш, Ета, всичко е наред — шепнеше той. — Спечелихме битката, пирате. Всеки момент ще сдадат знамената и всичко ще отмине.

Тя вдиша уханието на морска сол, което сякаш винаги се носеше от кожата му, независимо колко далече бе от океана. Мислите й съвсем се объркаха, мокрото й лице смъдеше. Ръката му се смъкна от лицето й и се плъзна по рамото, после по ръката й. С болезнена нежност той сплете пръсти с нейните и ги придърпа към другата си ръка, отпусната с дланта нагоре в скута му.

Сетне нави ръкава си нагоре и Ета едва не подскочи при допира на горещата кожа.

— Изсвири ми нещо.

— Какво?

— Нещо, от което да забравим, че сме тук.

Пръстите му пуснаха нейните и се плъзнаха по обратния път, нагоре по ръката, сетне отново надолу. Усещането бе невероятно приятно. Вместо да избере произведение от репертоара си, Ета се предаде на нотите, които се лееха в главата й, надигнали се дълбоко от душата й.

Мелодията в сърцето й си нямаше име — беше пъргава и лека. Надигаше се като вълна, отпускаше се заедно с гърдите на Николас, когато издишваше, издигаше се, когато той вдишваше. Плъзгаше се като дъжд по стъкло, като мъгла по морската шир. Имитираше скърцането на грамадното туловище на кораба. Повтаряше тайните, нашепвани от вятъра, и мълвенето на невидимите създания, които бродеха в дълбините.

Играеше като пламъка на последна, догаряща свещ.

Ръката на Николас бе като карта, съставена от твърди мускули и гъвкави жили, така съвършена. Дали чуваше как тананика мелодията с долепени до кожата му устни въпреки грохота над главите им? Може би. Свободната му ръка галеше кожата й и оставяше диря от искри след себе си.

В потъналия в мрак свят сетивата й сякаш се разшириха, имаше чувството, че ще запомни завинаги този миг в топлата тъмнина. Николас отметна косите от челото й и дъхът му се накъса, когато Ета вдигна лице към него. Меки устни намериха бузата й, ъгълчето на устата й, брадичката й и тя вече бе сигурна, че и той чувства същото, че и двамата за пръв път усещаха така остро присъствието на друг човек.

Пусна ръката му и той я обви около тялото й, смъкна я надолу, така че и двамата лежаха странишком, с глави върху торбата, с преметнато върху телата им сако. Тук, в тъмнината, откриха кътче, което бе неподвластно на правилата, кътче, което попадаше между миналото и бъдещето. Кратък миг на необятни възможности.

Грохотът на бомбите над главите им постепенно заглъхна. Николас долепи чело в нейното, палецът му нежно погали насинената й буза. Ръката й проследи чертите му — правия нос, високите, горди скули, плътната извивка на устните му. Именно там я улови неговата ръка, притисна я и я целуна силно, отчаяно.

Но когато Ета вдигна лице, почти обезумяла от желание, с шумяща в ушите й кръв, Николас се дръпна, и макар да го усещаше до себе си, макар да долавяше ускорения ритъм на сърцето му, неравномерното му дишане, имаше чувството, че е изчезнал в тътнещата тъмнина.

ТРИНАДЕСЕТ

Бурята избухна така неочаквано, така настървено, че Николас буквално остана без дъх.

А уж не бе изпускал от поглед западния хоризонт, където стоманеносивите облаци се въртяха и сучеха снага сякаш сам Бог разбъркваше гигантски казан. Небето над него мътнееше и тъмнееше и стомахът му се свиваше от мрачни предчувствия. Обърна се, за да се захване с подготовката на кораба за бурята и…

Екипажът бе изчезнал.

До последния моряк.

Изкрещя името на Чейс и хукна към носа, а звукът от стъпките му заглъхна, погълнат от виещия вятър. Платната плющяха и се ветрееха заплашително над главата му. Някакво движение улови погледа му — на кораба все пак имаше някой. Стоеше с гръб към него, но Николас не би могъл да обърка тези тъмни къдри, които се разпиляваха при всеки порив на вятъра, уверената поза, сплетените зад гърба ръце.

— Джулиън? — викна той. Но как, за бога, как бе възможно да е жив? Нима бе оцелял след падането? Трябваше да се върнат в пристанището, да се върнат в Ню Йорк…

Другият кораб изникна като призрак, изплува от мъгливите, потънали в сенки води. Николас едва успя да си поеме дъх и отсреща изстреляха мощен залп.

Корабът под него се раздра, усети го така ясно, сякаш се разкъсваше собствената му кожа, сякаш собствените му кости се разтрошаваха на хиляди назъбени парченца.

— Джулиън! — изкрещя той, а около него избухнаха пламъци, разхвърчаха се отломки и го уловиха в капана на задушаваща огнена стихия и остри трески. А през цялото това време канонадата не отслабваше, не затихваше. Огънят опърли косата му, остави нажежена до бяло жарава зад клепачите му. Николас изгуби равновесие и с дрезгав вик се строполи на земята, корабът се наклони силно на дясно, килна се рязко, страховито, което можеше да означава само едно — корпусът се пълнеше с вода и той щеше да се удави. Ослепен, обгорен, изоставен.

След това настъпи тишина.

Именно внезапната тишина го събуди от тежкия кошмарен сън, изтегли го обратно в реалността. Умората лепнеше в съзнанието му като мекотело и не допускаше разумна мисъл. Остра, неконтролируема паника нахлу в главата му като опустошителна вълна и го принуди да се дръпне от меката топлина, около която се бе свил. Белите плочки, стотиците кафяви, сини, червени, черни одеяла, силуети, хора…

Изправи се и притисна гръб о стената. Разтърка очи с юмруци и се опита да успокои думкането на сърцето си.

Знаеш къде си.

Знаеше.

Лондон. Двадесети век. Войната.

Насред транспортен тунел. През който минаваше… влак. Метрото.

Николас въздъхна и изтри и последните следи от съня с длани. Лампите над главата му мъждукаха като свещ на вятъра. Наклони глава и се заслуша в странния звук, който издаваха — нещо средно между жужене и френетично припукване като цикадите в южните колонии.

Електричество. От толкова отдавна не бе имал възможност да го наблюдава, а дори и по-рано, когато още пътуваше, не бе виждал такова количество лампи. Джулиън бе човекът, който го бе запознал с електричеството, който се бе подсмихвал, докато Николас разглеждаше първата електрическа крушка в живота си. Години наред бе успявал да изтика спомена за природения си брат в най-затънтените кътчета на съзнанието си, така че болката и вината да не вгорчават надеждите му за бъдещето. Но пътуването във времето и мислите за Джулиън бяха неумолимо свързани. Джулиън бе единствената причина, поради която бе пътувал през проходите. В началото смяташе, че присъствието му е необходимо, за да гарантира, че оцелелите врагове на Айрънуд няма да навредят на стареца, вярваше, че е защитник — роля, с която безкрайно се гордееше. В крайна сметка обаче работата му се свеждаше до грижите за облеклото на брат му, до пране и кърпене, сякаш бе най-обикновен прислужник. Задоволяваше прищевките на Джулиън и се стараеше да угажда на неконтролируемите му, променливи настроения. Дори и като пътешественик, пак бе слуга. Роб на волята на Айрънуд.

Не ми трябва защитник — бе казало момичето. — Трябва ми партньор.

Последните няколко часа бяха доказали, че определено се нуждае от защитник. А що се отнася до партньор? За това дори не се осмеляваше да мечтае.

В продължение на още няколко минути се опитваше да се овладее, преди да погледне Ета, която спеше до него. Усещаше как въздухът в дробовете и ноздрите му ухае на рози, сякаш часове наред е бил заровил лице в несресаните й руси къдри. И преди да помисли дали е редно да го направи, дали не е безкрайно подло от негова страна да се възползва от беззащитно момиче в тъмнината, той се пресегна и нежно отметна тези къдри от лицето й.

Колкото и да бе нелепо, всеки път, когато я погледнеше, имаше чувството, че я вижда за пръв път, както онзи ден на палубата на „Ардънт“. Симптомите бяха очевидни, не би могъл да ги сбърка: рязкото свиване на сърцето, стягането в гърдите, инстинктивното свиване на пръстите, сякаш едва се сдържаше да не ги зарови в косата й. Николас познаваше страстта — неведнъж се бе оказвал опарен от пламъка й, — но добре познаваше и начините да я укроти, да избегне недоразуменията и усложненията, да си тръгне доволен, успокоен и готов да се върне на кораба.

Снощи, докато я притискаше в обятията си, искрено бе вярвал, че тази мимолетна близост ще го излекува. Че ако я докосне, най-после ще си отговори на настойчивия въпрос дали кожата й наистина е толкова мека, колкото си представяше. Че няма да е чак толкова фатално, ако се поддаде на пулсиращата потребност да й вдъхне смелост само този път, когато никой не можеше да ги види и критикува…

Вместо това всяка секунда, в която бе вдишвал дъха и бе галил лицето й, борейки се с изкушението на устните й, само бе подхранила пожара в гърдите му. Искаше му се да вярва, че го е направил, за да я утеши или поне да я разсее от страховете. Искаше му се да вярва, че се е поддал на желанието само защото непознатата обстановка бе изопнала нервите му. Искаше му се да вярва, че всеки момент можеха да загинат и това бе едничкият му шанс.

Но истината бе, че я бе прегръщал, защото го бе искал. Не бе помислил за репутацията й, нито за мнението на околните. Взел бе онова, което бе пожелал, напук на всички. На лицето му се изписа мрачна усмивка. И ето че сам си бе навлякъл проклятие, понеже я бе опознал. Разкрила му бе ума си, разтворила бе сърцето си, познаваше вкуса на сълзите й. И бе изгубен.

Вкопчи се в остатъците от волята си като удавник за сламка. Беше му безкрайно трудно да се задържи на повърхността, да си напомни кое е важно и кое — не, при положение че Ета бе така нежна и топла, и жива в ръцете му.

Можеше ли да я целуне, при положение че бе на път да я предаде, че бе твърдо решен да върне астролабията на Айрънуд?

Можеше ли да я целуне, след като знаеше, че тя ще се завърне в своето време, а той — в неговото? Като знаеше на какви гонения щяха да бъдат подложени, ако тя се съгласеше да се върне в неговото време и се наложеше да се изправят пред жестоките закони на колониите…

Можеше ли да я целуне, след като не знаеше със сигурност дали и тя гори в същия огън?

От мига, в който бе изпратен в изгнание, Николас използваше мечтата за собствен кораб като баласт, като средство да устои на бурята от вина, гняв и страдание. Приучил се бе да преглъща ограниченията, налагани от времето, макар така и да не ги прие напълно. Но сегашното му пътуване пробуждаше мисли, които винаги се бе старал да пропъжда, в главата му започваха да се зараждат опасни идеи. Какъв би бил животът му, ако не се завърнеше в своето време? Ако вместо да върнат астролабията на Айрънуд, прекарат живота си като странници, пътуващи през земи и векове, докато не намереха място, където да бъдат в безопасност, което да отговоря на потребностите им? Когато двама души не принадлежаха на своето време, трябваше ли да се съобразяват с чуждите очаквания?

Само дето Ета нямаше търпение да спаси майка си и да се прибере у дома.

А той нямаше търпение да сбъдне собствените си амбиции. Да, тази неканена мисъл бе просто непокорна фантазия. Истината бе, че Николас копнееше за собствен кораб — за цяла флотилия, — за живот без ограничения, без намесата на клана и на грозните домогвания на Сайръс.

А и нима Ета можеше да бъде в безопасност, ако Николас не доставеше астролабията на Айрънуд? Едва ли. Може би един ден щеше да разбере и да преглътне предателството му.

Лесно бе да градиш безпочвени теории. Старецът чисто и просто искаше да разшири владенията си. Да си осигури още слуги. И макар да бяха потеглили така внезапно и неочаквано, Николас не се съмняваше, че Айрънуд ще затвори очи за простъпката им, стига да получи уреда. И все пак, в онзи кратък миг, докато Алис и Ета обсъждаха възможните намерения на Айрънуд, едва не си бе признал.

Но нея все пак можеш да задържиш. Мисълта изскочи неканена в ума му, понесла цяла върволица от образи, които изпълниха сърцето му с лудешка радост. Нима някога се бе отказвал от завоюваната с труд плячка? Нима някога се бе отказвал от богатство, което му се полагаше по право?

Та ние сме създадени един за друг.

Веднъж промъкнала се в съзнанието му, тази мисъл прилепна плътно като втора кожа, така че му бе невъзможно да се отърси от нея. Защото бе очевидно, че не е така. С Ета бяха като два кораба, плаващи в противоположни посоки, срещнали се за кратко насред морската шир, и той не би могъл „да я задържи“ повече, отколкото би могъл да хване вятъра. Нито пък би могъл да я оскърби с намеци или действия, а още по-малко с очакването, че биха могли да са заедно. Когато дойдеше моментът, щяха да се разделят и всеки да продължи по пътя си. Тя щеше да се завърне при семейството си, а той да се сдобие със собствен кораб и да управлява съдбата си, което бе и единственото му желание.

Ета щеше да се превърне в горчив спомен в щастливия му иначе живот.

Не можеше да си позволи нещастието да я обикне.

С времето болката щеше да отмине.

Но… със сигурност щеше да скърби за изгубеното. За непринудеността на отношенията им. За това как всеки от тях съвсем естествено бе спечелил чувствата на другия. Струваше му се странно, предвид колко слабо познаваше идните времена, че това момиче му приляга така добре, че се разбират толкова лесно. Животът му бе показал, че има само два начина, за да получи желаното: с доброта и състрадание към ближните или с желязна воля. А ето че помежду им се бе зародило нещо съвсем безусилно.

Той се огледа, вгледа се в спящите семейства, съпрузи и съпруги, приятели — колко непресторени бяха отношенията им. Сети се за танцуващата двойка — колко свободно се прегръщаха и докосваха, как изцяло бяха погълнати от мига, който сами си бяха създали.

Стига — нареди си строго. — Имаш задача. А Ета е просто спътница в тази задача. И за двамата залозите бяха твърде високи, за да си позволят да се поддадат на чувствата.

Затърси с поглед униформения мъж, когото бе видял да крачи по ръба на перона предната вечер, и го откри заспал на стъпалата. Тук-там между спящите тела имаше празно пространство — явно някои си бяха тръгнали след бомбардировката, прибрали се бяха по домовете си, ако все още имаха такива.

Надигна се на колене, като се опита да не мисли за разрухата, която цареше отвън. Нечовешкият тътен на летящите машини и грохотът на бомбите не бяха и наполовина толкова страховити, колкото мисълта какво би могло да се случи, ако не бяха смогнали да се скрият, ако огнената буря се бе разразила над беззащитните им глави.

Нужно бе да напуснат тази епоха. Възможно най-скоро. Пазителите вероятно вече ги търсеха.

Той протегна ръка, пръстът му се поколеба за миг, сетне леко погали бузата на Ета, за да я събуди. Тя се размърда, протегна крака и притегли сакото му върху себе с тиха въздишка. Николас сложи длан върху рамото й и леко я разтърси, докато очите й не се отвориха. Тя втренчи неразбиращ поглед в него, цялата топла и рошава от съня, и за миг Николас забрави защо я е събудил.

— Какво става…? — промълви тя.

Николас сложи пръст на устните си и нахлузи торбата през рамо. Ета пое подадената ръка и се изправи тромаво. Николас я подхвана и загърна раменете й със сакото си. Едва когато тръгнаха по ръба на платформата между спящите лондончани, Николас осъзна, че продължава да стиска ръката й.

Посочи въпросително към отсрещния край на перона и Ета кимна. Значи вървяха в правилната посока. Изгубеше ли небето от поглед, му беше невъзможно да различи север от юг, изток от запад. Тук, под земята, имаше чувството, че е разкъсан на парчета, както кораба от съня му. Имаше нещо неестествено в това да не можеш да усетиш слънчевите лъчи по кожата си.

Перонът рязко свърши и той бе принуден да пусне ръката й и да скочи върху релсите. Подметките му удариха изпъкналите метални греди. Ета седна на студения каменен ръб и предпазливо се плъзна надолу в тъмнината, като внимаваше да не настъпи някого от сгушените между релсите. Лицето й се изопна решително, съсредоточено и тя тръгна пред него към тъмния тунел.

Във въздуха се долавяше смътната миризма на изгоряло. Николас смръщи чело, обзет от тревога. Стараеше се да не се отделя от Ета, дори я принуди да забави крачка. Когато хвърли поглед назад, видя как някакъв мъж се навежда от перона и се взира към тунела. В първия момент му се стори, че кожата на мъжа е по-тъмна и от неговата, но след миг установи, че лицето му е изцапано със сажди. Въпреки това го разпозна — онзи, който бе стрелял по тях, докато тичаха към метрото. Как, по дяволите, бе успял да ги открие толкова бързо?

— Дошъл е един от драките. Трябва да побързаме…

— Май виждам нещо — каза Ета. Пред тях прозираше светлина, пролука в тунела. — Сигурно е следващата станция. Приближаваме.

Без да забавя крачка, Николас бръкна в чантата и извади хармониката. Долепи я до устните си и духна леко.

Звукът бе съвсем тих. В отговор обаче ги заляха такива тътен и вой, че Ета инстинктивно се дръпна назад. Явно бяха стигнали до сандъците, приютили колекцията на Елгин. Действително, струваше му се, че вижда очертанията на бяла мраморна глава, щръкнала от дървеното си убежище, обърнала към тях безжизнени очи в гъстия мрак.

— Спрете! — изкрещя мъжът зад тях.

Никога.

— Там! Ето там! — Ета посочи към стената, където въздухът сякаш се къдреше. Дрезгавият вой се извиси още по-трескаво и кръвта заблъска болезнено в черепа му, когато премина тичешком през входа, затеглил Ета след себе си.

Инерцията го изхвърли чак в другия край на прохода. Усети как дъхът му спира, как сърцето му думка като гигантски чук. Светът се разтвори в непрогледна тъмнина, въздухът около него се сви така рязко, че костите в скования му гръб изпукаха. В същия миг проходът го изхвърли от другата страна. В плътния листак на дърветата и храстите цвърчаха птици и насекоми. Заслепен, Николас замига, докато очите му привикнат със светлината. Притисна лице в мократа пръст и се опита да проясни обърканите мисли. Понечи да се изправи и в същия миг нещо тежко се блъсна в гърба му и отново го запрати в калта.

— Извинявай! — изохка Ета и се претърколи встрани. — Оох!

Николас се поизправи и побърза да погледне назад към входа на прохода. Когато се увери, че преследвачът им не ги е последвал — че ако действително бе от драките, значи бе пазител, а не пътешественик, — той се огледа. Джунгла. Заобиколени бяха от необятна, непрогледна зелено-кафява стена.

Въздухът тежеше от миризмата на гниеща растителност и уханието на цветя и изглеждаше зеленикав на фона на ярките листа и плетеницата клони над главите им.

— Добре ли си? — думите с мъка излязоха от пресъхналото му гърло. — Ета?

Ета лежеше по гръб, а синята й рокля бе оплескана с кал. Преди да успее да се спре, Николас протегна ръка, извади няколко дълги, зелени листа от косата й и ги хвърли настрани. Ета простена и се разтрепери.

— Всичко е наред — успокои я той. — Погледни ме, хайде, погледни ме, пирате.

Навремето, когато го обучаваха, бе успял да пребори гаденето едва на петото си пътуване, така че прекрасно знаеше как се чувства Ета — омаломощена, с кънтяща глава, с изстинала във вените кръв. Тя отвори очи, но така и не успя да се фокусира. От устните й се изплъзна тиха въздишка и клепачите й отново се затвориха.

— Добре съм — изломоти тя. — Само… секунда.

Уви, не разполагаха дори със секунда, поне докато Николас не се ориентираше къде ги бе изхвърлил проходът и дали наблизо има пазители. Преследвачът им щеше да побърза да докладва на първия възможен пътешественик, който щеше да се втурне по петите им. Трябваше незабавно да намерят следващия проход и да се измъкнат, преди да ги открият.

Да, Николас щеше да занесе на Айрънуд проклетата астролабия, но искаше да го направи както прецени за добре и да опази Ета от грозните му пипала. Освен това не биваше да й позволява да се досети, че пътешествието им ще има съвсем различен край от онзи, който тя си представяше.

Погледна сгърченото й лице и с мъка преглътна надигналата се в гърлото му жлъч.

Като се огледа още веднъж, за да се увери, че наоколо няма никого и че единствената непосредствена опасност бяха гладът и жаждата, Николас я вдигна на ръце и тръгна напред.

Пътека нямаше, нито каквато и да било следа от човешко присъствие. Напрягаше слух, опитваше се да чуе нещо различно от жуженето и бръмченето на насекомите и след дълго ослушване долови нещо, което звучеше като ромон на вода.

Тялото на Ета прилягаше чудесно в прегръдката му — нещо, с което не биваше да свиква. Прескочи един дебел корен, щръкнал от меката пръст. Остави клоните да жилят шията и лицето му, като се постара да предпази Ета.

— Къде…? — измърмори тя, вече поокопитена. Николас се усмихна на себе си. Следващият път щеше да й е по-лесно.

— Честно казано, не съм съвсем сигурен.

— Пусни ме. Мога и сама да вървя, честно.

Ръцете му неволно стиснаха талията й, краката й. Въздухът се бе стоплил и навярно миризмата, която се носеше от дрехите му, бе по-неприятна и от вонята на гнилоч, надигнала се изпод клоните, но въпреки това с неохота я пусна да стъпи.

Може и сама да се грижи за себе си. Ета знаеше с какво е способна да се справи.

Това, разбира се, не му пречеше да копнее да я защитава.

Ета огледа плетеницата от клони и листа, зеления балдахин над главите им, който ги пазеше от яркото слънце.

— Хм… тук е доста различно.

Николас се изсмя.

— Хайде, да потърсим вода и нещо за хапване.

Слухът не го бе заблудил — наблизо действително минаваше поточе, а водите му се носеха достатъчно бързо, че да отпие без особен страх. Навремето, когато с Джулиън често им се налагаше да оцеляват сред дивата природа, винаги носеха раници с провизии. Тенджери, за да преваряват вода и да готвят. Завивки за студените нощи. Имаха кибрит за огън, кукички и въдици, за да ловят риба. Хол бе този, който го бе научил да оцелява и без тези удобства.

Разполагаше с малък нож, който носеше още от Ню Йорк. Налагаше се да се разчитат единствено на него.

— Почакай тук — той кимна към един едър камък на брега на потока. — Веднага се връщам. Ако чуеш или видиш нещо, викай силно.

Тя кимна, загледана в далечината. Николас се върна малко назад и когато забеляза някакво светлозелено петно, сви встрани. Банани — до един зелени, — но все пак ставаха за ядене. Отправи кратка благодарствена молитва, към което божество би било склонно да го чуе, откъсна бананите и ги натика в торбата. Сега най-належащо бе да набави съд, в който да свари вода, а също и достатъчно сухи клони и съчки, за да запалят огън.

Прокара длан по ствола на едно паднало дърво. Отряза парче с ножа и избърса калта и насекомите. Дървото бе почти кухо отвътре и ако го издълбаеше както трябва, можеше да направи нещо като купа.

Смъкна омачканата си риза, вече подгизнала от пот, и натика и нея в торбата. Въздухът тегнеше от влага, досущ като над блатата в южните колонии, тежък и застоял, вещаещ буря. Може би нямаше да се наложи да кипват вода — току-виж им се отвореше възможност да я уловят направо от небето.

Задялка парчето и скоро потъна в приятното чувство, че върши нещо полезно. Спря само колкото да се облекчи сред храстите и да излапа половин банан. Почувства се по-добре и тръгна към Ета, за да занесе и на нея — щеше да й дойде добре.

Но когато стигна потока, Ета я нямаше.

Беше изчезнала.

Николас стисна очи, което се оказа огромна грешка. Под клепачите му изплува лицето на Джулиън с разкривени от ужас черти, докато мъглата и пропастта го поглъщаха.

— Ета? — викна и гласът му пресекна. — Ета!

Нямаше я. Дали не се бе подхлъзнала някъде? Паднала? Удавила? Паниката го заля като гореща вода, зави му се свят. Обиколи тичешком малкото открито пространство край потока, напрягайки слух, за да долови стъпките й, въобще някакъв звук.

Подосещаше, че Ета не му бе разкрила истинските си намерения — например как смята да се справи с Айрънуд, — но все пак не би си тръгнала просто така, нали? Не би продължила без него?

И по-рано го е правила — напомни му едно сурово гласче, — в Ню Йорк…

Храсталаците зад гърба му прошумоляха и Ета изскочи, олюлявайки се, с ококорени очи.

— Какво има? Какво става?

За миг паниката го задави, сърцето му заблъска в гърдите. Косата й бе разрошена, на едната й буза имаше кално петно, а на другата — драскотина. Тя подръпна роклята надолу и Николас започна да досеща защо е изчезнала.

— Аз… — успя да изръмжи накрая — … казах ти да стоиш тук!

Ета се смръщи, сякаш не разбираше защо да се залуташ из джунглата би могло да е опасно.

— И ти се съгласи! — продължи Николас с ясното съзнание, че звучи нелепо, но просто не можеше да укроти лумналия в гърдите му пожар.

— Добре — отвърна тя бавно. — Съжалявам…

— Съжаляваш? — прекъсна я Николас. Съзнаваше, че е излишно да упорства, че е крайно време да се захване с огъня, но още не можеше да преглътне преживения страх. — Ами ако ти се беше случило нещо? Как щях да те намеря? Когато те помоля нещо, моля те, поне се опитай да ме послушаш!

Ета изпъна гневно рамене и едва тогава Николас забеляза, че си е свалила сакото и е омотала нещо в него… отрязана глава…

Глава на статуя. При вида на ведрата каменна усмивка, сърцето му рязко се намести на обичайното си място. Спокойните черти на статуята комично контрастираха с подразненото изражение на Ета.

— Канех се да кажа, че се досещам къде сме, но след като очевидно знаеш всичко, ще те оставя сам да се сетиш.

И тя тръгна с ядна крачка покрай потока. В първия момент Николас очакваше, че всеки момент ще се върне и ще се разсмее, та тежестта в гърдите му най-после да се разсее и да му даде възможност да диша. Но Ета не се върна. След малко се спъна, но сръчно си възвърна равновесието, като се опря на нещо… нима това бе каменна стена?

Да. Имаше и стъпала, и други статуи, изпопадали и полускрити сред дърветата. Повечето носеха същото изражение като намерената от Ета глава, но някои бяха напълно лишени от черти. Времето и влагата ги бяха заличили.

Изневиделица тресна гръм, отекна звучно над джунглата и я накара да се закове на място и да запуши уши с длани. Насекомите и птиците обезумяха, пернатите побързаха да се скрият в дърветата още при първите капки дъжд.

— О, господи — ахна Ета и се обърна към Николас. Протегна ръка и посочи нещо оранжево-бяло в листака пред себе си.

Но Николас гледаше в краката й. Видя как змията надига глава от калта зад нея, как люспите й блясват и качулката се издува. Ета я беше настъпила и дори не бе разбрала.

— Не мърдай! — Ужасът запулсира в тялото му с бесен, отчаян ритъм. Над главите им се чу нов трясък. Ета понечи да отстъпи назад, извърна се да го погледне и змията се изправи, готова да нападне. — Не мърдай!

Не посмя да се довери на ножа — ако сбъркаше, ако духнеше вятър, острието щеше да се забие в крака й, а не в проклетата змия. Револверът сякаш сам се озова в ръката му, змията се хвърли напред и той стреля.

АНГКОР

1685 Г.

ЧЕТИРИНАДЕСЕТ

Нещо експлодира зад гърба й, парна левия й прасец и я събори. Ета се приземи на ръце и колене и в последния миг видя как опашката на тигъра се мярва сред клоните и изчезва в храсталака. Ушите й писнаха болезнено, а когато се обърна, току под носа си съзря главата на кобра, втренчила в нея стъклените си очи. Дългото, усукано тяло лежеше на няколко крачки встрани. И главата, и тялото още тръпнеха.

Ета зяпна онемяла, без да усеща дъжда, който внезапно се изсипа отгоре й, забарабани по листата и затропа в калта.

Николас стоеше като вкаменен, все още с револвер в ръка, замръзнал, сякаш простреляният бе той, а не змията.

Ета се пресегна, докосна прасеца си и усети кръв. Смаяна, не можа да откъсне поглед, докато дъждът не започна лека-полека да я отмива, а Николас взе да се окопитва. Той скочи към нея и изрита тялото на змията.

— Ухапа ли те? — хвана крака й, за да провери, и Ета забеляза, че целият трепери. — Ета! Ухапа ли те?

Не, но преди да уцели змията, куршумът бе бръснал прасеца й и бе оставил сърдита червена резка. Ета дори не бе разбрала, че се е разминала на косъм.

— Господи — изохка той и притисна длан върху одрасканото. Сетне съдра ръкава на сакото й и затършува в торбата за ножиците. Внимателно попи кръвта и превърза крака й с друга, по-чиста ивица плат.

Но къде отиде тигърът? — зачуди се Ета. В първия момент се бе смаяла и възхитила. Блестящите му очи я следяха с явен интерес. И едва след няколко секунди бе осъзнала, че помежду им няма преграда.

Ръцете на Николас галеха мократа й коса, плъзгаха се по раменете й, надолу по ръцете и обратно нагоре, сетне обгърнаха лицето й в шепи. Постепенно погледът й се избистри, тя видя, че устните му мърдат, и осъзна, че й мълви нещо.

— Можеш ли да се изправиш? — питаше я той. Под тях земята се бе превърнала в кална река и Ета нямаше търпение да се надигне. Кимна, пое подадената ръка и предпазливо стъпи на ранения си крак. Без да отмества длани от голите му гърди, вдигна лице към неговото. — Добре ли си? — гласът му все още звучеше странно в бучащите й уши. Тя кимна. Да се изправи бе лесно, не толкова лесно бе да проговори. — Искаш ли да вървиш сама?

Тя кимна отново и скръсти ръце.

Николас я побутна напред, но в този миг Ета се сети нещо и го дръпна.

— Чакай, да я вземем.

— Кое? Змията?

— Аха — Ета тръсна глава в опит да се съсредоточи. — Може… може да се наложи да я изядем. Да я вземем, а? — Сетне, след кратък размисъл добави: — Но без главата.

Насред зеления шубрак, който искреше на сребристата светлина от облачното небе, под плющящия дъжд, струящ върху лицето, раменете и осеяните му с белези гърди Николас застина, примигна и избухна в смях. Отметна глава назад, остави водните струи да залеят лицето му и когато се наведе да я целуне, сладостта на целувката опари устните му.

Всичко свърши още преди да е започнало. Николас се дръпна, смутен и стреснат, и се взря въпросително в лицето й. На Ета й се прииска да протегне ръце и да погали смръщеното му чело, да заличи тревожните гънки около прекрасните му тъмни очи. Но Николас не бе от мъжете, които копнеят за утеха, прекрасно знаеше това. Знаеше също и че тревогата му не се дължи на нелепо старомодно благоприличие. Отдавна бяха преминали този етап.

Тя изправи рамене и го изгледа предизвикателно.

— На това целувка ли му викаш?

Ъгълчето на устата му се изви в усмивка.

— Нямаме време за истинска целувка, пирате. А сега ми кажи къде се намираме.

Малко след като Николас бе потънал в гъсталака, за да… се захване с нещо, което явно налагаше да си свали ризата, и малко преди Ета да намери каменната глава на Буда, в съзнанието й започна да се прокрадва смътно подозрение. Докато вървеше между дърветата и съзерцаваше тъмните кули на храма в далечината, за миг бе изпитала облекчение, че е права, но краткотрайното доволство твърде бързо бе изтласкано от чувство на гняв.

Ню Йорк.

Лондон.

А сега — Камбоджа.

Нямаше как да е съвпадение. Извади писмото и препрочете първата фраза, онази, на която бяха решили да не обръщат внимание, понеже предхождаше следата в Ню Йорк: Стани и влез в леговището, където тъмнината, чертае ивици. Явно ставаше дума за манастира „Тактсанг Палфуг“ в Бутан, наричан още „Леговището на Тигъра“ или „Гнездото на Тигъра“, където майка й, по собствените й думи, прекарала известно време в медитация, за да прецени какво да прави с живота си. Което в момента звучеше, меко казано, неправдоподобно.

Майка й я бе научила да разчита кодирани писма. Безброй пъти й бе разказвала, уж под формата на приказка за лека нощ, за живота и приключенията си и дори бе нарисувала сцените, закачила бе картините на стената във всекидневната в правилната последователност, та сега Ета се чувстваше като пълна глупачка, задето не бе навързала веднага нещата. Всяка следа бе старателно маскирана, така че да прикрие живота на майка й като пътешественик, и същевременно всяка една бе изложена на възможно най-явното място.

Сега бе сигурна, че картината, изобразяваща Британския музей, е имала за цел да я отведе не при музея, а при другия обект — Алис. Готова бе да се обзаложи, че ако се разтърси, ще установи, че първият апартамент на майка й, онзи, от който според рисунката се откривала гледка към светлините на Източен Манхатън, се намира не другаде, а на мястото на „Гургулицата“.

Слушаш ли ме, Ета?

Ета, следиш ли какво ти говоря?

Ще ти разкажа една приказка…

Роуз бе посадила семенцата, поливала ги бе неуморно, разказвала й бе за приключенията си година след година.

И в крайна сметка й бе осигурила всичко необходимо, за да намери астролабията. От Ета се искаше само да навърже нещата.

Никога не бе зървала „Гнездото на Тигъра“, дори не бе стъпвала в Бутан, но, за щастие, познаваше и друг човек, освен майка си, който бе идвал тук.

Двамата с Николас вървяха рамо до рамо, нейните очи — впити в земята, неговите — в пътеката пред тях, а от двете им страни се надигаха все повече и повече тъмни камъни и статуи, очертаваха се сред гъстата растителност и сочеха пътя им. От разказите на майка си знаеше, че по нейно време двата града — Ангкор Ват и Ангкор Том, където се намираха в момента — са били почти изцяло разчистени от пипалата на джунглата, така че туристите да могат да изследват пръснатите в района храмове и постройки. Сега обаче явно се намираха в друга епоха, малко след като Кхмерската империя бе изоставила градовете и преди западната цивилизация да насочи вниманието си към тях.

— Май ще се наложи да плуваме — обади се Николас, първите думи, които изричаше от близо час. Стигнали бяха някаква водна площ, навярно защитния ров, който някога заобикалял великия град. Годините го бяха запълнили с пръст и растителност, но заради пороя нивото на водата бе толкова високо, че не можеха да прегазят.

— Майка ми споменаваше за нещо като мост… При южната порта, доколкото си спомням. — Сегашният мост навярно силно се различаваше от модерното съоръжение, съществувало по нейно време, но все пак си струваше да го потърсят, ако не за друго, то поне за да избегнат тварите, които навярно плуваха из рова.

За да запълни мълчанието и да престане да надава ухо към свистящия дъжд, заради който листата съскаха като безброй сърдити змии, Ета реши да смени темата:

— Къде си пътувал с Джулиън?

— Тук и там.

Ясно. Още не се чувстваше готов да говори за Джулиън, така че нямаше да настоява, при положение че темата очевидно бе болезнена. Но пък този период от живота му живо я интересуваше.

— Според мен сте били на прав път. Не знам дали сте уцелили правилната година, но съм почти сигурна, че първата следа сочи към „Гнездото на Тигъра“. Джулиън е загинал именно там, нали?

Николас прокара длан през късата си коса и кимна.

Ета несъзнателно закърши пръсти.

— Майка ми е виновна, нали? За всичко. Задето се е налагало да пътуваш с него, задето е загинал…

— Мога да простя на майка ти, че е действала както е смятала за редно, макар да не ми допадат методите й — отвърна Николас. — Но съм сигурен, че ако проследим историята до корена й ще установим, че виновен е единствено Айрънуд.

Винаги Айрънуд.

— Не знам откъде да започнем — продължи той, като задържа един клон, за да може Ета да мине. — Старецът ни прати в Бутан, понеже бе попаднал на сведения, според които монах заварил млада русокоса жена в една от тукашните пещери. Жената така и не излязла от пещерата. С Джулиън бяхме убедени, че и това пътуване ще е безплодно. През годините сме ходили къде ли не — от Мексико до Индия и до онази ледена пустош, която май наричате Аляска.

Ета кимна.

— Не ми е… не ми е лесно да говоря за това — гласът му за миг бе заглушен от нов тътен. — Известно време бях сляп за ролята, която ми бяха отредили. Опитвах се да си внуша, че придружавам Джулиън не като негов слуга, а като брат, приятел и защитник. Той като че ли действително ме възприемаше като свой довереник, но… опасявам се, че съм твърде горд. Започна да ме тормози мисълта, че всъщност му служа единствено като камериер. Стигна се до там, че го възневидях. Точно преди да умре му съобщих, че повече не желая да пътешествам, че искам да се измъкна от клопката на робията. Айрънуд бе обещал да ми осигури определено положение, стига да се завърна в лоното на семейството, обещал ми бе чудеса, приключения, въобще всичко, което може да замае главата на едно четиринадесетгодишно момче. Но истината е, че така и не получих свобода. Получавах заповеди. Не получих нужното обучение, нито списък с действащите проходи — вероятно се е страхувал, че ще се измъкна и ще изчезна завинаги. Разбираш ли?

Разбираше. Сайръс бе изпечен манипулатор. Навярно не би се посвенил да му обещае и луната, само и само да го накара да тръгне с Джулиън.

— Исках да мога сам да избирам. Да си изградя свой живот, да чувствам, че държа щурвала в собствените си ръце — така, както се чувствах единствено със семейство Хол, когато плавах под командването на капитана.

— Как реагира Джулиън, когато му каза, че не искаш повече да пътуваш?

Николас дълго мълча.

— Напомни ми, че съм подписал договор и че нищо, дори общата ни кръв, не би склонило Айрънуд да го развали. Че това бил смисълът на живота ми, че така стояли нещата. Ужасно съжалявам, приятелче, и така нататък. Не смятам, че сърцето му беше черно, просто твърде дълго бе слушал подобни оправдания както всички останали от клана.

Ета изгаряше от желание да го хване за ръката, но прегърбените му рамене я плашеха, струваше й се, че не иска да бъде докосван.

— Твърде скоро осъзнах грешката си. Възнамерявах, щом се върнем в осемнадесети век, да напусна семейството, да си намеря място в родната ми епоха и си надявах, когато се върнем… — гласът му заглъхна. — София още ли е убедена, че нарочно съм го оставил да падне?

Ета трепна издайнически.

— Казах й, че е невъзможно.

— Нима? — той отмести поредния клон. — Не я виня. Вероятно всички са знаели, че нямам търпение да хвърля хомота. Така и стана, благодарение на изгнаничеството ми. Случвало се е… случвало ми се е да се питам дали несъзнателно не съм го оставил да падне, понеже съм се досещал какви ще са последиците.

Ета поклати глава.

— Не. Даже София е наясно, че е било злополука.

— Но въпреки това ме смята за виновен — довърши той. — Аз също. А понеже съм пълен глупак, въпреки всичко го възприемах като брат. Обичах го и го ценях не по-малко от Чейс, който ми е брат по всичко, освен по кръв. Но Джулиън далеч не ми отвръщаше със същото.

Ета се опита да си припомни какво бе казала София — че Джулиън настоявал останалите да се държат с Николас като с негов брат, но явно желанията му са останали само на думи, след като не бе показал братски чувства.

— Това не означава, че си глупак — изсумтя тя и отметна няколко мокри кичура от лицето си. — Заслужаваш точно толкова обич и уважение колкото всеки друг човек.

Не разбра дали я е чул, понеже Николас не отговори, само вдигна лице към дъжда, сетне продължи мълчаливо напред.

— Трябваше да го спася — промълви след известно време. — Преди малко, когато реших, че си изчезнала… споменът за Джулиън се пробуди с пълна сила. Сграбчи ме и отказа да ме пусне дори след като се уверих, че всичко е наред.

Пристъп на паника, изненада се Ета. Или ехо от ужасен спомен? Това обясняваше острата му реакция.

— Осъзнах, че не бих могъл да те предпазя от всичко, и това ме побърква — продължи той. — Но искрено съжалявам задето ти наговорих такива неща.

— Аз пък се побърквам, когато се държат с мен като с дете — отвърна тя. — Знам, че не го направи нарочно и че в твоето време нещата стоят другояче, но нищо не може да ме вбеси повече.

Николас кимна.

— Знам. Държах се безразсъдно.

Ета сви рамене.

— И на мен не са ми чужди безразсъдните мисли, повярвай ми. През по-голямата част от живота си бях убедена, че майка ми съжалява, задето ме е родила, и затова се държи така хладно. Затова е вечно студена и критична. Но знам, че не е така. Когато бях малка, мама беше… много различна. И винаги ми е давала всичко, което поискам. — Като изключим, че пропусна да ми каже за семейната дарба. Тя погледна Николас в очите. — Това не съм го казвала на никого. Досега никога не съм го изричала с думи, дори наум.

— А сега, когато знаеш истината?

Ета, свела поглед, за да не цопне в някоя кална яма или вада, внезапно долови нещо пъстро с периферното си зрение. Побърза да клекне в калта и го дръпна надолу. Николас се приземи на колене и изохка от изненада. Нещо бе привлякло погледа й. Надигна се леко и надникна през храстите. До момента вървяха по ръба на защитния ров, следвайки градските стени, поне доколкото можеха, понеже джунглата всячески се стараеше да ги скрие от погледа им. Но ето че сега съзря нещо различно от безкрайната зеленина. Приведе се напред, разтвори завесата от листа и клони и видя жълтеникавокафяв плат. Движение.

Хора.

Трябваха й няколко секунди, за да осъзнае какво вижда. В нейно време будистките монаси носеха роби в ярки, наситени цветове — от шафраненожълти до тъмнооранжеви. Тези бяха в по-убити, жълтеникави тонове, опръскани с кал, и лепнеха, мокри, към телата на мъжете, които бързаха да се приютят под грамадната порта в отсрещния край на рушащия се мост.

— Навярно това е мостът, за който е говорела майка ти — прошепна Николас в ухото й.

Ета кимна. Това май бе единственият брод през защитния ров, който още не бе рухнал, макар джунглата да правеше всичко възможно да го събори.

Монасите като че ли обсъждаха какво да правят. Единият вдигна ръце и посочи към джунглата, като че ли точно към скривалището им, и Ета и Николас се хвърлиха на земята.

— Не може ли просто… да продължим напред? — измърмори тя.

Николас вдигна вежда.

— И според теб няма да се изненадат, като ни видят?

Добре де, прав беше. Ако пътуването във времето изискваше да се слееш с обстановката, действително щеше да е трудно да обяснят какво правят в камбоджанските джунгли.

— С нас няма пазител, който да обясни присъствието ни — продължи тихо Николас. — Ако срещата ни събуди любопитството им и я опишат някъде и тези писания бъдат намерени…

Щяха да променят хода на историята. Навярно незначително, но Ета не бе склонна да рискува бъдещото — нито своето, нито неговото.

Нямаше как да прецени колко време са чакали — достатъчно дълго, че да задряма, облегната на гърдите на Николас, притиснала буза в голото му рамо. Събудиха я гласове. Топлата, твърда опора зад гърба й внезапно изчезна — Николас се бе изправил. Монасите бяха напуснали подслона и се насочваха към моста.

Ета разтърка лице, заслушана в тихия говор и шляпането на краката им върху влажната пръст. Проследи ги с поглед — монасите намериха пътека от другата страна и джунглата в миг ги погълна и скри от поглед. Бяха десетима. Николас изчака още няколко минути, за да се увери, че от града не се задават други, и когато реши, че е безопасно да тръгват, помогна на Ета да се изправи. Тя предпазливо стъпи на ранения си крак.

— Добре съм — каза, като видя, че Николас я поглежда тревожно. Щеше да се справи.

— Майка ти май е истинско страшилище — отбеляза Николас, като я хвана за лакътя, за да й помогне да прескочи едно паднало дърво, а след това така и не я пусна. — Революция, световна война, джунгла — направо се плаша какво ни чака.

— Париж — прошепна Ета. Така живо помнеше картината с Люксембургската градина, че буквално усещаше уханието на тревата, на дърветата, на безкрайните лехи с цветя. Тук, след дъжда, миризмата на разложение бе още по-задушаваща. Заради тежките облаци нощта бе подранила, разперила бе дълги пръсти в небето и между дърветата вече притъмняваше. Интересно какво свързваше майка й и семейството й с това място.

— Мили боже. Нека позная — Френската революция? Режимът на терора? — Николас се почеса по носа. — Не съм сигурен, че съм готов да се простя с главата си заради пустата астролабия.

Ако се съдеше по досегашните им приключения, Ета не би се учудила, ако действително се окажеха в опасна близост до някоя гилотина, ей така, като допълнително предизвикателство. Разбираше, че смисълът на препятствията бе да разубеди евентуалните преследвачи… ама все пак.

Протегна ръце, после и гръб. Щом майка й бе достатъчно корава, за да се справи, значи и Ета нямаше да се огъне.

А после ще се прибера у дома — помисли си тя. — У дома, при мама, и… какво друго?

— Защо ми се струва, че долавям известно нетърпение? — пошегува се Николас и се усмихна бегло. При вида на тази усмивка Ета усети как нещо я стопля, връхлетя я споменът за меките, нежни устни върху нейните.

— Не ми е… чак толкова неприятно — призна тя за пръв път. Не можеше да отрече, че тази необикновена дарба бе едновременно въодушевяваща и абсурдна, страховита и прекрасна и караше сърцето й да препуска. Събуждаше желанието й да напусне затворения кръг на струните и конкурсите, и безкрайните репетиции. Караше я да се чувства силна и способна, задето бе оцеляла дотук, задето продължаваше да оцелява, изостряше любопитството й за всички загадъчни епохи, които, стига да поискаше, бяха разпръснати като колода карти пред нея — можеше да избере която си поиска.

А Николас ме целуна.

И тя него.

При това не под напора на обстоятелствата. Не в миг на опияняващо облекчение, или поне не изцяло. Целувката им бе напълно естествена и истинска. Инстинктивно бе доловила, че отношенията им се променят, задълбочават се по начин, за който не смееше и да се надява. И може би действително бе родена за пират, защото бе готова да се бори със зъби и нокти, преди да се откаже от богатството, което бе намерила.

Хвърли бърз поглед към Николас, към изсечения му профил и в главата й изневиделица заседна неочаквана мисъл, която така и не успя да изтика. Идеалното, най-удобно решение и тя усети как се вкопчва отчаяно в него.

Ако Сайръс действително се канеше да го накаже, задето бе позволил на Ета да се измъкне с астролабията, тогава… Може би наистина трябваше да тръгне с нея, за да се спаси от гнева му. Да се върне с нея в бъдещето, където да се радва на всички модерни чудеса, които Ета приемаше за даденост. Да си намери работа, да продължи образованието си, да…

Повече да не види Чейс и капитан Хол. Нито семейството, което си бе създал. Да не получи кораба, за който така отчаяно копнееше.

Осъзнаваше, че е егоистично да иска Николас да замине с нея, и макар желанието й да се диктуваше предимно от грижа за свободата му, усещаше, че не е готова да се раздели с него завинаги, да не знае каква е съдбата му, да не чуе никога повече онова тихо стенание, което се бе откъснало от гърдите му, докато я целуваше. Макар да не се заблуждаваше, че нейното време бе пострасистка утопия, в която никой няма да го закача или тормози заради цвета на кожата му, все пак не беше осемнадесети век. Там действително можеше да има живот, живот, на който сам да бъде господар.

Въздъхна и докосна нежно ръката, хванала лакътя й, за да я задържи, ако се подхлъзне по влажните, обрасли с мъх камъни.

Не можеш да решаваш вместо него. Всеки сам кове съдбата си.

А тя трябваше да върви напред. Нейният дом бе Ню Йорк, дебютът, майка й, Алис и…

Въздухът бе захладнял след бурята и Ета потрепера. Николас я притисна до себе си и заедно, рамо до рамо, тръгнаха по пътеката към арката на първата каменна порта. Ета изви шия, за да хвърли последен поглед към огромното лице, обърнало взор към буйната растителност, която неумолимо превземаше пукнатините между камъните. Заострените върхове на кулите, изградени от стъпаловидно наредени каменни люспи, приличаха на лотосови пъпки.

— Да починем малко — предложи Николас, когато се скриха под арката.

Дъждът бе утихнал до ситна мъглица — не вали, а плюе, обичаше да казва Алис в такива случаи, — но от дърветата и полуразрушените стени се стичаха безброй вадички. На Ета й се искаше да изцеди водата от мократа си рокля, но предпочиташе да не спират. За пръв път в живота си усещаше колко ценно е времето и не искаше да го пилеят. Трябваше да бързат. Защо тогава душата й ликуваше, задето забавят крачка дори само за няколко минути?

Защото щеше да разполага с кратък миг, в който да е до него, да усеща кожата му до своята, да чува мислите му. А имаше и друга причина, друга мисъл, която навярно се бе въртяла в главата й през цялото време, изчаквайки търпеливо да бъде чута: колкото по-скоро намереха астролабията, толкова по-скоро щеше да се наложи да замине. А при положение че Николас многократно бе казвал, че не възнамерява да пътешества повече, раздялата щеше да е завинаги.

Престани.

— По-добре да вървим. — И по-добре да престане да обмисля невъзможни варианти. И да престане да се мотае, понеже не е готова да се откаже от онова, което се зараждаше между тях.

Мамо. Колкото повече разсъждаваше върху безразсъдния си план, толкова повече се убеждаваше, че се налага да приключи с всичко за по-кратко време от седемте дни, които им оставаха. Нужен й бе елементът на изненадата, за да се върне в бъдещето и да измъкне майка си, да не говорим, че й трябваше време да разбере къде точно я държат.

— Ета, моля те, знам, че губим време, но трябва да хапнеш нещо, а и искам да се уверя, че наоколо няма никого. Ще ида да потърся прохода. А ти се погрижи за… раната.

При умолителния му тон възражението застина на устните й. Но когато Николас понечи да тръгне, вперил поглед към града, тя го хвана за китката.

— Не искам да се разделяме. Моля те… остани. Ще си почина няколко минути, ще хапна, а после ще го потърсим заедно.

Изражението му омекна.

— Добре, Ета. Добре.

Ета седна в калта и облегна гръб на едната половина на портата, а Николас — на другата. Чак сега разбра какво е правил, когато я бе оставил край потока: дълбал бе купички от дърво. Протегна едната, за да събере малко дъждовна вода в издълбаната й сърцевина, и я подаде на Ета. Тя пресуши водата на една глътка и на свой ред протегна купичката към небето. Николас затършува в подгизналата торба, извади мократа си риза с печално изражение и й подаде малка, ярка на цвят чепка банани.

Тя лакомо дръпна първия и побърза да начупи меката сърцевина на парчета. Николас се подвоуми дали да изстиска ризата, но се отказа и я нахлузи както си беше. От арката се процеждаха капки, танцуваха в мътната светлина и глухо капеха по камъните. Водата се стичаше по пътеките, утъпкани от хиляди стъпки в хода на стотици години. Присвила очи, Ета забеляза, че в една от по-отдалечените постройки са прораснали бледи дървета и рушат цели участъци от стената с корените и клоните си.

Скоро птиците отново зачуруликаха и Ета затвори клепачи, вдиша с наслада влажния въздух. Когато отвори очи, Николас я наблюдаваше с неразгадаемо изражение, свил колене към брадичката си.

Стори й се, че се отдръпва, че вълните на мислите му го отнасят и побърза да се хвърли след него, за да го върне в настоящето.

— Хей, може ли една целувка?

Зарадва се, че все още бе в състояние да го изненада. Замисленото му изражение трепна и той изненадано се изсмя.

— Не знам дали е разумно. Така никога няма да си тръгнем.

Ето, дръзката извивка на усмивката му. Кръвта й забуча и макар тя да го бе подкачила, сега се изчерви от скрития намек. Уви, усмивката изчезна точно толкова бързо, колкото се бе появила. Николас посегна към ранения й крак, за да огледа драскотината. Поклати глава и внимателно разви мократа превръзка. Едната му ръка хвана глезена й, погали извивката на костта, а другата проследи мускула, като внимаваше да не докосва неравната червена рана. Ета усети как кожата й настръхва под допира му. Някъде дълбоко в корема й започна да дълбае непозната болка, премина в изгаряща горещина, която се надигна към гърдите й, към шията и лицето, докато накрая цялото й тяло пламна от болезнената потребност да го докосне на свой ред.

Николас се приведе и съвсем леко долепи устни към синината на пищяла й, която Ета дори не бе забелязала до момента.

— Не си виновен ти — прошепна тя. Ако бе внимавала повече, нямаше да настъпи змията.

— Вероятно ще се съглася с теб след известно време — прошепна той с устни върху кожата й, — но за момента ми позволи да се отдам на угризения.

Тя му се усмихна мило и се надигна на колене. Изпълзя до него и чу как дишането му се накъсва. Погледна я в очите. Ръцете му се свиха върху коленете и когато Ета притисна длани върху тях, усети, че пръстите му треперят.

Вдигна дясната му ръка и целуна нежно разранените, набраздени от белези кокалчета, и когато Николас потръпна, тялото й откликна със същия трепет. Пусна ръката му и обви коленете му с ръце.

— Караш ме… — Николас не довърши, понеже Ета се наведе и го целуна съвсем леко по устните. И когато той не се отдръпна, когато вдиша дъха му, го целуна отново, този път малко по-настойчиво. Усети, че се опитва да измъкне ръце изпод нейните, но тя не му позволи и със задоволство отбеляза смаяното му изражение. За миг се замисли дали не заменяше една страст с друга — екстаза от изявите на сцената с това странно усещане за свобода, за необузданата, непозната нейна същност, която се проявяваше само в негово присъствие. Николас я караше да се чувства смела, позволяваше й да бъде себе си, без да поставя условия и без да съди и Ета чувстваше, че животът й се променя и намества, и превръща в нещо далеч по-красиво и сияйно.

— Значи и ти чувстваш същото? — прошепна той толкова тихо, че в първия момент й се стори, че й се е счуло.

Опря нос в неговия и цялото й тяло запя, заликува в малка, съвършена симфония от щастие.

— Пусни ме — изрече той дрезгаво, макар да бе достатъчно силен сам да издърпа ръцете си. Мислите й затанцуваха в шеметен танц — желание, объркване и отчаяние.

— Ета…

Николас се наведе към нея и устните му уловиха нейните в дълга целувка, докато тя не се задъха, останала без дъх. Придърпа я към себе си и тя пусна ръцете му, обгърна прекрасното му лице в шепи, остави пръстите му да се заровят в косата й, ръцете му — да обгърнат раменете й. Ако в този момент небето се продънеше, нямаше да усети бурята, погълната от страст. Времето се опитваше да я дръпне назад, настойчиво и упорито, но тя копнееше да остане тук, да вдишва уханието на морето в кожата му, да притиска лице във вдлъбнатината в основата на шията му, където бузата й прилягаше съвършено, сякаш това местенце бе създадено именно за да приютява нея и само нея. Ако на този свят съществуваше място, където можеха да се скрият и времето да ги забрави, то Ета жадуваше да го открие.

Николас дишаше така тежко, че сърцето му блъскаше в ребрата й. Навярно и нейното думтеше по същия начин. Изви глава и прокара устни по извивката на ухото му, впила пръсти в силните мускули на гърба му.

— Не бива — прошепна той умолително в косата й. — Не бива да усложняваме нещата още повече.

Твърде късно.

Какво всъщност правеше тя — измъчваше се сама, вкусваше нещо, което не можеше да има? Можеше да се пребори, трябваше да пребори тази сила, която я теглеше към него, която ги впримчваше в копнеж. Привличане. Ета щеше да се върне у дома, той също, и онова, което ги притегляше един към друг, щеше да се стопи в разстоянието и времето, и смъртта.

Когато си се родила, той е бил мъртъв от стотици години.

Изобщо не се предполагаше да се срещнат. Може би затова копнежът й по него бе така болезнен — защото бе невъзможно да са заедно, а и двамата бяха твърде упорити, та да търпят някой да им казва какво може и какво не може да правят.

Но точно в този момент не й пукаше.

Точно в този момент и на него не му пукаше.

Така и не разбра кой пръв протегна ръце към другия, знаеше само, че отново се целуват, и то така, че дробовете й пламнаха, а тялото й изгаряше от болезнената жажда да го притегли по-плътно до себе си. Гърбът й опря в мократа каменна рамка на портата и вече усещаше вкуса на бурята в целувките му, бушуващите ветрове на отчаянието и безсилието, същите, които беснееха и в нея.

Устните му, нежни и меки, се притискаха в нейните, ръцете му се вкопчиха в рамката на вратата, уловиха я в сладостен капан. Усещаше, че изцяло се е предал на насладата да я открива частица по частица. Пръстите й се вкопчиха в мократа му риза. Светът избледня и изчезна, сякаш бе прекрачила през поредния проход.

Проход.

Придърпа го по-близо и се опита да изтика всичко останало от съзнанието си. От гърлото на Николас се откъсна тих, жаден звук.

Астролабията.

Плъзна ръце около кръста му, пръстите й затърсиха топлата гола кожа под ризата му.

Мама.

— Ета — шепнеше той, сякаш името й бе забранена тайна. — Ета… трябва… прохода…

Нямаме време.

— Знам — успя да отвърне тя с устни върху неговите. — Но…

Нямаше сили да го отблъсне, да сложи край, макар да знаеше, че краят е неизбежен. Дори и в този миг тази мисъл я изпълваше с отчаяние, с непоносима трескавост. Вкопчи се в него още по-силно, отказа да го пусне.

Нямаме време за това.

Трябваше да спрат така, както бяха започнали. Заедно.

Усети как движенията му се забавят, опияняващите целувки замират.

Нямаме време за нас.

Тя въздъхна разтреперано и извърна лице. Николас се наведе и отпусна глава в шепа, съвсем задъхан.

— Както виждаш, оказах се прав — каза след малко с глух глас. — Трябва… Трябва да тръгваме, преди Айрънуд да прати някой пътешественик подире ни. Ако вече не го е направил.

Ета кимна, без да вдига поглед от мокрите камъни и ручейчетата дъждовна вода, които пълзяха между тях. Защо трябва да е така — стрелна я мъчителна мисъл. — Защо точно той? Защо?

— Знаеш ли накъде трябва да вървим? — попита той тихо. Вдигна ръка, като да погали лицето й, но после я отпусна, сякаш бе размислил.

— Мисля… мисля, че трябва да стигнем при Терасата на слоновете — отвърна Ета след миг. — Това изобразяваше картината на мама — гледка към терасата, някак отгоре. Но не знам къде точно се пада самата тераса.

— Няма значение, има как да разберем. Предполагам, сме достатъчно близо, за да чуем резонанса — той извади хармониката и духна. Повикът на прохода му отговори два пъти по-силно, отекна шумно между голите камъни. Ета напрегна слух, вслуша се в множеството пластове на дивия зов, за да се ориентира откъде идва. И долови нещо ново, някакво жужене, което не бе чувала досега.

Цялото й тяло се напрегна.

— Не ти ли звучи по-различно?

— Звучи ми точно толкова отвратително колкото всеки път. — Николас преметната торбата през рамо. — Тръгваме ли?

Ета се постара да преглътне непонятната тревога и тръгна след него през изоставения град. Интересно колко ли време е било нужно на джунглата да заличи следите от човешки живот? Съжаляваше, че не помни защо точно са били изоставени двата града, но като че ли ставаше дума за война, за приливите и отливите на властта, които в крайна сметка унищожаваха и най-великите цивилизации. Ако не беше резонансът, едва ли щеше да успее да намери прохода. Макар Роуз да й беше показвала карти на града, да й беше посочвала къде точно са били разкопките, ако изобщо е имало разкопки, сега пътеките бяха почти изцяло скрити от храстите, някогашните дървените постройки се бяха превърнали в развалини, така че с мъка разпозна храма „Байон“, когато минаха покрай него.

— Това е храмът „Байон“ — поясни тя, когато забеляза възхитения поглед на Николас. — Мама твърди, че по кулите са издялани над двеста лица. Според някои учени голяма част изобразяват владетеля, който построил града, Джаяварман VII.

— Определено е държал да го запомнят — отбеляза Николас. — Но пък е хубавец. Как мислиш бих изглеждал аз върху някоя от тия кули?

Ета се разсмя.

— А аз?

— Не бих понесъл мисълта лицето ти да краси тия колони. Сам-само, изоставено, та само джунглата да му се възхищава — той поклати глава. — Никога. Няма да позволя. Но съм склонен да се съглася някой художник да те превърне в галион[1], така че част от теб винаги да пори морските вълни, където ти е мястото.

Ета така се смая от пламенната му реч, че изгуби и ума, и дума. Забелязал, Николас сведе глава и се смръщи от смущение.

— Добре — рече тя. — Но само при условие че ми дадеш меч. А може би и превръзка на окото? Ти прецени как ще изглеждам по-страховито в очите на бъдещите ти жертви.

— Става — съгласи се Николас на наречието на моряците. — Само като те видят, сърцата им ще се свият от ужас.

Ета се усмихна доволно.

Барелефите по стените на храма бяха потъмнели от дъжда и пълзящите растения, но Ета успя да различи нещо като пазарище — хора, които разменяха и продаваха стоки, а над главите им плуваха риби. Следвайки неясната пътека в калта, минаха забързано покрай образите на маршируващи воини, придружени от слонове, покрай сцена, изобразяваща огромна риба, погълнала елен, сетне покрай кралско шествие. Дъждът бе измил всякакви следи от присъствието на монасите, но Николас така и не можеше да се отпусне, така и не свали гарда, докато не зърнаха изтъканата от светлина стена над Терасата на слоновете.

Същата, която майка й бе нарисувала и закачила над канапето във всекидневната.

Терасата на слоновете се намираше съвсем близо до… до… Името й убягваше… До „Фимеанакас“, първия храм в града. Онзи, в който бе погребано свещено дърво и в чиито разкопки уж бе участвала майка й. Ета огледа подозрително стръмните стъпала, опасващи стената на храма. Камъкът изглеждаше почти червен на фона на пищната сива конструкция отгоре.

Какво свързваше семейството й с това място?

Обърна се към повдигнатата площадка пред тях и пое протегнатата ръка на Николас, който вече се катереше нагоре. Някога владетелят излизал на тази тераса, за да приветства победоносните си войски. Околовръст, в самите подпори, бяха издялани слонове. Изглеждаше сякаш терасата лежи върху гърбовете им.

— Възкачи се на раменете на паметта — прошепна Николас. Нещата като че ли се навързваха — слоновете се славеха с дългата си памет, — но това не обясняваше защо въздухът трептеше и подскачаше така неравномерно пред входа на прохода. Гръмовният му вой почти успяваше да заглуши някакъв втори, по-нисък тон. Като пулс, уловен на необичайно място в тялото.

— Какво има?

— Нищо, просто… — Ета се обърна бавно назад към града, вгледа се в дърветата, които сякаш бяха прекрачили стените, в изваяните в камъка лица, които я наблюдаваха със спокойни, ведри усмивки. Кога отново щеше да види подобна гледка — този град в точно този момент, преди туристите да го завладеят?

Никога.

Ето това бе голямата опасност, голямото изкушение на пътуването във времето — шансът, свободата, хилядите възможности да заживееш другаде, да започнеш отначало. Красотата, която ти се разкрива, стига да поспреш и да погледнеш. И това напълно компенсираше останалите рискове — да се изгубиш, да попаднеш във враждебна ситуация, да се натъкнеш на пропаднал проход.

— Да вървим — промълви Николас и й подаде ръка.

Отново я обзе мъчителен копнеж за музика. Притисна пръсти към тялото си и си представи каква непозната дълбочина и топла, страстна жизненост би изтръгнала от струните. И когато прекрачи от влажния въздух на джунглата в електрическата, тръпнеща прегръдка на прохода, искрено страдаше, че никога повече няма да види това място.

[1] Декоративна фигура, поставяна на носа на кораба. Обикновено се дяла от дърво и изобразявала женска фигура или митично същество. — Б.пр. ↑

ПАРИЖ

1880 Г.

ПЕТНАДЕСЕТ

Ета установи, че лежи на тревата под гъста сянка. Ушите й пищяха, главата й пулсираше, но беше в съзнание. И не просто в съзнание, но и без неприятните гадене и замайване, които съпътстваха предишните й преминавания през проходите.

Поизправи се и измъкна червеното листо, вплело се в косата й. Прохладният есенен въздух се процеждаше през огнените листа над главата й и буквално сияеше в златисто. Когато се обърна, забеляза, че пред нея се простират Люксембургските градини като прелестно видение в топлата следобедна светлина.

— Права беше — обади се Николас, облегнал гръб на същото дърво, и разтърка лице. — C’est le Jardin du Luxembourg.

Ета не успя да сдържи усмивката си.

— Я повтори.

— Pardon?

Повтори — помисли си тя. Устата му сякаш омагьосваше френските думи — звуците проникнаха в тялото й като топъл мед.

— C’est le Jardin du Luxembourg — повтори той послушно, видимо объркан.

— Според теб кой ден е днес?

— Същият, в който се събудихме в Лондон — отвърна той. Явно се досещаше какво си мисли.

Подгъвът на роклята й бе разпран на няколко места, а светлосиният й цвят почти не се виждаше, понеже бе придобила кафявия оттенък на кална река. Ботушите й бяха покрити със засъхнала кал и пръст и нямаше нужда да докосва косата си, за да разбере, че стърчи във всички посоки.

Николас побърза да се огледа, за да се увери, че никой не ги наблюдава, сетне се захвана да укротява къдриците й, да събира косата й отзад на тила, като внимаваше да не докосва голата й кожа. Извади панделка от чантата и върза косата й на ниска опашка. А Ета, разтреперана, се бореше с желанието да се облегне на рамото му и да увие ръце около тясната му талия.

Седем дни. Все по-малко.

— Тръгваме ли? — попита тя.

— Иска ми се да действаме бавно и предпазливо — каза Николас. — По-добре да не вдигаме много шум.

А Ета искаше да е сигурна, че нищо не го заплашва.

Интересното бе, че дори когато подминаха последните дървета и излязоха на пътеката, Ета все така не можеше да се ориентира в кой момент от миналото са попаднали. Модата на дамските тоалети й напомняше за края на деветнадесети и началото на двадесети век — ярки, тесни жакети с дълги поли, надиплени отзад или украсени с няколко пласта волани, така че да подчертаят естествените извивки на тялото. Косите бяха прибрани под шапки и бонета, украсени с панделки и цветя.

Мъжете, които ги придружаваха или играеха на карти и шах по пейките, бяха в костюми и с цилиндри. Неколцина се разхождаха около езерцето с бастунчета в ръка. Между художниците с триножници тичаха дечурлига, по пейките бъбреха жени. Въобще сцената не се различаваше кой знае колко от Люксембургските градини в нейното време. В дъното на градината, отвъд езерцето, се виждаше самият дворец, точно толкова царствен, колкото го помнеше, сякаш цяло едно крило от Версайския дворец се бе отчупило и изтърколило дотук.

— Би трябвало всичко да е наред — отбеляза Николас тихо. — Важното е да не поглеждаме никого в очите…

Внезапно, като изстрелян от пружина, Николас хукна. Само преди миг стоеше до нея, неподвижен като мраморна статуя, а в следващия тичаше, прескачаше лехите с цветя, разлюлял пъстрите им главици. Разпищяха се жени, развикаха се мъже, но Николас дори не си направи труда да следва многолюдната пътека около езерцето, а мина направо през водата, зашляпа напряко и изскочи от отсрещната страна. Две момченца понечиха да последват примера му, но бяха спрени навреме от бавачките си.

За миг Ета замръзна, протегнала ръка след него. Възрастен мъж с добродушно лице притисна нещо студено в дланта й. Монети.

— Чакайте, не! — възрази тя и понечи да му ги върне. — Не съм… Няма значение.

Пъхна монетите в джоба си и хукна след Николас, като се опитваше да не се замисля върху факта, че току-що я бяха сбъркали с просякиня. Е, за всяко нещо си има първи път.

Не беше трудно да проследи тъмната му фигура през тълпата — Николас тичаше покрай статуите на френските кралици към алеята, която щеше да ги отведе към улицата. Накрая спря, но заради широките му рамене Ета така и не разбра какво е преследвал, докато не спря зад него, заобиколена от насъбралите се зяпачи.

Тичал бе след жена — възрастна жена, ако се съдеше по леките бръчки, но елегантна и изправена. Тъмната й кожа имаше оттенъка на плодородна пръст, косата й бе прибрана под семпла шапка. В сравнение с останалите жени наоколо, облеклото й бе твърде обикновено, сякаш бе униформа.

В краката й се търкаляше преобърната кошница. Ета се втурна да събере изпопадалите консервени кутии. Когато се обърна, Николас бе сложил ръка върху рамото на жената и говореше с дрезгав глас на френски:

— Je suis vraiment désolé. Je croyais… ma mère…

При тези думи стреснатото изражение на жената омекна.

— De rien. — Усмихна му се и го потупа по ръката. — Ти es un cher garçon.

Ета изправи кошница и безмълвно й я подаде. Николас изглеждаше напълно съсипан, не можеше да си поеме дъх.

— Au revoir — каза жената и им помаха.

— А… ъ… au revoir — повтори Ета и загледа как жената се отдалечава.

Николас гледаше втренчено след нея и се олюляваше. От панталоните и обувките му се стичаше вода.

— Да не привличаме внимание, а? — подкачи го Ета.

Той не отговори — стоеше като вкаменен.

Май не беше зле да продължат нататък, за да не ги забележат пазители или полицаи. Ета го хвана под ръка и го поведе встрани от пътеката, между дърветата и одеялата на излезлите на пикник семейства, докато не забеляза познато място — фонтана „Медичи“ и дългото, продълговато езерце отпред.

Насочи едрото му тяло към най-близката пейка.

— Добре ли си?

Николас поклати глава и преглътна мъчително.

Ета затършува в торбата, за да потърси нещо за хапване. Николас като че ли беше в шок. За съжаление, не намери нищо.

— Ей сегинка се връщам.

С монетите, дадени й от възрастния човечец, и с помощта на жестове успя да купи хляб и малко шише лимонада от близката сергия. Един любезен господин от опашката се опита да й помогне с превода и дори й даде няколкото монети, които не й достигаха.

Когато се върна при Николас, той вече се беше окопитил, крачеше неспокойно и се оглеждаше за нея. На лицето му се изписа такова облекчение, когато я видя, че тя се втурна към него, като внимаваше да не разлее лимонадата.

Николас взе хляба и бутилката от ръцете й, сложи ги на пейката и уви ръце около тялото й. Ета се надигна на пръсти, прегърна го през раменете и направи онова, което копнееше да направи още когато го остави при фонтана: притисна го силно към себе си, докато тялото му не спря да трепери.

Не й пукаше как изглеждат отстрани. След известно време стъпи обратно на пети, пусна го и посочи хляба.

— Да знаеш, че здравата се охарчих! Така че искам да изядеш и последната троха.

— До троха — съгласи се той и й отчупи едно парче. Седна на пейката и се огледа смутено. — Трябва да призная, че се учудвам как не са ни сметнали за скитници и не са ни изхвърлили.

Ета реши да не споменава откъде има пари за хляб и лимонада. Вместо това загледа с любопитство гримасата, която се изписа на лицето му при първата глътка.

— Господи — закашля се той и се удари с юмрук в гърдите. — Кога ще спре да щипе?

— Обиколил си света, а не си пил лимонада? — пошегува се тя. — Какво? Само бира и вино, така ли?

— По-добре, отколкото заразена вода. — Той разчупи малкото хлебче на две и поднесе своята половина към устата си. По лицето му се разля задоволство и Ета потръпна от радост.

— Какво се случи преди малко? — попита тя нежно.

Николас въздъхна дълбоко и зарея поглед към водата.

— Стори ми се, че онази жена… видях я как бърза през парка и в първия момент реших, че е майка ми.

Светът като че рязко се сви около тях, пристегна болезнено раменете й и я остави без дъх.

— Знам, че звучи налудничаво, а и беше дяволски опасно, но приликата бе направо поразителна. Естествено, не беше тя. Отдавна е починала. Наясно съм с това, но се почувствах сякаш… — той сплете ръце в скута си и поклати глава. — Почувствах се сякаш облаците на миналото са се разчистили и са ми я върнали.

Ета се облегна на рамото му. Не й хрумваше какво да каже.

— Знаеш ли какво се е случило с нея?

Николас кимна.

— Докато скитах с Джулиън, Хол продължил да търси вместо мен и открил, че е починала в Южна Каролина през 1773 година от треска. Сама — отвърна той, като се запъна на последната дума. — Дори не знам къде е погребана. Хол реши, че ще е твърде опасно да се опитвам да намеря гроба въпреки документите ми.

— Много съжалявам — прошепна тя.

Николас зарови лице в косата й.

— Малко са нещата, за които съжалявам в тоя живот — промълви той, — и може би трябва да съм благодарен, че скърбя само за нея. Но макар да обвинявам Айрънуд, не мога да простя на себе си. Не биваше да приемам предложението му и да се впускам в пътешествия. Ако не бях тръгнал, вероятно щях да я намеря навреме и да откупя свободата й. Джулиън нямаше да загине, а аз щях да съм свободен от оковите, които проклетото му семейство непрестанно се опитва да ми надене.

Ета прекрасно знаеше какво е да таиш угризения, да ги носиш дълбоко в душата си. Бе готова на всичко, само и само да изживее отново онези последни мигове с Алис, но дори и това бе невъзможно. Не би могла да съществува два пъти на едно и също място, в една и съща година.

Но Николас не бе пътувал до 1773 година. Или поне не се бе задържал там.

— Няма ли проход към тази година? Знам, че не можеш да спасиш Джулиън, защото това би променило твърде много неща. А ако майка ти е била болна, навярно не би могъл да й помогнеш. Но може би… може би, ако отидеш да я видиш, това ще донесе утеха и на двама ви?

Николас поклати глава.

— Точно към тази година няма проход. Разсъждавал съм хиляди пъти по този въпрос — мислих дори да оставя съобщение в миналото на Хол, да му заръчам да не ми позволява да тръгна. Но колкото и да съжалявам за избора си, не мога да постъпя толкова егоистично. Не мога да рискувам да предизвикам такива промени.

— Значи, когато ми каза, че не мога да спася Алис, си говорел от личен опит.

— Не ти казах цялата истина, а трябваше — промълви той.

Явно бе предпочел да пази този спомен заровен дълбоко в съзнанието си като остра кама, която бе обвил в безброй изолиращи пластове, та да не се нарани. Ета го разбираше.

— Това може лесно да се поправи — отбеляза тя. — По-рано не си разполагал с астролабия.

Николас изправи гръб и се дръпна назад. Май за пореден път бе успяла да го шокира.

— Ета…

— Не, не ми клати глава, сякаш е невъзможно. Не е невъзможно. Можем да отделим малко време и да направим един проход, преди да…

— Преди да я върнем на Айрънуд? — довърши той, а очите му блеснаха подозрително.

Тя кимна, колкото и да й бе неприятно да лъже.

— Нещата са по-прости, отколкото си мислиш.

Николас стисна мрачно устни. Защо отказваше да повярва, че това бе съвсем реална възможност, че би могъл да има всичко, което желае? Защо проявяваше такава неохота? Вярно, казал бе, че не иска да пътешества повече, но едно последно пътуване, за да види майка си, да бъде с нея и да успокои съвестта си — не си ли струваше?

— Както и да е, трябва първо да намерим проклетия уред, а, за щастие, вече разчетох следата. — Николас сложи длан върху каменните перила, опасващи езерото. — Всъщност ти ни доведе точно където трябваше.

— Искаш да кажеш… — Ета проследи погледа му към фонтана._ — Занеси монета на вдовстващата кралица._

— Фонтанът „Медичи“, построен по заръка на Мария Медичи, вдовицата на Анри IV, нали така? Джулиън веднъж ме доведе тук, търсеше някакво момиче, което видял случайно на улицата. Ако мъжете от клана Айрънуд си приличат по нещо, то е, че обичат да поучават околните и да им изнасят ненужни лекции по история.

Ета кимна. Каменните скулптури на фонтана бяха изящно издялани — някои върху колоните, други, по-малки — между тях. Композицията в центъра изобразяваше как Полифем изненадва Ацис и Галатея — грамадният бронзов циклоп Полифем надничаше иззад една скала, а обречените влюбени бяха изваяни от бял мрамор.

Майка й бе специализирала реставрация и консервация на произведенията на италианския Ренесанс, в който бе влюбена. А изкуствената пещера на фонтана видно черпеше вдъхновение от същия период. Връзката беше повече от очевидна.

Николас въздъхна тежко и зарови лице в длани. Ета го погали по косата. Не можеше да прецени кое го бе разстроило повече — фактът, че бе привлякъл толкова внимание или че си бе позволил да таи такива смели надежди. А когато той не вдигна глава и мускулите му си останаха изопнати и напрегнати, тя дръпна едната му ръка и сплете пръсти в неговите. Усети как лекичко стисва ръката й в отговор.

— Отнеси монета… — измърмори тя. Естествено, нали хората пускаха монети във фонтаните, за да им се сбъдне желание. — Май си прав.

Извади хармониката със свободната си ръка и я поднесе към устните си. Раменете й се изопнаха в очакване на оглушителния вой.

— Чакай — спря я той, преди да е духнала в хармониката, и я хвана за китката. — Ета, трябва да ти кажа нещо…

Рязкото изпукване на прохода ги накара да скочат на крака. Хармониката изхвърча до самия ръб на водата и Ета понечи да се хвърли след нея. Но преди да успее да скочи, ръката на Николас се стрелна и я натисна обратно на пейката. Той се заоглежда трескаво.

— Не… — започна тя. Не успях да изсвиря. Но щом проходът вече виеше, тогава…

Иззад фонтана се показаха две фигури, пуснаха чантите си на земята и смъкнаха саката на черните си смокинги. Единият, висок мъж с кестенява коса, дръпна папийонката от врата си и звучно се засмя на нещо, казано от другия — по-нисък, русокос млад мъж. И двамата бяха привлекателни, а в чертите им имаше нещо познато, макар Ета да не се сещаше откъде ги познава. Тъмнокосият вдигна глава и студеният му син поглед се втренчи в нея.

Трудно бе да се каже кой бе по-изненадан: Николас, който изохка стреснато, Ета, когато установи, че мъжът има очите на Сайръс, или мъжът, който пребледня като тебешир и викна:

— Роуз?

Николас я дръпна и изсъска една-единствена дума:

— Бягай.

Дългите му крака с лекота поглъщаха метрите, принуждавайки я да ускори крачка, за да не изостане. Посетителите в градината, които тъкмо се възхищаваха на залеза, се разбягаха от пътя им.

— Роуз! — викна мъжът след тях. — Роуз!

— По дяволите — изруга Николас.

При звука от изстрела парижани се пръснаха във всички посоки като изтръскани от торба цветни пера. Звънна втори изстрел, ожули кората на дървото до Николас и посипа дъжд от листа и парченца кора. Без да се замисли, Ета се пресегна и бръкна в торбата. Стисна дръжката на пистолета и го изтегли навън. В горната му част стърчеше нещо като кука — палецът й я улови, дръпна я назад и с леко натискане на спусъка Ета стреля.

Костите й се разтресоха от вибрацията, ушите й писнаха от оглушителния трясък. Но ефектът бе мигновен. Пътешествениците се отказаха да ги преследват.

— Дявол го взел! — изруга Николас и се обърна да я погледне. — Хареса ти, нали?

Ета сви рамене. Може би съвсем малко. Достатъчно, че да иска да опита отново и този път да се прицели. Здравият разум обаче надделя и без да спира да тича тя предаде пистолета на по-добрия стрелец от двама им.

Николас се насочи към зелената морава, минаха между дърветата, излязоха от парка и хукнаха през улицата. Вървеше пред нея, следвайки извивката на шосето, като проправяше път между стреснатите минувачи с широките си рамене, сетне рязко сви в тясна уличка. Приклекна зад купчина дървени сандъци и тя последва примера му, макар дробовете й да се свиваха така мъчително, че я беше страх да не повърне.

— Дявол го взел — измърмори той отново. Трепереше по-силно отпреди, а пръстите му попипаха някаква драскотина на рамото. Нима куршумът го бе одраскал?

— Кой беше? — изпъшка Ета, като се опита да надникне иззад сандъците.

Николас облегна глава о влажната каменна стена.

— Баща ми. Огъстъс Айрънуд.

Ета се бе досетила — видяла бе очите на мъжа, разпознала бе изражението на Сайръс, носа и веждите на стареца върху непознатото лице. Видяла бе и болката, изписала се върху това лице, когато мъжът извика името на майка й.

— Добре ли си? — тя докосна ръката му.

— Не му е за пръв път да се опита да ме убие — отвърна Николас с привидна небрежност, — но да се надяваме да е последният. Исусе, не очаквах да го видя отново. Проклето пътуване във времето, проклет…

О, господи — досега не се бе замисляла, че дори след като някой пътешественик умре, пак има шанс да го засечеш в миналото. Проходите те връщаха в определена година и място, но не и на конкретна дата. Що за съвпадение да пристигнат тук по същото време, когато някаква отминала версия на баща му също бе решила да пътува насам?

— Каква ирония… — Николас тръсна глава и се обърна към нея, към пръстите, които галеха лицето му. Сетне улови ръката й и сплете пръсти с нейните. Втренчи поглед към отсрещната стена, очевидно разкъсван от емоции.

Защо майка й би скрила астролабията в място и време, до които кланът имаше достъп? Явно отговорът бе друг.

Затвореше ли очи, опиташе ли се да си представи стената с картините, да проследи хронологията на историите, разказвани от майка й, Ета неизменно стигаше дотук — до Сорбоната, където Роуз бе следвала история на изкуството. Това бе последният елемент от пъзела.

Не.

Ета се изправи толкова рязко, че Николас се извърна стреснато. Картината на Люксембургските градини не беше последната — майка й бе споменала, че иска да я смени, че на нейно място ще сложи сирийската пустиня.

Разказала й бе историята за обеците, за пазара в Дамаск, за жената, която й ги продала. А майка й, както започваше да става ясно, не беше от хората, които правят нещо без причина.

Слушаш ли ме, Ета?

Няма да забравиш, нали?

— Не забравяй, истината е в преданията — изрече бавно Ета. Какво означаваше това — че думите и разказите имат по-голяма тежест от написаното?

Възможно бе майка й да е преместила картината, след като бе написала писмото. А може би умишлено е вмъкнала фалшива следа, в случай че Айрънуд успее да разчете указанията и надуши следите й. И в двата случая в момента бяха в грешния град, в грешното време.

— Трябва да се върнем — прошепна тя. — Пропуснали сме нещо. Не е трябвало да идваме дотук.

— Но нали каза, че… — челото на Николас се смръщи неразбиращо. — Сигурна ли си?

— Напълно. Можем ли да се доберем до прохода към Ангкор?

— Винаги можем да опитаме.

Както се опасяваха, след стрелбата в парка беше пълно с полиция. Ета усети неприятна тръпка при мисълта, че случаят ще се появи във вестниците, че има свидетели, че ще остане следа. Толкова се стараеха, а сега…

— Не се тревожи — отвърна Николас. — Струва ми се, че може би е трябвало да се случи.

Тя го погледна изненадано. Гледаха да не навлизат в самата градина, а вървяха по периферията, провираха се между дърветата по външния периметър. Униформите на полицаите се сливаха с тъмните костюми на мъжете, които даваха показания и обясняваха какво се е случило, а на техния фон рязко се открояваха цветните петна на дамските рокли.

— В писмото си Върджил пише, че моят… Че Огъстъс зърнал Роуз в Париж. Може би е ставало дума за тази среща?

Може би. Макар да й звучеше като пълна лудост. Ако се замислеше, така излизаше, че реално няма избор и свободна воля, че пътят им е бил предначертан още от самото начало.

— А може да е съвпадение — измърмори Николас.

Проходът жужеше тихо и кротко къдреше въздуха.

Николас я накара да изчака няколко минути, докато обиколи между дърветата с изваден пистолет, за да се увери, че са сами. Когато най-после прекрачиха прага, тесният обръч на прохода отново се стегна около тялото й като задушаваща прегръдка, но поне другите й сетива останаха незасегнати.

Проходът я изхвърли грубо и Ета залитна към каменните плочи, размахала ръце, за да се задържи на крака. Олюля се под собствената си тежест и успя да се спре едва в последния момент — пръстите на краката й се заковаха на самия ръб на терасата. Отпусна се тежко на земята, за да не падне по лице.

— Ета? Къде си?

Явно тъмнината пред очите й не бе остатъчен ефект от преминаването през прохода — небето бе черно като въглен.

Същия ден — помисли тя уморено, — но друг час.

Тежки облаци затулваха луната и звездите. В тъмнината сетивата й рязко оживяха, долови сладникавата, нездрава миризма на джунглата, която едновременно гниеше и цъфтеше. Чуваше как ситни капчици дъжд трополят по камъните и листата. Усети ръцете на Николас, който се придвижваше опипом и случайно докосна косата й.

— Моля се на Бог да си ти, а не някой тигър.

Ета се разсмя. Сякаш в отговор на смеха й един от облаците се отдръпна услужливо и пропусна тъничък лъч лунна светлина, който се прокрадна надолу и посребри локвите.

— Бързо, къде е хармониката? — обади се Николас.

Той духна силно и целият подскочи, когато проходът нададе пронизителния си рев.

Слухът й, и без това чувствителен, сега бе изострен допълнително, понеже не можеше да използва зрението си. Спомни си онези случаи, в които Оскар й демонстрираше нова техника и я караше да затвори очи, за да може да напрегне слух и да долови разликата в тона или звука. Този път ясно различи отделните пластове на звука, сякаш бяха различни секции в оркестър.

Значи беше права.

— Чуваш ли? — обърна се тя към Николас.

— Чувам само чуковете на Сатаната и бойните барабани на пъкъла.

Ета му изшътка.

Той се размърда нетърпеливо.

— Не искам да прозвуча грубо, но може би…

— Чуй — нареди му тя и започна да тананика в тон с ниското ръмжене. Звукът внезапно се промени и тя го последва, извиси глас едновременно с пронизителните трели, които ушите му не бяха успели да различат.

Всяка от портите издаваше какофония от звуци, така различни една от друга, в такава различна гама, че Ета се ядоса на себе си, задето не се бе заслушала по-рано. Сега ясно чуваше двата зова, вплетени в един. Два прохода.

— Значи има още един — измърмори Николас. — Едва го чувам…

Ета се завъртя в опит да разбере откъде се носи звукът, но той се блъскаше в каменните стени, отскачаше и отказваше да разкрие източника си.

Николас се заоглежда трескаво, търсейки ивицата трептящ, просветващ въздух на входа на втория проход.

Сетне се обърна към нея с усмивка на уста.

— Знам къде е.

— Не ти вярвам! — възрази Ета, вдигна се на пръсти и на свой ред се огледа.

— Струва ми се, че този път ми се полага една точка — настоя Николас, очевидно развеселен от гнева й.

— Ти какво, точки ли броиш? — тросна му се тя.

— А нима ти не броиш?

Добре де.

— Лондонския го разгадах аз.

— Но парижкия го намерихме заедно, а онзи в Ню Йорк го откри Айрънуд, така че за него никой не получава точка. Така че сме едно на едно, пирате. Равен резултат.

Всъщност… това не звучеше толкова страшно.

— Откъде си толкова сигурен за сегашния?

— Може да имаш уши на куче, но аз имам очите на ястреб — отвърна Николас и посочи към върха на храма „Фимеанакас“. Стотици стръмни стъпала водеха към главния вход… към трептящата пелена от въздух, която блещукаше като изрязана от звездното небе. — А онова там, струва ми се, е проходът, който търсим.

ДАМАСК

1599 Г.

ШЕСТНАДЕСЕТ

Николас си помисли, че тайната на успешното преминаване през проходите и безопасното приземяване от другата страна се крие в положителната нагласа и доброто равновесие.

Прекрачиш ли уверено прага, трептящият въздух те побутваше съвсем леко, така че излизаш от другата страна с лека засилка, вместо като изстрелян от оръдие. Тъмнината и неприятното стягане нямаше как да се избегнат, но ако знаеш какво да очакваш, умът успяваше да се нагоди.

Ета изохка тихо, когато краката й удариха земята, и двамата внезапно се оказаха обвити от хладен, сух въздух. Николас неволно я стисна за ръка, докато се ориентират къде са попаднали.

Този път не бяха на ръба на скала. Не ги бяха застреляли, нито проболи с меч или щик. Не се бяха озовали в пълно с крокодили блато, нито насред пренаселен пазар или горяща сграда. Би трябвало да се чувства благодарен. За съжаление, чувстваше се напълно смазан.

Нямаше как да разбере колко е часът, ясно бе единствено, че е нощ — навярно същата, в която бяха напуснали Камбоджа. До слуха му достигнаха далечни гласове, приглушени от разстоянието или изречени на непознат, напевен език, който не разбираше. Струваше му се, че въздухът е подправен с аромата на най-благоуханни и редки подправки, при това така щедро, че почти усещаше вкуса му върху небцето си. Ветрецът носеше странни миризми, едновременно познати и непознати — на топлата пот на товарни животни и на пушек, примесени с нотки на опияняващ цветен аромат.

Скоро очите му привикнаха с тъмнината и той започна да различава формите около себе си. Помещението бе просторно. В отсрещния край имаше богато резбовано дървено легло, а също и нещо като писалище или може би маса — така бе отрупано с предмети, че му бе трудно да прецени.

Ета се завъртя из стаята и внезапно дръпна чаршафа, с който бе покрит един от столовете. След миг дръпна и втори и разкри ниска масичка, затрупана с вестници и книги.

— Нечий дом? — предположи Николас. Входът на прохода продължаваше да бучи зад гърбовете им. Звукът така и нямаше да заглъхне съвсем, но след около час щеше да започне да отслабва.

— Май да — съгласи се Ета и пристъпи към леглото. — Виж, кибрит — вдигна малка кутийка. — Виждаш ли свещи?

По негово време кибритът бе непознат, но Джулиън му бе показал как се ползва — как да удари тънката клечица в грапавата ивица. Хитра работа. Докато се радваше на този малък лукс и пърлеше пръсти в опит да запали няколкото полуизгорели свещи, Ета тръгна към прозорците, закрити с капаци.

— Недей… — той я хвана за ръката. — Изчакай.

Не биваше да рискуват да ги види минувач.

Ета отстъпи, вдигнала ръце.

— Добре, добре. Да запалим ли огън?

Николас хвърли поглед към малката камина, но поклати глава. Нямаше да е зле да си осигурят още малко светлина, но димът можеше да привлече нежелано внимание.

— Засега не. Ако ти е студено, аз ще те стопля.

Ета се засмя и го побутна игриво. Жегна го смътно разочарование, а сетне и изненада при вида на светналите й очи, блеснали като пламъчетата на свещите.

Престани, нареди си той и дръпна следващата покривка — отдолу се показа кожено кресло с доста европейски вид. Нима има значение, че и тя чувства същото, че го гледа сякаш бе най-голямото богатство на света? Защо бе толкова нетърпелив да й отдаде сърцето си, след като знаеше, че нямат бъдеще?

И въпреки това образите, които нахлуваха неканени в съзнанието му, не му даваха мира, проблясваха като слънчеви лъчи върху тиха вода — споменът как тялото й се разтапя под ръцете му, вкусът на устните й — на дъжд и пръст и неописуема сладост…

В стаята имаше безброй огледала и портрети в рамки, покрити с платно, свалени от кукичките си и облегнати на стената. Английски дами от неговото време, напудрени и нацупени, френски принцеси, потънали в коприна, страстни испански красавици. Очевидно собственикът на къщата ценеше красотата и всячески се опитваше да се заобиколи с нея, да я притежава. А най-много от всичко като че ли обичаше пейзажи със зелени пасища. Николас обърна следващата картина и направи отвратена физиономия… поредната сцена с кротки овчици на покрита с цветя поляна.

Обърна гръб на картините и се насочи към нещо продълговато, прилично на покрита с платно пейка. Дръпна платното и се озова на сантиметри от разтворената паст и дългите, заострени като нокти зъби на грамаден тигър.

Николас се препъна и падна назад върху пъстрия килим, просна се по гръб напълно зашеметен, а отгоре му се посипа дъжд от ситни прашинки.

— Ето че най-после ще видиш тигър отблизо — Ета го заобиколи и понечи да мине напред. Ръката му се стрелна и сграбчи глезена й като менгеме. Това момиче бе лудо, ако смяташе, че ще й позволи да направи и една крачка…

— Препариран е — тя го погледна с развеселена усмивка. — Колкото и отвратително да звучи, кожата му е свалена и натъпкана с пълнеж, та да изглежда като жив. Ето, виж.

Николас си пое рязко дъх, а Ета най-небрежно погали главата на тигъра. И действително, тигърът не трепна. Дори не мигна. Беше мъртъв.

— Според теб какви са шансовете и майка ти да е мъртва и препарирана?

— Доста големи, мен ако питаш — Ета му показа снимка на възрастен мъж, облечен като изследовател от началото на двадесети век, с пушка в ръка. Тигърът лежеше в ботушите му, а до него се усмихваше малко русокосо момиченце, което силно напомняше на жената от снимката на Сайръс. Роуз.

Май се досещаше от кого Ета бе наследила нехайното си отношение към опасностите.

Тя се поколеба за миг, преди да прокара ръка по извития гръбнак на животното. Козината му бе оранжева, нашарена с красиви черни ивици чак до лапите. Николас, който така и не бе зърнал тигъра в джунглата, го заоглежда с почуда. Чел бе за менажериите в Европа, виждал бе описания и гравюри на екзотичните зверове, но да види сам, с очите си…

И все пак, редно ли е да отнемеш живота на такова силно животно, само и само да си повишиш самочувствието?

— Това май обяснява връзката на мама с Камбоджа. Аз пък се надявах, че Бенджамин Линдън е бил будист. Хубавичко ще я скастря за тая работа — зарече се Ета и потупа нежно главата на звяра. — По мое време тигрите са застрашен вид.

Аха… ясно.

— Възрастният господин вероятно е прадядо ти, поне доколкото сме наясно с детството на Роуз — отбеляза Николас и й подаде снимката. Ета присви очи и прокара палец по прашната повърхност.

— Личи му — каза тихо, вгледана в лицето на Бенджамин Линдън. — Има нейните очи. Нейната уста.

Черти, които и тя бе наследила. Снимката едновременно я радваше и натъжаваше — най-после се бе натъкнала на доказателство за съществуването му, доказателство, че е имала и други роднини, освен майка си.

— Алис е права. Трябвало е да я унищожат — измърмори тя.

— Астролабията ли? — попита Николас след кратко колебание.

Тя кимна и чувството за вина, примесено с мрачни предчувствия, нахлу във вените му като тежка отрова. Предпочиташе да избягва темата, вместо да се замисля за предателството си, вместо да си представя разочарованието на Ета, когато Николас предаде инструмента на Айрънуд.

— Няма да можеш да я използваш — побърза да изтъкне той.

А и Айрънуд никога няма да ти позволи да избягаш. Нито ти, нито майка ти.

— Така е, знам, но не виждам изход, който да не предизвика огромни последици. Имам още няколко дни… не са много, но все пак… Трябва да измисля как да спася мама, без да връщам астролабията на Айрънуд — отвърна Ета, досетила се какво си мисли Николас. — А после ще трябва… да изчезнем.

Сърцето му остро се сви при тази дума.

— А цигулката? Концертите?

— Няма друг вариант, освен непознато бъдеще, каквото дори не мога да си представя.

Николас сви колене и ги обгърна с ръце. Дълбоко в себе си долавяше, че Чейс е прав, че двамата с Ета си приличат. Но от време на време, както сега например, когато Ета небрежно подхвърляше идеи, които той не разбираше, а му бе неудобно да пита, осъзнаваше с пълна сила колко различен бе произходът им, до каква огромна степен светът на всеки от тях бе оформен от мястото и епохата, в която бяха родени. Та тя знаеше неща, които той дори не можеше да си представи. Какво би могъл да й даде, освен няколко урока по история?

Излъгал бе, когато й каза, че не иска да знае какво предстои. Напротив, искаше. Дори ако това означаваше да живее със знанието за всичко, което липсва в живота му. Някаква непозната потребност се надигаше у него, потребност, която от дете бе свикнал да пренебрегва, но сега започваше да настоява за вниманието, от което винаги я бе лишавал.

Искам да знам. Искам да търся. Искам да откривам.

За пръв път, откакто Хол го бе отвел от студената, ужасна къща на Айрънуд, Николас усещаше полъха на нови ветрове, ветрове, които носеха промяна, които го тласкаха в нова посока. Можеше да има всичко, за което копнееше, дори и без собствен кораб — проходите можеха да го отведат навсякъде, където пожелае. А тя — жената, за която копнееше — щеше да е до него.

Погълнат от тези мисли едва сега забеляза кожения бележник с емблемата на рода Линдън, паднал на земята до масичката. Страниците бяха празни, още чакаха да бъдат запълнени с дати и спомени. Чакаха описанията на пътешествия във времето.

— Тази къща явно е принадлежал на семейството ти. Айрънуд е конфискувал имущество на другите кланове, но е възможно да не е знаел за нея.

Ета бавно се завъртя, бавно огледа стаята, вдиша въздуха, сякаш се опитваше да се слее с нея.

Николас сведе поглед към бележника в ръцете си.

Можеше да се върне в „Гургулицата“, макар да се съмняваше, че ще намери торбата и вещите си недокоснати. Ако старецът смяташе, че би могъл да ги използва, за да го манипулира, то със сигурност ги беше прибрал. Не, щеше да намери Чейс и Хол, да ги уведоми за намеренията си, а после…

Ще замина.

Обичаше първичната красота на морето както нищо друго на тоя свят. Дори когато морето му се гневеше, дори когато му напомняше за собствената му незначителност в лицето на бурната си ярост. Морето чакаше търпеливо, чакаше онези мъже, които бяха достатъчно смели, за да покорят блестящата му шир, мъже, които бяха готови да го използват, за да открият богатство, земи, себе си. Нима неговото време не криеше непознати места, острови и ледени кралства, които тепърва трябваше да бъда открити, пътища, които да бъдат очертани, за да скъсят разстоянията между цивилизациите? Нима подобно призвание нямаше да заглуши болката, която се разгаряше в душата му при мисълта, че тази следа бе последната, че това търсене, това кратко пътешествие през страха и чудесата наближаваше своя край?

Не — помисли си той и прокара опакото на ръката си през челото. Кой ще се чувства удовлетворен да броди из четирите краища на един малък свят, когато може да разполага с всичкото време? — Разбира се, че не.

— Я виж ти… — наруши мислите му Ета и приклекна до него.

— Какво има?

Тя се пресегна към нещо облегнато до задните лапи на тигъра.

Някакво създание, което приличаше на голям плъх или мишка, само че изправено на задните крака, обуто в червен брич с жълти копчета… с обувки… И ръкавици?

Ета го отупа от праха и най-неочаквано го притисна към гърдите си.

— Нещо, на което май не му е тук мястото — предположи Николас.

Тя кимна, върна препарирания гризач на пода и се захвана да смъква и останалите чаршафи, като ги хвърляше на земята. Така, както бе седнал на земята, пред Николас се разкриваше чудесна гледка към долната половина на босите й нозе. Жените от неговото време неизменно бяха покрити от главата до глезените, та му се бе наложило да впрегне цялата си воля и чувство за чест, за да не се зазяпва в изумително гладката кожа, която се разкриваше пред очите му от два дни насам.

Импровизираната превръзка бе започнала да се смъква и отдолу се показваше зачервената драскотина. Трябваше да… какво му бяха обяснявали за микробите и болестите? Да я… стерилизира с някакъв алкохол. Да я превърже с чисто парче плат и да се моли на Бог да не й остане белег.

Когато Ета се обърна към него и се облегна на писалището, Николас забеляза умората и изненадата, отпечатани дълбоко върху нежните й черти.

— Какво има?

Ета сви рамене.

— Не мога да чета мислите ти — отбеляза той. Тази къща принадлежеше на непознат и докато не се уверяха, че е собственост на семейство Линдън и че друг не можеше да я намери, Николас не би могъл да се отпусне.

Ета се усмихна леко.

— Понякога ми се струва, че можеш.

Вярно бе, че мислите им често се движеха в една и съща посока, но имаше моменти, в които Ета му се струваше точно толкова загадъчна, колкото звездите в небето. Изправи се и се приближи към нея.

— Не знам защо се разстройвам — подхвана тя, а пръстите й се заиграха неспокойно с краищата на панделката, с която Николас бе прибрал косата й. Той дръпна ръката й и я стисна между дланите си. Струваше му се толкова превъзбудена и настръхнала, че се опасяваше да не излети през прозореца. Освен това усещаше главозамайващото цветисто ухание, което го побъркваше, навяваше му мисли за копринен нощен въздух, за натежала като опал луна, а също и… — Всички пътешественици ли са такива? — тя посочи стаята около тях със свободната си ръка. — Колекционери? Туристи в далечни епохи? Пътуват, за да се позабавляват и да съберат сувенири, с които да се хвалят пред приятелите си? Да трупат чужди спомени — тя вдигна парче пергамент. — Погледни, някой си е купил билет за „Титаник“, а отсреща има сандък с надпис „Помпей“, който отказвам дори да отворя. Има ли смисъл в цялата работа, освен да се развличат? София твърди, че защитават линията на времето, но на мен ми се струва, че защитават единствено собствените си интереси.

Действително изглеждаше сякаш стаята е колекция от трофеи от един разпилян живот. Предметите нямаха нищо общо помежду си, освен, разбира се, очевидната прилика — че принадлежаха към различни епохи. Причудливи часовници със съвършено изчистени линии, закачени по стените мечове, порцеланови фигурки, копринени халати и одежди, които надминаваха и най-необузданите му фантазии, стари вестници и бюлетини, съвсем пожълтели — всичко това лежеше едно до друго, сякаш присъствието му бе най-естественото нещо на света. Семейното богатство или семеен музей.

— Че какво лошо има в това? — попита Николас. — Забавленията са привилегия, която малцина могат да си позволят. Но със сигурност не е престъпление. Струва ми се, че и ти самата усети вълшебството на пътешествията. Нима това не е жажда за знания?

— Възможно е — отвърна тя. — Но ми се струва, че не с тази цел са създадени проходите. Градили са ги цели поколения пътешественици, нали така? Как са разбрали как да го правят и защо са спрели?

Николас пусна ръката й. Трябваше някак да насочи разговора към по-безопасна тема. Уви, Ета бе твърде умна, със сигурност щеше да прозре подлостта му, когато изтръгнеше астролабията от ръцете й. Вече му бе пределно ясно, че няма намерение да я върне на Айрънуд, напротив, очевидно възнамеряваше да я задържи за себе си, колкото и опасен и дързък да беше този ход, че ще се опита да я използва, за да се върне в своето време и сама да спаси майка си. И макар да се възхищаваше на смелостта й и да се ядосваше на безразсъдството й, Николас бе длъжен да я накара да разбере колко е наивно да вярва, че би могла да избяга от Айрънуд. Бягството на Николас можеше да бъде оправдано — последвал бе Ета, както му бе заръчано — и навярно щеше да остане без последствия, стига да се завърнеше с астролабията. Но нима Ета можеше да е сигурна в прошката му, след като възнамеряваше да му се опълчи?

Вероятно щеше да го намрази, задето я бе измамил. Но макар да бе готов да се примири с омразата й, не можеше да се примири с мисълта, че винаги ще е в опасност. Че Айрънуд ще стъпче свежия цвят на живота й и ще го погребе. Това бе единственият начин да я спаси, да спаси майка й и собственото си бъдеще, така че никой да не загине.

И Ета щеше да го разбере. Макар и след време.

Или поне така се надяваше.

— Защо, мислиш, са решили да пътешестват? — погледът на сините й очи бе мек и отнесен.

Ако друг бе задал въпроса, Николас навярно щеше да свие рамене и да замълчи, но Ета искрено се интересуваше от мнението му. А Николас напълно разбираше това желание да чуеш другия, да разбереш мислите му.

Желание. Умората бе смъкнала всички прегради, оставила му бе само най-първичните инстинкти. Копнееше за устните й, за докосването й, за доверието й, за ума й.

Да проникне в мислите й. Да бъде до нея. С нея. Невъзможно — напомни си той.

Май бе истински късмет, че не можеше да срещне себе си в миналото, защото се изкушаваше да се върне и да си тегли куршума, преди да сключи проклетото споразумение с Айрънуд.

— Кой мъж би устоял на изкушението за богатства, които само чакат да бъдат намерени? — той прокара палец по резбования ръб на дървеното писалище. — И коя жена? — добави, сетил се за София.

— Може би е така — отвърна бавно Ета и се обърна да разгледа документите на писалището.

— Не си ли съгласна?

— Не казвам, че не съм съгласна. Сигурна съм, че за мнозина от тях мотивът е бил именно такъв, особено за по-късните пътешественици. Но първите не са знаели какво ще намерят, нали така? Нужна е много смелост, за да се хвърлиш с главата надолу в неизвестното.

— Или страх и принуда — отвърна той многозначително.

Тя се разсмя.

— Съмнявам се това да ги е подтикнало… Или поне се надявам да не е било така. Та това са хора, които са преодолели невъзможното — намерили са начин да заобиколят всички закони на физиката. Открили са нови светове. Вероятно са се възприемали като откриватели или учени. А може би са считали, че са призвани да разберат какво ни очаква и да направят нужните промени. — Ета започваше да се пали, думите й звучаха все по-въодушевено. — Може би Алис е права — предизвикали са твърде много промени и нещата са излезли извън контрол.

— Призвание? — Николас не успя да прикрие ироничната нотка.

— Защо не? Не ти ли се вярва?

— Вярвам, че човек сам избира целите и посоката си, а не че съществува предначертан път, който само чака да стъпя на него.

— Значи, не смяташ, че си призван да плаваш с кораб?

— Не. Това бе единствената възможност, която ми бе предоставена. И в един момент видях, че ако положа нужните усилия, бих могъл да постигна нещо.

Странно как бе успял да сведе неясните си мисли до тази простичка истина.

— Харесва ми — продължи той, като се размърда неловко под изпитателния й поглед. — Харесвам предизвикателствата, пред които те изправя морето на всяка крачка. Морето ми позволи да видя много повече, отколкото съм мечтал, а и постоянно подхранва жаждата ми да видя още и още. И по някаква случайност се оказа, че ме бива в занаята. Но това не променя факта, че занаятът ми бе избран от друг. И този друг не е Божията ръка.

Ако Хол имаше някакъв бизнес нюх, щеше да цани Николас като чирак при някой търговец и да прибира припечеленото от него дотогава, докато Николас успееше да спести достатъчно, че да откупи свободата си. Вместо това още от самото начало свободата на Николас бе факт, а не непреодолимо препятствие, така че изобщо не му се бе налагало да се замисля по този въпрос. Семейство Хол ненавиждаха робството като институция — не само заради унижението на робите, но и заради вредното му въздействие върху робовладелците.

Като капитан Николас щеше да има възможност да се издържа, а също и да се докаже пред света. Като собственик на своя компания и на богатство, което надминаваше мечтите му, би могъл да остави свой отпечатък върху света.

Кажи й — заповяда си и ръцете му неволно се свиха в юмруци. — Кажи й истината, проклето копеле.

— Винаги съм смятала, че имаш ли талант за нещо, значи, именно с това трябва да се занимаваш — отбеляза Ета. — Аз самата точно така се забърках с цигулката.

— И смяташ, че цигулката е твоето призвание? Значи, все пак ще доведеш нещата до край?

Ръката на Ета, посегнала към лъскава дървена кутийка, която бе изровила изпод купчина дневници, замръзна.

— Мисля, че да…. Макар да не съм сигурна, че е възможно на този етап. Животът ми се промени из основи. Не знам дали изобщо бих могла да се върна към предишното си ежедневие. Но… може би и мен ме очаква нещо ново — нещо, което дори не съм си представяла досега.

Нещо, което не съм пожелавала досега.

— Бъди спокойна — отвърна Николас след кратка пауза, — на моя кораб винаги ще има място за теб.

Лицето й се озари от прекрасната й, мъдра усмивка.

— Ще ми позволяваш ли да се катеря по въжетата? Да свивам платната?

Той се изсмя гръмко.

— Категорично не!

Тя също се засмя.

— Изобщо не можеш да ме спреш.

Въпреки строгите гласове, които ехтяха в главата му и настояваха да прояви здрав разум, да се вслуша в собствения си съвет и да не задълбочава собствената си болка, Николас се пресегна и отметна кичурче коса от лицето й.

Мили боже, когато го погледнеше с този поглед, имаше чувството, че е пристъпил в синьо-бялата сърцевина на пламък. Тъмните й зеници се разшириха, зъбите й прехапаха ъгълчето на устните и в главата му неочаквано отекна мисълта, че ако някой трябва да хапе тези устни, то това бе само той и никой друг.

Той се смръщи и се дръпна назад с усещането, че едва е изплувал от дъното на океана.

— Какво… какво точно се очаква да правим тук?

— Не знам — отвърна Ета с дяволита усмивка. — Толкова си привлекателен, че на моменти напълно си губя ума.

Николас се обърна, уж да огледа стаята, но най-вече за да скрие усмивката си.

— Отсреща има някакво писалище. Не е изключено вътре да има нещо полезно, което да ни подскаже къде се намираме — предложи той. — Аз ще надникна в сандъка.

Ета кимна и запрехвърля купчините документи с подновен ентусиазъм. Тежкият дървен сандък с железен обков беше отключен, но освен няколкото торбички с лавандула, които все още излъчваха нежен аромат, вътре имаше само одеяла. Чу се остро издрънчаване и Николас стреснато се обърна — Ета се бореше с долното чекмедже на писалището.

Тя духна кичур коса от очите си.

— Заключено е.

Николас опита да го отвори, но макар да приложи цялата си сила и тежест, успя единствено да счупи металната дръжка.

— Ти какво, мислиш, че не знам как се отваря чекмедже, ли? — тя дръпна счупената дръжка от ръката му и поклати глава. — Защо ще оставят всички тези неща навън, та всеки да може да ги види, а ще заключат единственото чекмедже в стаята? Какъв е смисълът?

— Защото — чу се копринен глас откъм сенките — не всеки разполага с ключ.

СЕДЕМНАДЕСЕТ

Ета скочи стреснато назад и се блъсна в писалището. Ръцете й инстинктивно затършуваха за нещо, с което да се защити, пръстите й се заровиха между листата и след миг изтеглиха ножа за писма, който бе зърнала преди минути.

Погледна Николас и видя, че се изопнал като копие, а изражението му бе помътняло от убийствена решителност, каквато бе виждала само веднъж — онзи път, когато се бе хвърлил срещу нападателя й в Лондон. Той заобиколи писалището и застана до нея.

— Не мърдайте — непознатият говореше с тежък акцент, а думите звучаха сковано и неестествено. — Не бих се посвенил да убия двойка крадци.

— Кой сте вие? — обади се Ета и размаха ножа за писма, колкото и нелеп да бе жестът й.

— Би трябвало аз да задам този въпрос — отвърна мъжът и едва тогава пристъпи напред. Очевидно се бе промъкнал незабелязано и се бе спотайвал край стената.

Всъщност трудно можеше да се нарече мъж — дълбокият му глас силно контрастираше с пухкавото, кръгло лице, което подсказваше, че е горе-долу на тяхната възраст. Кожата му бе тъмна, очите черни и сурови под гъстите вежди. Дългата му бяла роба прошумоля, когато се приближи, а босите му стъпала потънаха в един от многото шарени килими. Облеклото му й се стори познато — наподобяваше одеждите, типични за Близкия изток от нейното време, макар да бяха доста по-пищни.

Боси крака. Въпреки мъглата на преумората, която й пречеше да разсъждава, тази подробност не й убягна и я накара да се замисли. Не бих се посвенил да убия двойка крадци… Нима това означаваше, че къщата бе негова? Вече по-отблизо Ета видя червените следи по бузите му, като че ли отпечатани от възглавница или чаршаф, мътния поглед на човек, който не се беше разсънил съвсем.

Но… нима тази къща не принадлежеше на клана Линдън?

Николас посегна към вътрешния джоб на сакото си и младият мъж вдигна зловещо закривено острие.

Работата никак не вървеше на добре — напротив, намирисваше на кръв върху красивите килими.

— Наредено ни бе да дойдем тук — отвърна Ета и двамата застинаха. — Роуз Линдън ни праща.

Непознатият рязко се приведе и скочи към нея.

— Наведи се! — викна Николас.

Ета се смъкна на колене, а юмрукът на Николас прелетя над главата й. Докато успее да се изправи на крака, двамата вече се търкаляха по пода, размахваха крайници, блъскаха се в краката на столовете и се опитваха да се цапардосат един друг. Някой събори меча и той отскочи към вратата.

— Престанете! — викна Ета. — Престанете веднага!

Със същия успех можеше да крещи на побеснели кучета — единственият начин да ги разтърве бе да се завре между тях и да рискува да бъде ухапана. Сграбчи сакото на Николас с две ръце и го дръпна рязко назад. Мускулите й се обтегнаха болезнено.

— Николас! Престани!

Разтреперан и задъхан, Николас притисна натъртените, разкървавени кокалчета на ръката си към устните. Но като видя, че Ета понечва да се приближи към непознатия, мигом се хвърли да я спре, ала тя тръсна рязко глава. Николас неохотно отстъпи и вместо това отиде да вдигне съборения меч.

— Името Роуз Линдън ви е познато, нали? — попита Ета и протегна ръка, за да му помогне да стане.

Непознатият се дръпна — очевидно жестът й не се прие добре.

— А Бенджамин Линдън? — Започваше да се тревожи да не би Николас да го е халосал така силно, че ушите му още да бучат. Жуженето на насекомите отвън проникваше и в стаята, която сякаш цялата пулсираше от звуци. Ета съжали, че не бе отворила поне единия прозорец, та да пусне наситения цветен аромат и да изпълни въздуха с нещо друго, освен страх и пот.

Младият мъж затвори очи и вдиша на пресекулки. Сетне проговори толкова тихо, че Ета се принуди да се приведе напред, за да го чуе.

— Abbi — каза той. — Татко. Младият мъж, Хасан, не й позволи да му почисти лицето — не й позволи дори да го последва навън, когато отиде за вода и чисти дрехи, така че Николас се принуди да излезе с него и да го наглежда, — но все пак й предаде меча си в знак на добра воля. Докато ги нямаше, Ета се опита да осмисли нещо, което й се струваше съвсем невъзможно.

Вярно, че времето бе относително, но… нима бе възможно прадядо й да има син на нейните години? Реално погледнато, Хасан бе чичо на майка й, което го правеше… неин прачичо? Или не, първи братовчед, но две поколения назад?

— Приличате на нея — обади се Хасан и притисна влажната кърпа към лицето си. — Сладката Роуз.

— Защото ми е майка — отвърна Ета. — Познавате ли я?

Момчето кимна, а очите му пробягаха към Николас, който стоеше смръщен зад Ета.

— Abbi… двамата с Роуз живяха тук известно време, преди той да остави къщата на Ummi — майка ми — а сетне, когато и тя почина, на мен. — Хасан поклати глава. — Наистина ли ви е казала да дойдете тук? Но… това е много странно, понеже тя самата дойде и си тръгна само преди няколко дни.

Стомахът на Ета се преобърна.

— Как така?

Нима Роуз се бе изплъзнала на хората на Айрънуд? Освободила се бе, но се бяха разминали?

Николас сложи ръка върху китката й и се обърна към Хасан.

— А Роуз… млада ли беше, или ви се стори по-възрастна, отколкото я помните?

О!

— Млада — отвърна Хасан и в гласа му се прокрадна подозрение. — Твърде млада, за да има дете на вашите години. Дойде с важна задача, но не ми каза каква.

Николас погледна стреснатото й изражение. Очевидно бе дошла не майката, която познаваше, не онази, която я бе отгледала. Поради странния ефект на проходите едва не се бяха сблъскали с младата Роуз, дошла да скрие астролабията.

— Защо не тръгнахте с нея? — полюбопитства Ета.

— Защото не мога. Някои биха казали, че съм… пазител, но освен да се грижа за къщата, не изпълнявам други задължения — отвърна Хасан. — Не откликвам на заповедите на Великия господар. Отказвам да бъда Айрънуд.

— Роуз остави ли нещо тук? — попита Ета и думите й почти се сляха от вълнение.

До този момент не й беше хрумвало, че може да изникне такъв проблем. Възможно ли бе майка й и Бенджамин Линдън да са предупредили Хасан за останалите кланове, да са му казали да се доверява само на Роуз, когато става дума за местоположението на астролабията?

Николас сграбчи Хасан за яката и го разтърси силно.

Прекрасно, точно от насилие имаха нужда.

Хасан облиза устни и очите му пробягаха из стаята. Водата от кърпата се стичаше по скулите му като пот.

— Отговори на дамата — нареди му дрезгаво Николас.

— Заклел съм се с живота си — заяви Хасан и пусна кърпата в легена. — Не мога току-така да ви повярвам. Може да не сте онези, за които се представяте. Има много хора, които искат да ме изиграят — да изиграят онези от нас, които все още са верни на семейство Линдън и неговите тайни.

— Разбрах, че трябва да дойда, понеже майка ми ми разказа една история. Всъщност разказвала ми е много истории, макар не всички да отговарят на истината. Но последната, която ми разказа, бе за жената, която й продала тези обеци на пазара в Дамаск. — Ета свали едната обеца и му я подаде. — Жената се казвала Самара.

Ръката на Хасан трепереше, когато пое обецата от Ета. Той прокара лекичко пръст по халкичката. Мълчанието сякаш се проточи цял час.

— Самара не й ги е продала. Даде й ги. Това го знам, защото Самара е моя съпруга, моята любов, а и аз самият бях там.

Хасан се приближи до писалището. Бръкна в деколтето на робата си и извади дълга, сребърна верижка, на която висеше тъничък сребърен ключ.

— Можехме просто да го разбием — измърмори Николас, втренчил поглед в чекмеджето, но Хасан пъхна ключа не в предната част на чекмеджето, а някъде под него — в ключалка, която дори не бяха забелязали.

Чекмеджето изщрака силно, резето се завъртя и то се отвори.

Николас се наведе над рамото на Хасан, за да надникне. Хасан го изгледа студено и затършува в чекмеджето. След миг намери каквото търсеше, изправи се и бутна чекмеджето с крак.

— Напомняте ми… — той протегна към Ета малък, кремав плик за писма.

Тя вдигна капачето и изсипа съдържанието му в дланта си. Първото, което изпадна от плика, бе черно-бяла снимка на майка й, много по-млада. Облечена бе в училищна униформа, а лицето й бе разцъфнало в миловидна усмивка. Косата й бе накъдрена и прибрана назад, ръцете й лежаха в скута. Усмивката й сякаш криеше някаква тайна.

На гърба на снимката някой бе написал: Роуз, 13 г.

След това вдигна писмо, адресирано до: Ета, сърце мое.

— Знаел сте за това писмо и въпреки това не ни повярвахте? — ядоса се Николас.

— Държиш се неразумно — скастри го Ета. — Как би могъл да е сигурен?

— Аз съм защитник на семейството — заяви Хасан и изпъчи гърди. — Роуз е любимата дъщеря на сина на Abbi, обичана от всички нас. Когато видях това момиче, си казах, че прилича на Роуз. Прилича на моя татко, англичанина. Има неговите очи с цвета на небето. Но в неговата страна мнозина носят този цвят. При последното си идване Abbi ми се стори стар като пустинята, Бадият аш-шам. Умът му бе объркан, уплашен беше заради страданията на клановете. Не бих рискувал живота й, ако не съм сигурен.

— Разбирам — отвърна Ета, трогната и благодарна, задето Хасан влагаше толкова страст и старание, за да защити човека, когото Ета обичаше. — Благодаря ви.

Тя приглади писмото върху коляното си и се огледа за нещо за писане. Ета, сърце мое… поредното нежно обръщение, което майка й никога не бе използвала по неин адрес. Николас побърза да й подаде писалка от чашката на писалището.

— Малко е опасно да се държат всички тия неща на показ — отбеляза той.

Хасан сви рамене.

— Ако някой открие къщата, ще бъде изгорена цялата, ведно със съдържанието.

Ета поклати глава и изрисува очертанията на сърце върху обърканите изречения и прочете онези, които разкриваха истинския смисъл:

Безкрайно съжалявам, но просто нямам друг избор. Опитах се да те защитя, но ако четеш това писмо, значи съм се провалила. Не се доверявай на никого, освен на хора с твоята кръв. Айрънуд ще унищожи бъдещето ти, ще заличи всички и всичко, за да спаси един-единствен живот, а драките не падат по-долу от него. Трябва да бъде унищожена. Никой няма правото да решава какво и как да се случва. Отнеси жасмин на невестата, която спи вечен сън под небесата, и потърси знака. Там ще дойда и аз, веднага щом мога. Прости ми. Обичам те.

Ета вдигна глава и с изненада установи, че плаче.

— Не разбирам. Какво означава това — че Айрънуд иска да спаси един-единствен живот? Чий живот? На Огъстъс? На Джулиън?

Николас, разбира се, знаеше отговора, но Хасан го изпревари.

— На първата му жена. Минерва.

— Какво? — Ета едва се удържа да не скочи към Николас, да го хване за раменете и хубавичко да го разтърси, за да й обясни защо изглежда толкова отчаян, сякаш целият свят бе рухнал.

— Значи иска всичко — пророни Николас. — Дявол го взел, мръсното копеле…

Хасан се прокашля и хвърли многозначителен поглед към Ета.

— За Минерва бил женен само няколко години, когато и двамата били млади — заобяснява Николас. — Не знам подробности, само онова, което ми е разказвал Джулиън. Оженили се по любов, което е рядкост сред пътешествениците, но времената били изключително бурни и трудни, между клановете бушувала война. Враговете му се възползвали, че Айрънуд я скрил нейде в миналото, за да я предпази от мъстта им, намерили скривалището й, изчакали да дойде година, към която не водел никой от съществуващите проходи, и я убили. С други думи, направили така, че да не може да предотврати убийството й, освен ако не предупреди себе си да се върне в 1456 и да изживее цялата година, за да е до нея, когато онези дойдат да мъстят. Това, естествено, щяло да промени съдбата му, да прекрои целия свят. Ако беше останал при нея, вместо да подклажда война и да налага терор, нямаше да успее да си спечели нужната власт и сподвижници, за да се превърне във Велик господар.

Господи. Писмото се изплъзна от ръката на Ета и тупна на пода.

— Предпочел е властта.

Но в това… в това нямаше никаква логика. Обичал бе тази жена така силно, че бе пожертвал синовете и внуците си в търсене на астролабията, за да може да я спаси, и същевременно бе предпочел да запази богатството си, властта и контрола върху клановете.

Излизаше, че единствено, което някога е искал, му е било отнето. Дали винаги е бил така свиреп, или именно смъртта на Минерва го бе лишила от човечност? Щеше ли да е друг човек, ако тя бе оцеляла?

— По-късно се оженил за жената, която родила Огъстъс и Върджил, но… господи! — възкликна Николас. — Явно е подразбрал кои събития са решаващи за успеха му и е установил, че все пак има вариант да се върне и да я спаси. Да предаде послание на самия себе си или дори да предаде астролабията на някогашното си „аз“. А срокът, който ни постави, 30 септември, Минерва е убита на 1 октомври. Очевидно възнамерява да действа веднага.

— Съществуват правила, но правилата могат да бъдат пренаписани, стига да държиш перото — кимна Хасан.

— Ако Айрънуд промени миналото, това не означава ли, че баща ти няма да бъде роден, а съответно и ти? — обърна се тя към Николас.

Той поклати глава.

— Не, означава единствено, че ще бъда отлъчен от своето време — ще бъда запокитен в онази година, която се явява последната обща точка между предишната и новата линия на времето. Бъдещето ми и това на пазителите, а също и твоето, ще бъде поставено под въпрос.

Възможно ли бе една-единствена промяна да нанесе такива катастрофални последици, възможно ли бе едно-единствено действие да обърка толкова много неща? Защо един живот да струва повече от други? Повече от живота на Алис и Оскар? Повече от живота на милионите, милиарди хора, които живееха и се трудеха на този свят, които чисто и просто нямаше да съществуват или поне нямаше да съществуват както досега?

— Онези aswaak — драки, както ги наричате — с нищо не са по-добри. И те копнеят за астролабията по същите причини — за да разрушат всичко, постигнато от Айрънуд, и да възстановят света такъв, какъвто го познават — рече Хасан. — Роуз повярва на пламенните им убеждения, повярва в каузата им, понеже мнозина от семейството ни бяха убити от Айрънуд, задето отказаха да ядат трохите му. Abbi буквално се поболя, когато Роуз замина да ги търси, но нима тя имаше друг избор? Айрънуд бе убил родителите й. Не можеше да прости на Abbi, че предпочита да се крие.

Значи баба й и дядо й — родителите на Роуз — не бяха загинали в катастрофа. Каква изненада.

— И все пак поведението й е било толкова крайно — прошепна Ета, като се опитваше да помири образа на тази сърдита млада жена с онази, която я бе отгледала. — Разбирам подбудите й, но… Да промени цялото бъдеще?

Хасан изцъка замислено.

— В началото драките искаха единствено да поставят Айрънуд на колене — да възстановят съвета на клановете, да спасят обичните си хора от робство. Разбирате ли, истинската, оригиналната линия на времето била именно онази, която познавали. Не е ли редно именно тя да пребъде, а не сегашната?

Това означаваше, че Ета бе израснала в променената линия на времето. И всичко, което познаваше, бе продукт на промените, наложени от Айрънуд в домогванията му за власт. В такъв случай коя линия на времето заслужаваше да съществува? Нейната? Тяхната?

Изведнъж умората съвсем я сломи. Имаше чувството, че главата й е натъпкана с памук, че коленете й са се превърнали в желе.

Стените на стаята рязко се наклониха, но миг преди да се свлече на земята, две силни ръце я подхванаха и я задържаха, докато черните петънца, затанцували пред очите й, не изчезнаха.

— Ета? — лицето на Николас изплува пред погледа й.

— Добре съм, просто…

Изражението на Хасан рязко се смени.

— Кой сте вие, та да се държите така фамилиарно с племенницата ми? Махнете си ръцете, ако не искате аз да го направя!

— Фамилиарно ли? — ахна невярващо Ета, но Николас я прегърна още по-силно и отговори:

— Неин съпруг.

Ета се задави. Николас я побутна предупредително, сетне обгърна раменете й с две ръце в демонстрация на любяща прегръдка. И дори не трепна, когато Ета го настъпи с всички сили.

Чакай, чакай, какво?

Но ако тази лъжа бе запалила фитила на гнева й, то въздействието й върху Хасан бе съвсем обратното — думите на Николас мигом потушиха възмущението, разкривило красивите му черти. Всъщност само донякъде.

— Не смятам, че Abbi би одобрил този съюз — заяви той.

— Защо не? — тросна се Николас.

— Защото ми се струва, че Ета предпочита да ви хвърли на лъвовете — отвърна Хасан.

Ета побърза да се измъкне от неудобната прегръдка. Колкото и да бе ядосана, нещо — навярно изражението на Николас, така уязвимо, каквото не го бе виждала досега, или фактът, че не би направил нещо такова без разумна причина — я накара да стисне зъби и да премълчи.

— Следващия път, когато се качим на кораб — усмихна се тя заговорнически на Хасан, — ще се погрижа някоя важна част от Николас да иде при акулите.

— Моряк значи — изсумтя Хасан и го изгледа изпитателно. — Пират, не се и съмнявам.

— Капер — поправи го уморено Николас.

— Чувал съм единствено за берберските пирати — заяви Хасан, без да откъсва поглед от Николас. — Никак не са дружелюбни към европейците, нали разбирате. Търгуват с роби и вкусовете им биват най-различни. Отвличат хора от Африка. Отвличат и от Европа. А момиче като нея струва много — вижте й кожата, косата, очите. Ще донесе хубава сумичка.

Ета ахна високо.

— Какво намеквате?

— Доколкото схващам, се опитва да разбере дали не си моя конкубина — поясни Николас с мрачна усмивка. — И дали не се нуждаеш от помощ.

— Не! — викна Ета. — Та ние дори не сме от онази епоха, а и как можа да ви хрумне, не Николас е способен на такова нещо…

Хасан видимо се успокои, а Николас побърза да сложи ръка на рамото й.

— Случват се и такива неща, затова се тревожа. В отсъствието на Abbi мой дълг е да ви защитавам. Но ако действително господинът е ваш съпруг, както твърди, значи отговорността пада и върху двама ни.

— Мога и сама да се грижа за себе си — измърмори Ета.

— Това е самата истина — потвърди Николас, а сетне се наведе да вдигне писмото. Погледна отново изреченията. — Всъщност доста бързаме. „Сладката Роуз“ е в ръцете на Айрънуд. Заплашва да я убие и няма да се поколебае да го направи, ако не разберем къде е скрила една определена вещ. Говори ли ви нещо това изречение? Отнеси жасмин на невестата, която спи вечен сън под небесата, и потърси знака?

— Баща ми обичаше такива загадки, но тази не съм я чувал — Хасан се обърна и тръгна с меки стъпки из стаята, ръцете му се спираха нежно и с обич върху всеки предмет. Вдигна снимката с убития тигър, бръсна няколко прашинки, сетне продължи: — Него вече го няма, но се надявам пак да го видя. Може би не какъвто го познавам, а като млад мъж, който за пръв път открива тази епоха. Възможно е да не ме разпознае, но аз няма да сбъркам. А докато дойде този ден, ще се грижа за семейството и ви каня да останете като мои гости. Когато отпътувам, можете да използвате дома като ваш собствен.

— Благодаря ви — отвърна Ета. — Но нима се каните да пътувате?

Разполагаха с… Колко ли дни оставаха до 30 септември? Само шест?

— Трябва да ида до Багдад да доведа жена си, братовчедке — обясни Хасан и на лицето му за миг се мярна глуповатото изражение на чисто щастие. Ета за пореден път се опита да прецени на колко години е и реши, че не може да е на повече от седемнадесет. — Самара силно ще се разочарова, ако ви изпусне. Отиде на гости при сестра си и новото й бебе. Ще остана в Багдад, докато продам индигото и перлите, и ще я доведа обратно веднага щом намеря керван, който да ни върне дотук.

— Търговец, значи — обади се Николас.

Хасан кимна и се усмихна малко накриво, понеже едната му буза бе започнала да се надува.

— Съвсем обяснимо. Abbi ми донесе много книги, научи ме на много езици. Английски, турски, френски, гръцки. И макар да не мога да пътувам като вас, той ми помогна да стигна далече на собствените си нозе.

— Радвам се, че се запознахме с вас — отбеляза Ета съвсем искрено. Развълнувана бе от мисълта, че във вените на този млад мъж тече нейната кръв, нищо, че представата й за света за пореден път бе разбита на пух и прах. — Кога възнамерявате да тръгнете?

— Трябваше да тръгна още преди седмица — отвърна Хасан, — но напоследък пустинята стана опасна. Затова изчаках, но навярно ще потегля съвсем скоро.

— Така ли? — учуди се Николас. — И коя е тази пустиня?

Хасан едва не изпусна снимката и се разсмя изненадано.

— Може би сега е моментът да се запознаем като хората? Скъпи мои приятели, позволете ми да бъда първият, който смирено да ви приветства в Кралицата на градовете, Dimashq. Дамаск. Ета и Николас нямаха представа в колко часа бяха напуснали прохода, но когато Хасан кротко ги уведоми, че е три сутринта, първоначалната му враждебност им се стори доста по-разбираема.

— Починете — подкани ги той и взе една от свещите. — Утре ще ви покажа къщата, ще ви разведа из града и заедно ще се опитаме да разрешим загадката на Abbi.

Николас отвори уста и изопна рамене, сякаш се канеше да възрази, но Ета сложи длан на рамото му и го изпревари:

— Благодарим ви. Лека нощ.

Когато Хасан затвори вратата, Николас тръгна към леглото с бързи, твърди крачки. Но вместо да седне, грабна горната завивка и без дори да я погледне, отиде в другия край на стаята и я разстла върху няколко възглавници.

Нещо остро я проряза в корема. Какво си бе въобразявала? Че ще делят легло? Че ще продължат оттам, където бяха спрели предния ден?

Николас умееше да се отдръпва от околните. И в момента правеше същото, оставил бе мълчанието и обърнатия му гръб да говорят вместо него. Смъкна мръсната си риза и я сгъна спретнато. Ета остро усещаше присъствието му. Сякаш изпълваше цялата стая.

Този Николас бе така различен от онзи, вчерашния, който буквално я бе оставил без дъх с целувките си. Помнеше колко буйно думтеше сърцето му. Как топлата вълна на страстта му я бе заляла и отнесла надалече от всичко. Как, без да каже и дума, й бе дал да разбере, че копнее за нея точно толкова отчаяно колкото и тя за него. Ета не беше неопитна. Знаеше какво е страст.

Значи и ти чувстваш същото?

Знаеше, че Николас крие много неща и това бе негово право. Показваше малка част от чувствата си дори когато го засипваха с най-грубите, най-злостните обиди. Но когато бяха сами, усещаше, че започва да й се разкрива, предоставяше й редкия шанс да надникне зад високите стени, с които се бе обградил.

Опита се да прокара пръсти през косата си, но не успя, затова се обърна да потърси старата сребърна четка, която бе зърнала на писалището. И макар мислите й да се въртяха безредно, седна и се захвана да разресва сплетените си къдрици.

Николас бе скочил на крака и крачеше из стаята с ръце зад гърба. На Ета й се струваше, че тежките му мисли приемат плътност и очертания и се изправят между тях. Николас изгаси няколко от свещите в дъното на стаята.

Искаше й се да разбере какво го терзае, но се страхуваше да попита, да не би да се окаже, че мрачното му настроение се дължи на наближаващия край на пътешествието им. Времето им изтичаше.

Ти си тръгваш — помисли си тя, но в същия момент в главата й се обади предателско гласче: — Но не точно сега…

— Ела за малко — прошепна тя.

Николас спря и отпусна ръце. Но не помръдна.

— Моля те. — Тя изрита обувките си и тръгна между разноцветните копринени възглавници, разхвърляни из пода по дълбоките, меки килими. Вдигна легена с вода, който Хасан им бе оставил.

Върна се при леглото, натопи последната чиста кърпа във водата и внимателно я изстиска. Николас се поколеба, но все пак се приближи бавно като боязлив котарак.

Преди да успее да възрази, Ета хвана дясната му ръка и се захвана да мие разранената кожа на кокалчетата му. Драскотините бяха започнали да хващат коричка, но тя искаше да почисти кръвта, колкото се може по-нежно. Пръстите му инстинктивно стиснаха нейните, очите му се притвориха.

— Ще ми се да не беше толкова груб с него — прошепна тя.

— Че той ни налетя с меч в ръка. Нима очакваш да стоя със скръстени ръце и да не реагирам? — изсумтя той.

— Не, но нямаше нужда да му префасонираш лицето с юмруци.

— Не съм имал такова намерение — възрази Николас. — Той сам се хвърли срещу юмруците ми. Просто бях застанал на неподходящо място.

— Говориш пълни глупости — уведоми го тя. — Ще му се извиниш ли утре?

— Щом настояваш, но не смятам, че е необходимо. Уважението му към мен се пробуди едва когато се убеди, че съм в състояние да те защитавам. Струва ми се, че се помирихме. А ако смяташ, че никога повече не бих постъпил по същия начин, нека още сега те откажа от тази мисъл. Щом ситуацията изисква да приложа сила, няма да се поколебая.

Ета не желаеше да се карат, а й се струваше, че Николас си търси повод да я отблъсне. Започваше да разбира защо бе реагирал така бурно, макар очевидно да бе прекалил.

Трябва да му кажа. Николас бе наясно колко са високи залозите. Щеше да разбере, че не могат да върнат астролабията на Айрънуд и да си измият ръцете.

— Трябва да ти кажа нещо…

— Шшт — прошепна той. — Не сега. Не точно сега.

Николас въздъхна, тревогата сякаш го напусна и той седна на леглото до нея. Наболата му брада прошумоля в косата й, когато облегна буза върху къдриците й.

Нещата не са приключили.

Не е нужно да приключват.

Ела с мен.

Ета преглътна, за да изтика думите обратно в гърлото си. Чувстваше се безкрайно уморена, не успяваше да овладее емоциите, които прииждаха с неудържима сила и й пречеха да разсъждава трезво. Истината изкристализира в съзнанието й, крехката надеждица се разгоря, преобразува се и придоби твърдостта на диамант. Истината бе точно толкова абсурдна, колкото и себична, и тя си го знаеше, знаеше го, но това сякаш нямаше значение.

Уважаваше и се възхищаваше на прекрасния му, проницателен ум, усещаше също, че под буреносните облаци на променливите му настроения, под грубите пластове, се крие нежно сърце. Не искаше да се откаже от сърцето му, не искаше да се откаже от нищо. Не желаеше да се преструва, че нищо не се е случило.

Ела с мен.

Обърна се и го целуна по шията, по онова местенце, където виждаше трептенето на пулса му.

Ела с мен у дома.

Той дръпна ръката си, но само колкото да преметне крака й през скута си, да смъкне мръсната превръзка и да се захване да почиства раната на прасеца й.

— Защо излъга Хасан? — прошепна тя.

Не се наложи да обяснява какво го пита.

— Ако съдя по акцента и облеклото му, по всяка вероятност е мохамеданин — подхвана той, но като видя обърканото й изражение, поясни — последовател на пророка Мохамед.

Тоест мюсюлманин. Ясно. Ета кимна.

— Не съм запознат с религията им — чувал съм само истории. Но предполагам, че включва догми, подобни на християнските, една от които гласи, че неомъжените жени не бива да остават сами в компанията на представители на мъжкия пол, с които нямат кръвна или брачна връзка.

— Разбирам — отвърна тя меко.

— Няма да се преструвам, че никога не съм вършил непочтени неща, че не са ми минавали недостойни мисли — продължи тихо Николас. — Но в случая не можех да реагирам по друг начин. Ако не бях излъгал, щеше да те отведе в друга стая, а не съм съгласен да спиш сама на непознато място, където всеки би могъл да се промъкне и да ти навреди, без дори да разбера. От друга страна, ако някой разбере, че съм прекарал нощта в същата стая, репутацията ти ще бъде съсипана завинаги.

— Аз пък отказвам да бъда съдена според стандартите на чужда епоха — отвърна Ета. — Особено епоха, която навярно никога повече няма да посетя.

— Знам — съгласи се той и откъсна чисто парче чаршаф, с което да превърже крака й. — Но за мен това е важно. Ако знаех, че идеята ще ти се стори толкова отблъскваща, щях да замълча.

Нима… нима се бе засегнал?

— Не става дума за това. Просто ми е неприятно, че се налага да давам обяснения, разбираш ли? Че жената не съществува като самостоятелна личност. И се изненадах. Мислех, че се шегуваш, но само защото разсъждавам като човек от моето време. Седемнадесет години е твърде рано за брак.

Николас неволно се дръпна и на лицето му отново се изписа предишното хладно изражение.

— Повечето хора дори не мислят за брак преди двадесет и нещо — продължи тя. — Образованието трае дълги години, а и повечето млади предпочитат първо да си намерят работа и поне малко да си подредят живота.

— Разбирам — каза Николас със същия тон, който тя самата бе използвала преди малко.

— На теб не ти ли се струва твърде рано? — изненада се тя, усетила, че той отново се отдръпва. — Сериозно ли?

— Аз съм почти на двадесет — уведоми я той. — И не мисля, че ми е рано. Но не смятам да се замислям в тази посока.

В очите му премина някаква сянка и Ета се досети, че темата не му е по вкуса. А когато Николас пусна крака й и се изправи, се почувства сякаш някой я бе лишил от последната глътка въздух. В думите му се долавяше някакъв скрит подтекст и това трябваше да я спре, трябваше да й подскаже, че не бива да го притиска.

— Защо?

Той се обърна и по лицето му пробяга раздразнение.

— Нужно ли е да отговарям? Искаш да ти изредя всичките си недостатъци? Всички причини, поради които съм неподходящ… — той се спря навреме, притисна длан към челото си и за миг затвори очи. — Лягай си, Ета. Почивай. Утре ще имаме много работа.

Ета се изправи.

Навремето, когато бе малка и страдаше от сценична треска, често сънуваше един и същи сън. Ужасяващо реалистичен сън. Всяка нощ усещаше топлината на прожекторите върху кожата си, пристъпваше напред и се оставяше да бъде заслепена от ярката им светлина. Оркестърът засвирваше и произведението неизменно се оказваше непознато, неупражнявано. Ета така и не успяваше да импровизира и застиваше на сцената, парализирана от собственото си безсилие.

И ето че сега изпита същото отчаяние. Опита се да намери подходящите думи, но не й хрумваше нищо. Колкото и добре да го познаваше, колкото и да го разбираше, в крайна сметка никога не се бе сблъсквала с препятствията, които му бе поднесъл животът.

Усещаше, че премълчава нещо. Тайната бе прокопала пропаст между тях, не й позволяваше да го достигне. Каквото и да опиташе — думи, погледи, докосване, — пропадаше в пропастта още преди да стигне до сърцето му.

Промуши ръце под неговите и ги обви около талията му. Дишането му се накъса и за един кратък миг той й позволи тази ласка. В следващия миг обаче понечи да я отблъсне.

— Недей — той преглътна мъчително. — Нека не придаваме излишно значение…

Ета протегна ръце към шията му и се опита да го придърпа към себе си. Усещаше, че поддава на натиска й, макар ръцете му да я сграбчиха за раменете, за да не й дадат възможност да помръдне. Когато го целуна, в целувката й нямаше нищо нежно. Нямаше колебание. Николас обаче остана изправен, скован, с изпънато тяло.

Ала точно когато Ета реши, че този път наистина е провалила всичко, Николас се приведе към нея със сподавен стон, ръцете му се плъзнаха през разпилените й коси към фльонгата на блузата й. Погълна сепнатата й въздишка с жадни, лакоми устни, които се спуснаха към челюстта й, сетне към шията. Кръвта нахлу в кожата й и тя усети, че несъзнателно отстъпва назад. Допирът на горещата му кожа под дланите й я зашеметяваше, искаше да се опре в нещо, преди краката й да омекнат.

Не чуваше какво шепне Николас с долепени до кожата й устни и за миг се зачуди дали и той се чувства така опиянен, дали и той има усещането, че потъва с такава скорост, че няма време да се вкопчи в спасителния пояс.

Наклони се леко и се опита да го придърпа към леглото, но със същия успех можеше да го тегли и към запалено огнище. Николас се дръпна толкова рязко, че тя падна заднешком върху дебелия дюшек. Той се извъртя на пета, обърна се и с тежки стъпки тръгна към отсрещния край на стаята. Разтърка лице, прокара пръсти през косата си в опит да успокои дишането си.

— Не смей да се преструваш, че това не е истинско! — викна Ета. — Не смей да се държиш като страхливец!

— Страхливец? — едва не се изсмя Николас и тръгна обратно към нея, олюлявайки се. — Страхливец? Та ти си играеш с неща, които не разбираш…

— Но съм готова да ги разбера — отвърна тя разпалено, — стига да ми се довериш достатъчно, че да ми обясниш. Искам да бъда с теб, това е. И мисля, че и ти искаш същото, но има нещо, което не ми казваш. Нещо, което ме кара да се чувствам като пълна глупачка. Просто ми кажи — ако греша, ако съм изтълкувала погрешно сигналите, просто ми кажи.

Явно го бе сварила неподготвен, понеже не отговори веднага.

— Какво очакваш да кажа? Ти си отиваш у дома. Аз също. Това е краят. Помисли само, Ета, та ти дори не ме познаваш…

— Познавам те — прекъсна го тя. — Познавам те, Николас Картър. И знам, че не е нужно нещата да свършат така.

— А аз зная, че нямаш никакво намерение да върнеш астролабията на Айрънуд — изтърси той неочаквано. — Че си въобразяваш, че можеш да му избягаш.

Заля я странно, отчаяно чувство за облекчение, че истината най-после бе изказана гласно.

— Мога да я намеря и мога да спася майка ми…

— А аз? Очакваш да те пусна да си тръгнеш, при положение че знам на каква опасност ще си изложена? — той се приведе, за да я погледне право в очите. Най-после стената бе рухнала. Най-после виждаше чувствата му, изписани съвсем ясно на лицето му, същите чувства, които терзаеха и нея. Умора, отчаяние. — Канеше се да ме изоставиш, нали, без да ми кажеш?

— Не! — викна тя. — Не! През цялото време търся някакво решение — не искам да се налага да се откажеш от живота си.

— И какво е това „решение“? Да се върнеш с мен? Дори да успеем да се изплъзнем на стареца, какъв е смисълът? Ще трябва непрекъснато да се крием. Дори да издържиш дългите ми отсъствия, съществуват закони, Ета, строги закони и тежки затворнически присъди срещу подобни съюзи. Не само в Америка, но и в целия свят. Аз мога да понеса срама да бъда заклеймен като престъпник, но от теб не бих поискал такова нещо. Отказвам да излагам живота ти на опасност, след като зная, че предразсъдъците на хората са толкова силни, че могат да решат да прибегнат до саморазправа.

Ето, получила бе желания отговор.

А си мислеше, че не би могла да се почувства по-глупава и наивна.

Но се оказваше, че не знае нищо. Нищичко.

— Ета… — подхвана Николас. — Не исках да прозвучи така грубо. Виждам, че не си знаела… но това е единствената реалност, която познавам. Цял живот ми се е налагало да живея по тези правила. Ако смяташ, че има начин да ги заобиколим, кажи ми. Не виждаш ли? Не усещаш ли колко силно те желая? Признавам, че съм егоист, най-големият егоист, когото си срещала, но съм готов да отговарям пред Бог и пред всеки друг, който се опита да застане на пътя ни, стига да знам, че си в безопасност. Кажи ми как да опазим тази магия, кажи ми накъде да тръгнем оттук. Умолявам те.

Гърлото й се стегна, по лицето й потекоха топли сълзи.

— Можеш да дойдеш с мен. Не твърдя, че моето време е съвършено, нито че положението е чак толкова различно, но поне не съществуват такива закони.

Той като че ли се замисли, дори потърка брадичка.

— И какво ще правя там? Как ще се издържам? Единственото, което умея да правя, няма да има никаква стойност. Има ли въобще начин да докажа гражданството си или да го спечеля?

Господи — как би могъл? Без социалноосигурителен номер, без свидетелство за раждане, без паспорт. Но ето че мама се бе справила. Би могла да му помогне да си създаде нова самоличност, нали?

— Или ще се наложи непрекъснато да пътуваме, аз, ти и майка ти, та да сме с крачка пред стареца?

— Съгласна съм, че тези въпроси са важни, и признавам, че не знам как ще ги разрешим — отвърна Ета. — Но съм готова да търся решение. Майка ми се е справила. Очевидно пътешествениците са измисли някаква система. Струва ми се, че виждаш само проблемите, но не и ползите. Медицината, например. Образованието. Можеш да учиш, можеш да си избереш професия. — Тя си пое дъх. — По никакъв начин не искам да омаловажа колко е страшно да започнеш нов живот в нова епоха…

— Не ме е страх — прекъсна я той, но гласът му мигом омекна. — Нима бих се страхувал, ако знам, че ще те имам? Сигурно ме смяташ за безкрайно твърдоглав. Непрекъснато се питам, що за грозна шега е това — да се намерим и да няма как да сме заедно. Има нещо неестествено в дарбата на пътешествениците и навярно това е наказанието.

— Не говори така — примоли се тя. — Знам, че е трудно, но не е невъзможно.

— Ами ако не се получи? Ако не успеем да се справим? Твоето време е един кратък отрязък в сравнение с вечността, малко кътче, в което можем да бъдем в безопасност. Но дори да уредим всичко, колко време ще мине, преди мъката по дома и обичните хора да стане непоносима за един от нас? Всички варианти свършват по един и същи начин — с раздяла. В такъв случай не е ли по-добре да приключим още сега?

— Не — отвърна тя упорито. — Можем да си намерим местенце. Да си създадем дом.

— Знаех си, че така ще кажеш. Щом си толкова упорита, значи ще ме разбереш. Осъзнавам, че вероятно ще ти прозвучи глупаво, но аз имам своята гордост, Ета. Вложил съм много кръв и пот, и усилия, за да си изградя живот. Не бих понесъл да съм ти в тежест. Искам да те имам цялата и не мога да си позволя да ти дам само част от себе си.

Хвана лицето й в шепи и избърса сълзите й. Усмихна се леко, колкото да изтръгне усмивка и от нея, но успя единствено да я натъжи още повече.

— Направихме невъзможното — прошепна той в ухото й. — Откраднахме си няколко мига и никой не може да ни ги отнеме.

— Но не е достатъчно — промълви тя.

— Знам, Ета, знам — каза той и отново понечи да се отдръпне. — Но това не би могло да трае вечно.

Думите му продължиха да отекват в главата й и след като се сгуши в леглото и се загледа през завесите, през прашинките, които се носеха от тежкия балдахин. Николас се изтегна в другия край на стаята с гръб към нея. Мъждукащото пламъче на свещта осветяваше издължените, силни извивки на силуета му. По дишането му личеше, че и той не спи. .

Страхуваха се какво ще се случи, вперили бяха поглед в бъдещето. А бъдещето бе достатъчно сложно. Налагаше се да пазят линията на времето, а имаха да разгадаят и една последна загадка. Но Ета започваше да се пита дали в хода на това пътешествие извън естествения поток на времето не бяха забравили най-важното — че човек трябва да живее не в миналото и не в бъдещето, а единствено в настоящето.

Преживяла бе морска битка. Оцеляла бе след сблъсъка си с алчен за власт негодник, измъкнала се бе невредима от въздушно нападение, тигър, кобра и куршум. Нима бе готова да се лиши от този миг от страх да не страда?

От кое щеше да страда повече — от разкаяние, че е опитала, или от съжаление, че не се е осмелила? Чувствата й към Николас бяха толкова дълбоки, че той сякаш живееше в нея като второ сърце. Копнееше за него и знаеше, че и той копнееше за нея. В такъв случай нямаха нужда от бъдеще. Този миг беше техен и ако се налагаше, бе готова да си го открадне.

Измъкна се изпод завивката, заразкопчава припряно копчетата на гърба си, докато накрая роклята се смъкна и падна в краката й с тихо шумолене. Сянката й се плъзна по стената и се сля с неговата. Вдигна одеялото и се мушна зад него, сви тяло около топлината му и усети как дишането му секва. Уви ръка около талията му и я плъзна по мускулестия му корем, но той сграбчи пръстите й, обърна се бавно и погледът му я обгърна цялата.

— Ета… — прошепна той в бузата й. — Сигурна ли си?

Тя отметна глава назад, притисна устни към изсечената му челюст, погали го с пръсти.

— Отказвам да мисля за бъдещето.

Надигна се на лакът, наведе се през рамото му и духна догарящата свещ. Сетне се излегна обратно и когато плътната му тежест прилепна върху тялото й, усети как я изпълва ярко, наситено щастие. Той се наведе да я целуне и тя се надигна към него, за да му подскаже да я докосне, да открие онази нейна тайна същност, която съществуваше само когато бе с него. Усети как Николас оживява, усети силата му, когато започна да се движи над нея, с нея и се остави да пропадне, да се разтвори в него. А онова, което откри в топлата, мека тъмнина, нямаше нито начало, нито край, защото този миг бе само техен и граничеше с вечността.

ОСЕМНАДЕСЕТ

— Мислех си за вашата гатанка — започна Хасан, когато ги видя да слизат по стълбите към вътрешния двор, облян от топлия, блестящ следобеден въздух. — И като че ли намерих отговора.

Настанил се бе край малка масичка до плитък басейн в сянката на кичесто дърво, което протягаше клони над водата и сипеше огромните си восъчни листа в неподвижните води. Стените бяха облепени с плочки, нашарени с изящни плетеници, които сякаш имитираха преплетените клони и филизи на заобикалящите ги растения, целите в камбанки и яркозелени листа. Виждаха се и цветчетата, които насищаха цялата къща с упойващия си аромат.

Жасмин.

Ситният бял цвят бе осеял земята, капеше като сълзи по косата и раменете й от прозорците на втория етаж, обърнати към вътрешния двор. Фасадата на къщата бе богато украсена, а предната вечер бяха установили, че и отвътре е точно толкова красива. Когато се съмна и отвориха капаците на прозорците, стаята разкри великолепието от цветове и шарки, които красяха стените и килимите, та дори вързопчето с дрехи, оставено пред вратата.

Вкусът и старанията, вложени в подредбата на двора, бяха впечатляващи — всеки детайл бе в съвършена хармония с останалите. Природата бе поканена с разтворени обятия. Отдадено й бе почетно място, слънчева светлина, с която да се храни, и трон, за да може да й се възхищават. Ефектът беше изумителен.

Ета със задоволство усети как слънчевите лъчи топлят гърба й. Хасан се изправи да ги посрещне и се захвана да реди хляб и плодове върху две чинии, сетне наля две димящи чаши благоуханен чай от лъскав сребърен чайник.

Ръката на Николас пусна нейната едва когато седна срещу нея на масата, все така изгубен в лъкатушните пътеки на собствените си мисли. Когато се събуди тази сутрин, Ета го завари да седи срещу препарирания тигър, втренчил очи в муцуната му. Приседна до него и се усмихна нежно, когато той целуна голото й рамо. Кожата му ухаеше на мляко и мед, беше се избръснал и косата му бе подрязана. Ета прокара пръсти през нея.

— Тази сутрин изглеждаш особено чистичък — отбеляза тя.

— Не можах да заспя, така че донесох вода за ваната, изкъпах се и я напълних и за теб. Сигурно още е топла.

Ета разцъфна от радост.

— Заслужаваш целувка за това добро дело.

— Както желаеш — отвърна той с престорена свенливост. — Не е нужно да се сдържаш заради мен.

Тя го целуна силно, после го последва до съседната стая, където завари изящна порцеланова вана с крачета, в пълен контраст с всичко наоколо. Николас й изми гърба в уютно мълчание, което Ета наруши с въпрос.

— С какво си облечен?

Под пищното златно елече се виждаше бяла долна риза, а върху елечето носеше ален жакет, който стигаше почти до коленете на широките му копринени панталони. Около кръста му бе завързан златист пояс.

— Това са шалвари, това е кушак — той посочи пояса, — а това е антерия — завърши Николас, като посочи връхната си дреха.

Малко по-късно излезе, за да донесе приготвените за Ета дрехи, и когато раздипли одеждите, тя буквално онемя, смаяна от красотата и плътността на плата: гьомлек, тоест прозрачна долна риза, чирка — късо, тясно смарагдовозелено елече, което се закопчаваше върху гърдите й, шалвари — широки сърмени панталони в златисто и сапфирено, които се стесняваха при глезените, и антерия от същия плат като шалварите. Най-накрая идваше малка златна шапчица, която се забождаше на косата, и бяло було, яшмак, което се прикрепяше за шапчицата и покриваше цялото й лице без очите.

Когато най-после изми мръсотията от кожата и сплъстената си коса, Ета се изправи и хубавичко се изтърка с кърпата, докато кожата й не порозовя. Николас я пиеше с очи, а на лицето му бе изписана такава нежност, че Ета остана без дъх.

— Аз негодник ли съм? — попита той внезапно, като че ли по-скоро себе си, отколкото нея.

Ета се усмихна, погали белезите и линиите по опакото на ръката му.

— Струва ми се, че в тази ситуация аз съм негодникът.

Той й хвърли дълъг, непроницаем поглед — очите му бяха така помръкнали, че сърцето й се сви.

— Съжаляваш ли? — прошепна тя, внезапно смутена.

Николас подскочи и енергично поклати глава. Сетне обгърна лицето й с големите си топли длани и я целуна толкова дълбоко, че пръстите на краката й се сгърчиха върху плочките.

— Никога. Никога.

Това обаче се оказаха последните му думи. Дори поздравът към домакина им едва се бе отронил от устните му. Ета не разбираше какво става — ако мрачното му настроение не се дължеше на снощния епизод, тогава за какво ли се бе замислил?

— Яжте, яжте! — подкани ги Хасан с топла усмивка, която изглеждаше твърде странно на фона на синините от кратката му схватка с Николас. — Малка моя племеннице, изглеждате много красива. Как ви се струва нашето облекло?

Първото, което й дойде на езика, бе „твърде разточително“, но щеше да е несправедливо. Антерията и шалварите бяха изработени великолепно, пластовете сапфирена и смарагдова коприна и сърма бяха невероятно красиви, макар и малко тежки. Въпреки всичко се радваше на дрехите не само защото лондонската й рокля бе станала на парцал, а защото действително се чувстваше по-удобно в тях, щеше да й е по-лесно да се впише в обстановката, а също и да засвидетелства уважението си към обичаите на мястото и времето.

— Прекрасни са. Благодаря ви, че така се грижите за нас.

Сетне пое с благодарност тежката чиния и още преди да си е поела дъх, започна да лапа, като нагълта първите няколко парчета нар и смокини почти цели.

Николас се бавеше с яденето — оглеждаше вътрешния двор, озърташе се за несъществуващи сенки и тайни ъгълчета.

— Baha’ar, мой нови приятелю — възкликна Хасан. — Яжте, моля ви. Не държа прислуга в тази къща. Така няма кой да ни изненада. Не съм толкова небрежен.

— Baha’ar? — повтори Николас.

— Моряк — поясни Хасан.

Николас се усмихна сухо и най-после си отчупи залък от поставения в чинията му хляб.

— Споменахте нещо за загадката?

Уви, Хасан приемаше твърде сериозно ролята си на домакин, за да коментира загадката, преди да се е уверил, че са хапнали достатъчно.

— Та какво за загадката? — настоя Николас. Хасан вдигна вежди.

Ета настръхна от нетърпеливия му тон — сякаш всяка секунда, прекарана в къщата, бе прахосана на вятъра.

— Благодаря ви — побърза да го прекъсне тя — за прекрасната храна. Бихме искали да чуем мнението ви относно смисъла на загадката.

Хасан май нямаше нищо против нейната проява на грубост.

— Отнеси жасмин на невестата, която спи вечен сън под небесата — нали така беше?

Ета кимна.

— Опитах се да го разделя на части, за да разбера — започна Хасан. — Рекох си, „роза“ означава Дамаск. Съществуват много имена за това място. Градът на жасмина, но също и Невестата на земята. Но това изречение… предполага се да пътувате нанякъде, не мислите ли? „Отнеси жасмин на невестата.“ Роузи иска да напуснете този град, Града на жасмина. Значи става дума за друга невеста.

— И? — прекъсна го Николас и пръстите му забарабаниха по масата. — Къде да идем?

Хасан вдигна ръка.

— Търпение…

Ръката на Николас се стовари върху масата с такава сила, че чиниите подскочиха.

— Хей! — възкликна Ета, но Николас я прекъсна:

— Всяка секунда бездействие ни излага на опасността да бъдем намерени от пазителите — викна той. — Не желая да поемам излишни рискове и да протакам нещата, та пазителите на Айрънуд да ни настигнат, не и когато сме толкова близо до астролабията. Да не говорим, че имаме краен срок, нали така?

Ета въздъхна, но кимна.

Хасан също кимна.

— Тогава ще побързам. Но, baha’ar, колкото и добре да познавате морето, не познавате тази земя. Пустинята е безмилостна красавица, жестока кралица, която не се кланя никому. Вече мина пладне и не ще можем да потеглим още тази вечер. Ще се подготвим за път и ще тръгнете утре при изгрев-слънце. Но първо трябва да чуете какво имам да ви кажа, иначе няма да знаете в коя посока да поемете. Нали така?

Николас сведе поглед към разперените си върху блестящото дърво длани и кимна.

— Както казах, Дамаск е известен като Невестата на земята, но има още една невеста — Палмира, Невестата на пустинята. Струва ми се, че това е вашата цел. И така, стигаме до следващите думи: „която спи вечен сън под небесата“. Някога Палмира е бил перлата на търговията, венец на блестяща цивилизация. Уви, оттогава силно е западнал. Но долината на гробниците все още стои.

Градът, който майка й бе нарисувала.

— Това е мястото — обърна се тя към Николас. — Там ще я намерим. — Сетне се извърна към Хасан: — Има ли начин да стесним кръга на възможните гробници? Много ли са?

— Безброй — отвърна Хасан с извинителен тон. — Не съм ходил там от години, така че не мога да ви кажа. Но Роуз пише да потърсите знака на семейството. Сигурен съм, че ще го познаете, щом го видите.

Ета кимна и се опита да си представи дървото, гравирано върху дневника на майка й. Вдигна замислено ръка и пръстите й несъзнателно се заиграха с хладната перла на едната й обеца.

— Тревожа се — продължи Хасан. — Пътуването от Дамаск до Палмира трае три дни с кон, а с камила още по-дълго. Ако пришпорите конете, може да стигнете и за два, но е опасно — вода няма и ако ги изтощите, ще се наложи да продължите пеш.

— Ще трябва да рискуваме — отсече Николас. — Трябва ни карта, компас, ако имате, вода, храна — можем ли още сега да идем до пазара?

— Ами, да, разбира се, но няма да ви трябва нито карта, нито компас, понеже ще дойда с вас. Ще ви бъда водач.

Николас вече се надигаше, но при тези думи спря.

— Нямаме нужда от водач.

Защо, озадачи се Ета. Нима смяташе, че щом умее да се ориентира в океана, ще се справи и с пустинята? Та предложението на Хасан бе истински дар. И тя поне нямаше намерение да му се изплюе в лицето.

— За мен ще бъде чест — каза Хасан. — Малка група като нашата не е идеалният вариант, но съм готов да защитавам и двама ви с живота си.

— Напълно съм способен… — подхвана Николас, но млъкна, защото Ета сложи ръка на рамото му.

— Надявам се да не се стигне дотам — каза тя, — но приемаме помощта ви. Благодаря.

Осъзнал, че битката е изгубена, Николас тръгна към къщата с широки, решителни крачки и толкова скован гръб, че буквално усещаха изгарящия му, гневен поглед.

— Този човек не обича да губи — отбеляза Хасан, когато Николас се скри от поглед. Сетне се приведе загрижено към Ета. — С удоволствие бих го убил заради вас.

Ета така се стъписа, че едва когато Хасан се разсмя, разбра, че се шегува.

— Напоследък е малко на тръни. Последните няколко дни бяха доста трудни.

— За вас се тревожа повече. Струвате ми се тъжна тази сутрин — продължи Хасан. И макар да бяха горе-долу на една възраст, изражението му бе толкова търпеливо и разбиращо, че Ета се замисли дали да не се възползва от възможността да разтовари тревогите си пред човек, който бе мъдър и прозорлив като самото слънце — човек, който щеше да разбере какво чувства.

— Малко се поскарахме — призна тя. — Закърпихме нещата как да е, но само временно. Разстроен е и реагира остро. Аз също.

— Нарани ли ви?

— Не, нищо подобно — побърза да го увери тя. — Просто… стигнахме до заключението, че… — не й се искаше да го лъже, но и не знаеше как да му обясни, без да навлиза в подробности. — Че бъдещето ми вероятно няма да е такова, каквото очаквах.

Да не говорим колко се тревожеше за майка си — къде е, как се отнасяха с нея, дали не беше ранена…

— Струва ми се, че… — Хасан млъкна, като да обмисли думите си. — Отношенията ви не са така прости и ясни, както ги представи.

По гръбнака на Ета пробяга тръпка на тревога.

— Чуйте ме добре, моя малка племеннице — продължи Хасан, очевидно усетил напрежението й. — Наясно съм с мотивите му. Не го съдя, както биха го съдили други. Abbi и Ummi не бяха женени — не можеха да се обвържат по традиционния начин. На жените от моята вяра е забранено да се вземат мъж от друга вяра. Но Аллах в цялата си мъдрост все пак ги събра. Когато разбраха, роднините й я прогониха. Той я доведе тук, в тази чужда земя, за да започнат нов живот и да избягат от срама, който другите бяха хвърлили върху нея. Грижеше се за нас, осигуряваше ни всичко, но не биваше да ни виждат с него, за да не ни заклеймят, а и не можехме да пътуваме с него. Никога не ни е липсвало нищо — освен, на моменти, неговото присъствие.

Хасан потупа ръката й и продължи.

— Зная, че е богохулство, че противоречи на вярванията и учението ни, но аз приемам техния избор. Безкрайно ги уважавам. Вярвам, че е важно не кого обичаш, а как обичаш. Затова ми се иска да ви кажа, че… цветето не е по-малко красиво само защото цъфти по различен начин. Или защото цветът му трае едва час, а не дни наред.

Ета кимна отново и някак успя да преглътне буцата в гърлото си. Точно това имаше нужда да чуе, точно тези думи, отзвук на собствените й мисли.

— Николас дълбоко се тревожи за мнението на околните. Възхищавам се на смелостта на родителите ви — мога само да си представя колко им е било трудно.

— Основното му желание е да ви защитава, това е добре — отбеляза Хасан. — Не виждам нищо лошо в това. Abbi ми е обяснявал какво е да пътешестваш, да видиш как тъканта на живота се разкрива пред теб. Казваше, че това е огромна „възможност“. Речено е, че за всяко нещо си има време, така че трябва да вярвате, че време ще има и за вас.

— Ами ако вече е отминало?

Той се наклони напред с лека усмивка.

— Тогава може би ще намерите начин да си създадете още време. Нали говорим за възможности, скъпа моя. Възможности. Градът излъчваше някаква спонтанна красота. Беше толкова древен, че човек с лекота си представяше как през него преминава римски войник или кръстоносец, или османски еничарин с ярки одежди, от онези, които пълнели града с богато украсените си роби и високите шапки. Истински кръстопът на вековете.

Дамаск блестеше бял като перла, а отделните му части се напасваха една към друга като парчета от пъзел. Улиците бяха извити, усукани, тесни, с изключение на „Правата улица“ с нейното така удачно име, която представляваше гръбнака на града. Къщите се надвесваха над калдъръмените улички и образуваха арки, целите в зеленина, под чиято сянка се криеха минувачите. Като че във всеки момент можеха да свърнат от улицата и да потънат в паралелен, таен свят. Светлината се процеждаше между сградите по особен начин, та на Ета й се струваше, че наблюдава всичко през стар прозорец.

Минаретата се издигаха гордо над къщи и пазари и миролюбиво си деляха небето с църковните камбанарии. Най-голямата джамия, както им обясни Хасан, бе Голямата джамия, построена по времето на Омаядите. Голяма бе колкото палат, та където и да застанеш в очертанията на града, неизменно ще видиш част от нея.

По времето на Ета в Сирия бушуваше гражданска война, при това толкова разрушителна, придружена с толкова много смърт и отчаяние, че милиони бежанци бяха принудени да напуснат страната си. Дори и Дамаск не бе пощаден. И въпреки това Ета намери неочаквана утеха в мисълта, че градът бе съществувал под една или друга форма в продължение на хилядолетия. Минавал бе в ръцете на безброй владетели, преживявал бе кървави въстания и свирепо потисничество и въпреки това бе оцелял.

— Хайде, да побързаме — настоя Хасан. — В града има пазители на Айрънуд. Трябва да стигнем до пазара и да се върнем у дома колкото се може по-бързо.

Ета ускори крачка, като се не спираше да оглежда многолюдните улици и площади за някакъв знак, че ги следят. До нея Николас крачеше с напрегнато изражение, пъхнал ръка в гънките на антерията си — навярно стискаше кама.

Всеки souk си имаше покрита част — пазарище, — която приютяваше различен вид стока във всякакви разновидности. Ако Ета се бе надявала, че навесите ще я спасят от жегата, то определено грешеше. По тесните коридорчета се тълпяха толкова много хора — възхищаваха се на красивите клетки и веселото чуруликане у продавачите на птици, преценяваха теглото и здравината на оръжията при майсторите на оръжия, разглеждаха бакърените стоки за дефекти, че без да иска се сети за Ню Йорк в пиковия час.

От тавана, подобно облаци, висяха кошници, а когато минаха покрай покритите с фенери стени — фенери с всякаква форма и цвят на стъклото, каквито би могла да роди човешката фантазия — Ета усети, че краката й неволно спират.

Търговците на подправки и парфюми предлагаха крайно необходима разтуха от неприятните миризми на града и особено на жителите му. Вероятно и тя самата понамирисваше. Нищо на тоя свят не може да се сравни с киселия дъх на търговеца на плодове, облъхнал лицето ти като напомняне, че са минали дни, откакто си престанал да търсиш четка за зъби.

Сърдечността на търговците и местните жители бе ненадмината — Ета никога по-рано не се бе сблъсквала с подобна вежливост. С помощта на Хасан Николас се опита да спазари няколко мяха за вода, а също и облекло, което да не се набива чак толкова на очи. Ета гледаше минаващите жени и се надяваше да не й личи колко неловко се чувства, задето чака отстрани, докато мъжете се пазарят. Николас й бе поверил чантата, включително малкото златни монети, останали им от Лондон. Когато му подаде кесията, за да плати сушените плодове, той я тикна обратно в ръката й и позволи на Хасан внимателно да отброи от своите пари.

— После ще му върнем от златните монети — прошепна той в ухото й. — Но ако тръгнем да пазаруваме със злато и непознати монети, нищо чудно да привлечем нежелано внимание.

Хасан явно бе измислил някакво правдоподобно оправдание за присъствието им. Пазареше се с шепот, със смях, а от време на време и със строг поглед и бавно пълнеше кошниците и ръцете им с необходимите провизии. Докато двамата с Николас разглеждаха няколко вида седла и спореха за достойнствата им, Ета се оказа на пътя на пътуващ търговец на платове, който буквално я засипа с копринени шалове и се захвана да ги хвали на език, който тя ни най-малко не разбираше.

Не разбираше и къде се намира. И когато търговецът с миловидното изражение провеси ивица прекрасна златиста сърма върху рамото й и се завъртя заедно с нея, внезапно я обзе злокобно чувство, сякаш по тила й лазеше паяк. Огледа се и погледът й заподскача от човек на човек, от търговец на търговец.

Наблизо, край сергия с платове, наредени върху разкривени рафтове чак до тавана, се бяха облегнали двамина брадати мъже в черни роби. Единият имаше тъмната кожа на местен жител, но другият очевидно бе европеец, кожата му бе почти толкова бледа, колкото и нейната. Странното бе, че не гледаха плата, който уж бяха избрали и разстлали върху сергията. Не гледаха и Хасан или Николас. Нито пък Ета.

Гледаха младата жена, спряла зад една колона няколко метра по-назад, която очевидно наблюдаваше Хасан. Кичур златиста коса се бе измъкнал от бялата кърпа, вързана около главата й. Ета дръпна булото си, за да я види по-добре, за да се увери, че не е видение, мираж от дим и прах.

Навярно бе издала някакъв звук, защото младата жена се извърна към нея и булото й се смъкна достатъчно, за да разкрие лицето й. Сините очи, който се втренчиха в Ета, бяха досущ като нейните.

Но… Как бе възможно? Хасан бе казал, че е заминала преди няколко дни. Нима едва сега тръгваше, за да скрие астролабията? Или тъкмо се бе завърнала, изпълнила задачата?

— Роуз? — подвикна Ета, а гласът й пресекна. Това бе първата й грешка.

Втората — че се втурна след жената, която се извъртя и побягна.

Не беше трудно да я следи — те единствени тичаха срещу потока на движение. Зад гърба й се разнесоха сърдити думи, но Ета не ги чу — чуваше единствено хриптящото си дишане и пляскането на меките подметки на обувките си върху настилката. Майка й буквално летеше напред.

Роуз протегна ръка и събори красива пирамида от сребърни подноси, като запрати десетки на земята заедно с масите, върху които бяха подредени. Ета залитна и едва успя да запази равновесие. Роуз погледна през рамо и Ета ясно видя разкривеното й, смръщено лице, само миг преди собствената й майка да запрати малката си кама срещу нея.

Острието се размина с шията й на по-малко от пръст разстояние, и то само защото Ета се спъна в нещо, щръкнало изпод една от сергиите.

— Роуз! — викна тя. — Моля те, искам само да поговорим…

Тълпата се пръсна, чу се женски писък, но Ета виждаше само лицето пред себе си, изопнатото му изражение, чертите — остри като ножовете, които се продаваха на пазара.

— Можеш да кажеш на Хенри или на Сайръс, или за когото там работиш, че никога няма да я намерят — изсъска Роуз с такъв твърд акцент, че Ета с мъка я разбра.

— За астролабията ли говориш? — попита тя. — Не се опитвам да те спра, кълна се…

Чифт ръце я вдигнаха от земята и последното, което видя, преди булото да се смъкне над очите й, бе Роуз, която отстъпваше назад с разширени очи.

— Пуснете ме! — викна Ета, напълно дезориентирана. Някой я вдигна и я преметна през рамо. — Николас, спри я!

Но когато си пое въздух със залепнало за устните и езика й було, заслепена от плата и разпиляната си коса, долови особена миризма. Николас винаги миришеше на море, на сапун и на кедрово дърво. А сега, притисната грубо върху нечие рамо, надушваше само миризмата на камила, на животно.

Онзи, който я носеше, зави рязко надясно и в същия момент се понесоха нови уплашени викове. Чу се звук от разцепено дърво, сетне нещо се разби на пода. Секунда по-късно над града прозвуча призивът за молитва.

Внезапно я заля гореща слънчева светлина и светът пламна в червено под затворените й клепачи. Ръцете й бяха приклещени под тялото й, притиснати в нечии рамене. Тя се заизвива като обезумяла, зарита с крака, но виковете й не се чуваха, заглушени от омоталия се около главата й плат.

Отвличат ме.

Кракът й намери някакво по-меко място и мъжът се свлече на колене. Ета се изтърколи върху нагорещените камъни, но едва успя да се надигне на ръце и крака, когато силен ритник в главата я запрати обратно на земята. Устата й се напълни с прах и мръсотия и песъчинките заскърцаха между зъбите й, докато се опитваше да изпълзи настрани. Пред очите й всичко играеше в черно и бяло, така че едва виждаше окървавената си ръка на фона на бледите камъни.

Откъм гърба й се чу яростен рев и въздухът сякаш се раздвижи.

Ета отново се строполи напред, но поне успя да дръпне булото от лицето си. Пред очите й Николас се хвърли и блъсна с рамо единия от брадатите мъже, които бе забелязала по-рано.

Насъбраха се хора — някои започваха да се молят, други предпочетоха да зяпат как Николас халосва с юмрук лицето на единия мъж, а вторият се хвърля на гърба му. Ръката на втория нападател изчезна в диплите на робата на Николас, който изкрещя сърдито, отметна глава назад и успя да го избута.

Никой не се завтече да му помогне, докато Хасан не изскочи от пазара и не се разкрещя за помощ. Но дотогава двамината в черните роби вече бяха на крака. Ета така и не разбра как, но след секунда вече се бяха изгубили сред тълпата, погнати от еничарите.

— Ета! Ета! — Николас падна на колене пред нея, дишайки тежко като ковашки мях. — Направиха ли ти нещо?

Но преди пресъхналата й уста да успее да изрече някакъв отговор, Николас се олюля и примигна изненадано. Ета протегна ръка, сграбчи го за лакътя, за да го задържи, а другата й ръка литна към страната му, където се разстилаше голямо петно яркочервена кръв.

— Не — изрева тя, — не, не! Николас.

Дори не успя да го подхване и той се свлече на земята.

ДЕВЕТНАДЕСЕТ

Николас разбра колко е загазил, когато установи, че не усеща болка в раната. В главата му се въртяха накъсани спомени от последните няколко часа като разпилени от вятъра цветчета жасмин. Нима всичко се бе случило само преди часове? Невъзможно. Вече беше тъмно. Нищо чудно да бяха изминали цели дни, а той не можеше да изплува от дълбините на ужасния, лепкав сън, за да разбере какво става.

Някъде над него се носеха меки гласове. Меки ръце отместиха превръзката около ребрата му, за да прегледат раната. Парче мек плат попи горещата пот от челото му. Ето това не бе очаквал — колко меко ще е докосването на смъртта. Струваше му се някак нечестно да си иде без борба. Да му бъде отнета възможността да гори, да се противи, да крещи срещу смъртта до последния си дъх. Нима нямаше право поне на това? Или му се струваше нечестно само защото през целия си живот се бе борил като грешен дявол? Да си отиде съвсем безмълвно… тази мисъл легна върху гърдите му, притисна го така, че му стана още по-трудно да диша.

Може бе по-добре да поразсъждава върху този въпрос, когато не е толкова уморен.

Точно така. Мястото, в което го бяха довели, миришеше на пръст. Чуваше постоянното шумолене на тихи стъпки и гласове. Макар да познаваше езика, му беше невъзможно да се съсредоточи заради бученето на кръвта в ушите му. Болница ли бе това? При първия допир на светлина върху клепачите му, Николас се насили да отвори очи.

Около него стените бяха бели и бледи като в гробница, украсени с разточителни орнаменти. Николас се опита да се съсредоточи поне колкото да различи изображенията. Хиляда слънца. Хиляда цветя. Атмосферата бе ведра и спокойна. Дори водата, с която квасеха лицето му, ухаеше приятно на цветя, напомняше му за Ета. Но в момента всичко му напомняше за Ета.

Макар срещу него да имаше още легла, в тази част на коридора беше сам. Гледаше как водата блика от чешмата в дъното на стаята, наблюдаваше как младите мъже и жени идват да си напълнят каните. В един момент го повдигнаха, дадоха му да пие безвкусен бульон. Трябваше да им каже, че е безполезно — че гърлото му е подуто и болезнено, сякаш бе погълнал слънцето. Да им каже, че знае.

Раната не го беше убила.

Но треската щеше да го довърши.

Въпреки че се противеше, доколкото имаше сили, го държаха увит плътно в завивките, хванат в капана на собствения му огън, така че не му оставаше друго, освен да се поти и да страда. Толкова много хора се грижеха за него, а никой не искаше да му помогне.

Но Ета, Ета щеше да му помогне.

Ета. Мили Боже — видял бе как някакъв непознат се опитва да разбие черепа й в камъните и в този миг и последната верига на самообладанието му се бе скъсала. Добре ли беше? И къде ли беше? Коя дата бе днес… колко ли дни бяха изминали? Дали бе проявила поне малко здрав разум, та да продължи без него?

Но когато затвори очи, не нейното лице заигра под клепачите му, а лицето на Хол в онзи миг, когато капитанът бе приклекнал пред малкия Николас и му бе казал, че ще го отведе със себе си. Подал му бе ръката си, така голяма и топла, и бе хванал дланта му в своята.

Хол… Кой щеше да каже на Хол какво се е случило с него? Ами на Чейс? Може би един от двамата щеше да издири Айрънуд, да му потърси сметка, но щеше да установи, че дори Айрънуд не знае отговора.

Изчезнал. Ще бъде запомнен не с делата, а със смъртта си. Повечето моряци приемаха необратимостта на тази дума, нейната окончателна простота. Но Хол и Чейс бяха непреклонни оптимисти. Щяха ли да издържат бремето на неизвестността? Да не знаят дали е продаден в робство, дали е станал храна за акулите, или гние в някой затвор. Безброй бяха вариантите, които щяха да терзаят мислите им, и всички щяха да са безкрайно далече от истината.

От един момент нататък започна да измерва времето с призивите за молитва. Всеки път, когато усетеше човешко присъствие, тялото му инстинктивно се напрягаше, ръката му се опитваше да се пъхне под възглавницата, та да изтегли несъществуваща кама.

Събуди се от тихо тананикане и звука на раздиращ се плат и обърна глава, за да види откъде иде. На съседното легло седеше млад мъж, а до него бе поставена кошница с ленено платно или може би груба коприна. Платът бе съсипан, осеян с дупки и прорези — навярно дрипите бяха дарени на болницата, та да бъдат използвани за превръзки — стар чаршаф, събуден за нов живот. Младият мъж с лекота разкъсваше плата на тесни ивици. Дупките бяха отслабили тъканта и я бяха направили податливи на силните му пръсти.

Подобно на плата мислите на Николас постоянно се късаха и разнищваха, губеха се в огъня на треската. Но този образ се запечата в съзнанието му въпреки натежалите клепачи. За какво му нашепваше тази простичка дейност?

Разкъсване. Съдиране. Тъкан. Време.

Причината, поради която лежеше тук.

Причината, поради която Ета бе отвлечена в миналото.

Време… времето им изтичаше… Ета…

Ета. Трябваше да говори с Ета.

Едва привечер, когато чу познат глас, му се удаде възможност да отправи молбата си. Отвори едно око и видя Хасан, който разговаряше с по-възрастен мъж с едри гърди и снежнобяла роба. Опита се да отвори уста, но от гърлото му се откъсна единствено жалко изскимтяване. Никой не го чу, докато не се прокашля.

— Приятелю, нека ви донеса вода — възрастният мъж с посивяла коса му хвърли кратък поглед и забърза нанякъде. Николас протегна ръка и улови полите на Хасан, преди онзи да успее да се дръпне.

— Ета — промълви той с мъка. — Доведете…. Доведете ми Ета.

— Късно е — възрази Хасан и се смръщи. — Нима искате да ви види в този вид?

Значи още не бе идвала да го види?

— Веднага — отвърна той дрезгаво. После помисли малко и добави малко по-тихо, като се стараеше да не издаде отчаянието си — Моля ви.

— Добре, добре — съгласи се Хасан. Понечи да се надигне, понеже беше приклекнал до Николас, но се поколеба и се наведе над лицето му.

— Baha’ar — подхвана с тих, сериозен глас. — Не умирайте толкова далече от морето.

Николас затвори очи и зачака. Отвори ги едва когато чу познатите стъпки на Ета да бързат по застлания с плочки под. Навън беше тъмно, денят преминаваше в нощ. Около него блестяха свещи, топлеха леглото му с пламъка си. Замисли се за онази нощ, за изражението на любимото й лице, впило поглед в него, и гърдите му се свиха.

Стъпките й замряха и Николас се досети, че навярно изглежда ужасно. Болката, изписала се на лицето й, го прободе като кинжал, закопня някак да я заличи. Жадуваше за една последна усмивка, преди да й каже истината.

— Хей, може ли една целувка? — прошепна той.

Ета неволно се усмихна и бавно приседна на пода, за да може да притисне меките си хладни устни в неговите. Когато се отдръпна, ръцете й така и не се отместиха, погалиха скулите му, челото му, главата.

— Къде съм? — промълви той и се прокашля.

— Кеймар, болница в Дамаск — отвърна тя тихо и подви нозе под себе си. — Исках да те отведа обратно в къщата, но Хасан не посмя да пусне непознати. А на теб спешно ти трябваше лекар.

Николас направи гримаса и тя се засмя.

— Хасан не се отделя от стаята ти, стои на пост пред вратата. Отказва да ме пусне. Налагаше се да се промъквам в нощта.

— Сама? — той я изгледа възмутено, но тя не му обърна внимание.

— Само че ме хвана и ме завлече обратно в къщата. Спиш от близо два дни.

Два дни. Мили боже. Значи им оставаха само три дни до крайния срок? Сърцето му трепна уплашено — от страх за другата жена, виновницата за тази лудешка надпревара.

— Хванаха ли мъжете?

Ръцете й застинаха и той се надигна жадно, за да не се отдели от пръстите й.

— Не. Съжалявам. Мислиш ли, че бяха пазители?

Явно да, щом са следели Роуз, преди да се сблъскат с друга, също толкова важна плячка — Ета. Дявол да го вземе, не бяха изкарали и един ден, преди да ги хванат. Излизаше, че е напълно безполезен като защитник.

— Съжаляваш, че ме раниха, а не че хукна след нея — изтъкна Николас, благодарен, че гласът му не издава вълнението му. — Наистина ли беше Роуз?

— Да. Собствената ми майка се опита да ме убие — Ета поклати глава. — Нямам търпение да й кажа.

— Каза ли ти нещо?

— Само че никога няма да допусне Сайръс или някой си Хенри да получат астролабията — каза Ета. — Дори не успях да й обясня, че нямаме никакво намерение да им я даваме.

Аха.

Явно моментът бе настъпил. Съзнаваше, че я бе повикал не само защото копнееше да я види, а защото бе крайно време да каже истината.

Но сега, когато Ета бе с него, Ета с прекрасното лице и благородното сърце, усети, че му се иска да отложи момента.

Няма друг начин — каза си. — Единственият път е право напред.

Ета дръпна одеялото и освободи ръцете му. Възползвайки се от дългоочакваната свобода, той взе ръцете й в своите и ги притисна до гърдите си. Знаеше, че Ета долавя препускащия ритъм на сърцето му.

Веждите й рязко се сключиха. Изглеждаше безкрайно уморена, а Николас чудесно знаеше кой е виновен.

— Какво има?

— Трябва да ти кажа нещо — започна той. — И трябва да ме изслушаш докрай. Важно е.

— Не може ли да почака до утре? — възрази тя. — Трябва да почиваш…

Напълно в неин стил бе да вижда, че Николас чезне пред очите й и да отрича докрай.

— Не бях честен с теб. И не искам да чакам повече.

Ета се отдръпна леко, но той задържа ръцете й, та да й послужи като опора.

— Неслучайно те последвах в прохода. Тревожех се, признавам, понеже имаш навика да привличаш опасности и неприятности, но… Когато Айрънуд те отпрати онази нощ и ти отиде да си легнеш, старецът договори нови условия с мен. — Гърлото го болеше ужасно, а режещата болка под ребрата го караше да изпуска нишката на мисълта си. — Условието бе да тръгна с теб, да те придружа и да гарантирам, че няма да се опиташ да избягаш с астролабията или да му извъртиш някакъв номер. Намеренията ми бяха да му върна астролабията, Ета, независимо дали си съгласна, или не. В замяна Сайръс обеща да ми предостави имотите си в Карибите, огромно богатство. Сега вече знам, че огромното му богатство изобщо няма да съществува, щом смята да промени миналото и да създаде ново бъдеще.

Ета поклати глава и пръстите й пуснаха неговите. В продължение на няколко минути му се струваше, че се кани да заговори, но навярно изражението й се дължеше на играта на свещите.

— Кажи нещо — прошепна Николас. — Моля те, кажи, че ме презираш, задето скрих истината, че никога няма да ми простиш… Каквото и да е, само не крий мислите си от мен.

— Ще кажа — отвърна тя равно, като го изгледа изпод падналия на челото й кичур коса. — Веднага щом измисля как най-лесно да ти изтръгна сърцето и да го изям.

Николас изненадано се изсмя, макар смехът му да прозвуча съвсем немощно.

— Ще ми се да можеше. Тъкмо ще видиш колко е жалко и окаяно, как още от първия миг, в който те видях, ти принадлежи абсолютно.

Ета стисна очи й се извърна, за да скрие изражението си — сякаш би могла да го скрие, сякаш не я познаваше достатъчно.

— Не искам да… да говориш такива неща, понеже ти е гузно, задето си крил от мен. Признавам, че бих предпочела да ми беше казал от самото начало. Но аз също дълго крих, че не възнамерявам да дам астролабията на Айрънуд. А и в крайна сметка още нищо не си направил.

— Но те излъгах… — Николас не можеше да проумее реакцията й. Приготвил се бе за неизбежната й студенина, за омразата й. А сега не смееше да диша, за да не наруши магията.

— Но нали знам защо си го направил. Знам, че с толкова много пари ще можеш да си купиш кораб, да си осигуриш нов живот. А аз точно това искам за теб — да имаш нещата, които заслужаваш. Да ги имаш и да не се чувстваш виновен как си ги получил. Каза ми истината и това е достатъчно. Няма нужда да я подправяш с поезия, за да смекчиш удара.

— Парите не бяха единственият ми мотив. Искам да го знаеш. Вярвах, че дължа на Джулиън да довърша започнатото, и исках… Исках да съм с теб. Да те защитавам.

— Николас…

Истината бе, че ако Ета не му беше толкова скъпа, Николас щеше да се откаже от сделката. Дори огромното състояние на Айрънуд не бе достатъчно, за да го изкуши.

Но не бе очаквал, че и нейните чувства са толкова силни — не бе очаквал, че толкова вярва в него, че така го цени. А той, глупакът, не бе повярвал в чувствата й, в обичта й към него. Защото това наистина беше обич. Неговата обич — споделена. Тази мисъл го връхлетя с пълна сила, изпълни вените му едновременно с болка и облекчение.

Дръпна я към себе си, докато спря да се съпротивлява и се сгуши до него.

— Дали все пак малко поезия няма да те убеди? „Душите ни приветствам с добър ден“ — започна той, макар да не помнеше как точно продължава стихотворението. — „Те будни са — без страх една от друга. Светът, от сетивата отделен, поставя ги на любовта в услуга“[1]

— Мда, очевидно си много болен — прекъсна го тя, но Николас не беше приключил. Готов бе да отложи съня с още няколко мига, заради тези последни, така важни секунди. Щом собствените му думи не можеха да я убедят, може би думите на Дън щяха да успеят.

— „Търси, моряко, странни брегове, стар свят, разкривай нови светове — ний двама свят в едно сме, неделим на две.“

— Да знаеш, че очаквам още един рецитал, когато се оправиш — опита да се пошегува тя, но гласът й потрепера издайнически. — Искаш ли да пробваш някой друг път, когато не си убеден, че умираш?

— Чуй ме — подхвана решително Николас, макар думите му да започваха да се сливат. Горещината, която го заливаше в нейно присъствие, в съчетание с пламналата му кожа бе достатъчна, за да го възпламени. — Достатъчно се забави. Помоли Хасан да те заведе в Палмира още утре сутринта. Пътуването ще е дълго и трудно, но знам, че ще се справиш. И знам, че в крайна сметка ще вземеш правилното решение. Сигурен съм, че сърцето ти ще ти подскаже верния път.

— Не — възрази тя. — Няма да тръгна без теб…

— Не можеш ли поне този път да ме послушаш? Знаеш какви са залозите. Трябва да заминеш.

— Ти си ми партньор — гласът й се извиси. Николас я притисна по-силно. Усещаше, че е разстроена, но само защото долавяше истината в думите му, истината за съдбата му. — Да не си посмял да ме изоставиш точно сега. Отказвам да тръгна без теб. Отказвам да те изоставя.

— Не можеш да се върнеш назад. Трябва да продължиш напред, оттук нататък трябва да вървиш само напред.

Ета се надигна на лакът, за да го погледне в очите. В бледите й мигли блестяха сълзи, но тя примигна сърдито и не им позволи да се търкулнат. На лицето й се изписа подновена решителност и в този момент Николас разбра — разбра защо Ета бе в състояние да възпламени и двете противоположни страни на характера му — джентълмена, който копнееше да й засвидетелства цялата си почит, и негодника, който искаше да я има на всякаква цена.

— Представям си колко неудобно ще се почувстваш, когато оздравееш и ти припомня как си ми рецитирал стихове — подкачи го тя. — Явно мъжете от осемнадесети век са невероятно сантиментални.

— Всъщност… — Николас се напъна да изрече думата с пресипналото си гърлото. Главоболието му се бе засилило с ускоряването на пулса. Искаше да я държи в обятията си и да мълчи, да усети отново меките й извивки в тези последни часове, които му оставаха. — Не зависи от мен.

Нима по нейно време хората не умираха от треска? Наистина ли?

— Звучиш все едно си се предал — укори го тя. — Предстоят ти още толкова неща! Няма да умреш на това легло, няма да ти позволя!

Дробовете му свиреха шумно при всяко вдишване и издишване, а езикът му отказваше да изрече думите. Съпротивляваше се с всички сили да се противопостави на сребристия, копринен зов на безпаметния сън. Силите му гаснеха, теглеха го надолу против волята му. Волята му бе безсилна. Искаше да се бори, да се вкопчи в живота, докато пръстите му се охлузят до кокал, но твърде често бе виждал лицето на смъртта, за да повярва, че би могъл да й се изплъзне. Колкото и да хитрува човек, колкото и късмет да има, колкото и рани да преживее, рано или късно треската го поваляше. Но ако изобщо имаше причина да се бори, то тази причина бе Ета.

Обзе го смъртно изтощение, толкова дълбоко, че дори страстната й целувка го прогони само за миг.

— Няма да те оставя тук — зарече се тя. — Обещай, че ще се бориш.

— Обичам те — колкото и малка утеха да можеше да донесе истината в този момент, искаше да я изрече гласно. — Безумно. Колкото и да е неуместно.

— Обещай — настоя тя и Николас усети как го парва сълза, как се плъзва по бузата му. Ета трепереше и той я притисна до себе си, опита се да я утеши с прегръдката си. Никога не бе усещал така остро зловещата примка на времето — искаше да й каже толкова много неща, но миговете изтичаха един след друг.

— Но ти ще живееш… трябва да живееш — продължи той. — Мисля, че знаеш… истината е… че исках да дойда с теб. Да видя дома ти. Да открием място, където да можем да бъдем заедно…

— Това място ни чака — отвърна тя. — Просто трябва да тръгнем.

О, тези думи, как пронизаха сърцето му!

— Ще се сещаш ли за мен, когато свириш на цигулка? — попита той тихо. — Понякога… невинаги… не е нужно да е често. Или когато се случи да чуеш морето… спомни си… съжалявам, че не те чух да свириш… поне веднъж…

— Николас — гласът й се извиси рязко и тя обгърна лицето му с длани, изтегли го насила от стръмната, тъмна пропаст, — ако умреш, никога няма да ти простя. Не ме интересува дали съм себична, просто няма да ти простя. Бори се.

Любовта е себична, нали така? Тласка почтени хора да вършат нередни неща. Увива те като пашкул, отделя те от останалия свят, заличава времето, разума. Кара те да отричаш неизбежното. Кара те да копнееш за ума на другия, за тялото му, кара те да вярваш, че заслужаваш да притежаваш сърцето му, да си извоюваш място в него.

Ти ми принадлежиш — помисли си той, впил очи в Ета — и аз на теб.

— Кажи ми… само едно нещо… за твоето време… — едва успя да пророни той.

— Каквото поискаш.

— Помниш ли… онази двойка в Лондон, в станцията?

— Дето танцуваха? Какво за тях?

— Щяхме ли… и ние да можем… да танцуваме така? — дишането му се накъсваше все повече. — В твоето време?

Ета се усмихна тъжно.

— Да.

— Така си и мислех. Ще останеш ли… докато спя…?

Ета целуна бузите му, клепачите, челото и Николас усети как сърцето му пламва. Дишането му се забави, сърцето му прошепна неясно извинение… бавното туп туп туп в ушите му напомняше за звука на руля, когато променяше курса на кораба. Постепенно забавяне, а сетне…

Не, не така.

Не с шепот, моля те, Господи, не с шепот, а с вик. Длъжен бе да приключи това пътешествие, преди да се впусне в следващото.

— Бори се — прошепна отново тя и топлият й дъх облъхна ухото му.

Заради теб — отвърна бавният ритъм на сърцето му, — заради мен. Смътно усети, че Ета се отдръпва — потънал бе някъде между съня и огнения ад на треската. Не чувстваше ръцете си, та да ги протегне към нея, а краката му бяха като посечени — не беше в състояние да ги помръдне. Усещаше единствено болката, която ту пронизваше тялото му с нажежени шишове, ту захващаше да пулсира мъчително в черепа му.

Спа дълбоко с ярки, парещи сънища. Сънува къщата на „Куин Стрийт“, коридорчето между кухнята и тайната врата към трапезарията, по което минаваше, за да сервира на семейството. Гледай да не ни се мяркаш. Гледай да не се показваш. Гледай да мълчиш. Сънува ръцете на майка си — колко странно, че си припомни формата и тежестта, и докосването им, когато лицето й бе потънало в забрава. Сънува розовите белези и следите от изгаряния, доказателство за безкрайните часове в кухнята.

Майка му обичаше да го докосва — да натъкмява ризата му, да го гали по косата, да бърше мръсотията и кръвта от лицето му. Помнеше тези ръце, деформирани, мазолести, но топли и винаги готови да откликнат.

Сънува, че е запалил къщата, та да изгори до основи, и се е облекчил върху пепелта.

Така че здравата се стресна, когато върху лицето му плисна струя топла вода.

— Baha’ar! Събудете се! Ах, глупако! — крещеше Хасан, а гласът му звучеше почти неузнаваемо. Удари гърдите му с разперена длан и придружи жеста си с възклицание, навярно възгруба ругатня, понеже сериозният лекар, застанал наблизо, буквално зяпна.

Мъглата в главата на Николас рязко се стопи, макар да продължаваше да се чувства като изцедена мокра дреха, просната да съхне на слънце. Всички мускули в тялото му възнегодуваха, когато се надигна и се облегна на стената.

— Какво има? — изграка той. — Защо крещите като…

— Глупако! — излая отново Хасан. — Какво сте й казали?

Дъхът на Николас секна.

— На Ета?

— Че на кого другиго? — викна Хасан. — Защо сте й казали да тръгне?

В този миг Николас разбра, че ще оцелее, пък било то само за да има удоволствието да я удуши със собствените си ръце. Освен това признаваше, че донякъде му беше неловко заради снощната сцена.

— Първо, трябва да знаете, че е дяволски трудно човек да я накара да направи каквото и да било. Казах й да ви помоли да тръгнете с нея, казах й да тръгне още призори. — В момента беше утрин, ранна утрин, слънцето още не беше изгряло. Тъмнината отстъпваше с всяка изминала секунда.

А гневът му — дежурната му, неизменна реакция — отслабваше заедно с нея. Ета бе импулсивна, вярно, но не беше толкова безразсъдна, че да тръгне сама в пустинята. А дори да й хрумнеше подобно нещо, откъде би могла да си набави кон? Откъде ще знае накъде да върви? Не говореше местния език, нямаше карта…

По гръбнака му пролази студена тръпка.

— Потърсихте ли я в къщата?

— Да не мислите, че съм толкова глупав, та да не потърся първо там? — изсумтя ядно Хасан. — Не се е връщала там. А ако се е връщала, е било само за да си прибере нещата.

Ледената тръпка проникна и във вените му. Нима бе тръгнала без пари, без дори да вземе малкото им останали провизии?

Не, не е възможно да е тръгнала сама. Не и по собствена воля. Някой я бе отвлякъл, принудил я бе против волята й, откраднал я бе…

С огромни усилия Николас издърпа крака от завивката, без да обръща внимание на болките в раната.

— Трябва да разпитаме… Може някой да я е видял да тръгва.

Едва ли щеше да има резултат, но с друга възможност не разполагаха.

Хасан кимна и изстреля някакъв въпрос към мълчаливия белокос лекар. Онзи измърмори нещо със спокоен глас и Николас мигом кипна. Нима този човек не разбираше, че трябва да се реагира със светкавична бързина? Защо се запътваше към вратата с такава бавна крачка, вместо да се затича?

— Спокойно, приятелче — обади се Хасан и натисна Николас да легне обратно. — Сега ще се върне.

Лекарят действително се върна — след десет мъчителни минути. По петите му крачеше млад мъж — онзи, когото Николас бе наблюдавал да накъсва стари чаршафи за превръзки — със сведена глава и сплетени ръце.

Младият мъж заговори без втора подкана — отговаряше с готовност на всички въпроси на Хасан. Когато Хасан вдигна ръка, сякаш да попита „колко висок“, и последната капчица от търпението на Николас се изчерпа.

— Какво казва?

Тъмното лице на Хасан бе пребледняло.

— Казва, че я е видял да напуска този iwan — тоест този коридор, но я пресрещнала друга жена. Западнячка като Ета. А сетне двама мъже я извели навън.

Николас изгледа гневно момчето.

— Защо не е съобщил на някого?

— Решил, че жената й е роднина — поясни Хасан, макар и на неговото лице да бе изписан гняв. Сякаш цветът на кожата бе достатъчен белег за роднинство.

— Как е изглеждала жената? — попита Николас.

— Млада — колкото мен или вас. С кафява коса, по-тъмна от косата на Ета. Очи като… тъмни очи. Казва, че я е видял да поглежда безкрайно малък златен часовник, какъвто никога не бил виждал — Хасан натърти последните думи и го погледна многозначително.

Гневен спазъм сви и без това сгърчения от болка корем на Николас. Той стъпи на хладния под и си пое дълбока глътка въздух. Днес няма да тръгна с теб, Смърт… Щеше да надвие слабостта в тялото си, да я нахрани с гняв, докато не намереше Ета или докато тялото му не му изневереше.

— Знаете ли коя тази жена, baha’ar?

Вместо да отговори, Николас се обърна към него с въпрос:

— Знаете ли как да направите хубав възел?

— Зная — отвърна Хасан и челото му се набръчка от изненада. — Но защо?

— Защото — отвърна Николас, втренчил поглед в настлания с плочки под, по който пълзеше утринната светлина — ще трябва да ме завържете за коня.

[1] „Добрият ден“ на Джон Дън, английски поет, известен с жив стил и находчиви метафори. Превод — Кристин Димитрова. — Б.пр. ↑

ДВАДЕСЕТ

Ета рязко дойде на себе си, но не заради друсането на галопиращия кон, нито заради болката от впитото в китките й въже. Събудиха я прохладната утринна мъглица и уханието на портокалов цвят, понесено от ветреца.

Отвори лекичко едното си око и мигом й се догади — от люшкането на седлото и от влажното, горещо тяло зад гърба й. Всеки път, когато усетеше чуждия дъх в тила си, стомахът й се усукваше в такт с пулсиращата болка в дясното слепоочие. Ръцете й бяха вързани, та не можеше да опипа главата си, но беше сигурна, че цицината е поне с размерите на планината зад тях.

Напуснаха Дамаск през поредица от горички, провирайки се между стройните редици дървета. Златната линия на хоризонта пламтеше точно отпред и Ета разбра защо Хасан бе нарекъл пустинята безмилостна красавица. От такова разстояние, обагрен от изгряващото слънце, пясъкът приличаше на разтопено злато. Но този оттенък подсказваше за нещо далеч по-зловещо — за нейното безплодие.

— Охо, будна си.

Пръстите й се вкопчиха в седлото, Ета се обърна бавно и се намръщи.

— Съжалявам.

Когато излезе от стаята на Николас, за да потърси лекар или Хасан, или въобще някой, който да потвърди, че треската му утихва, в първия момент не видя облегната на стената фигура. София я повика по име, но Ета въпреки това реши, че халюцинира, дотолкова смазана от умора се чувстваше.

Но не. София стоеше встрани, облечена в антерия и шалвари в кремаво и златисто, а главата й бе наклонена настрани по типичния за нея арогантен начин.

— Какво правиш тук? — едва успя да промълви от изненада Ета.

— Не си глупава — отвърна София. — Можеш и сама да си отговориш. Тук съм, за да ти помогна да си довършиш задачата.

Въпреки това, объркана и преуморена, Ета се бе усъмнила. Нямаше начин София да ги намери, освен ако не ги беше следвала по петите — не само през Дамаск, но и през всички проходи. Или… Ако някак бе успяла да се добере до докладите на пазителите, изпращани до Айрънуд, в които навярно пишеше къде и кога са ги видели.

— За момента не смятам да тръгвам — отвърна Ета.

Лицето на София зад булото се изопна.

— Опасявах се, че ще кажеш нещо такова.

Последва остра болка, сетне… нищо.

И сега — това.

— Съжалявам за грубото отношение — каза София, като изравни коня си с нейния. Копитата вдигнаха облак прах във въздуха и за миг София се скри от погледа й. — Но просто нямаме време — продължи тя без сянка от разкаяние. — Стана ми ясно, че нямаш намерение да тръгнеш скоро, а додето успеех да те убедя, щяхме да сме преполовили пътя до Палмира.

Ета поизправи гръб и се опита да изблъска с лакът мъжа зад гърба си.

— Откъде знаеш за Палмира?

— Накарах пазителите да ви проследят из пазара и да поразпитат. Арабинът, който ви придружаваше, споменал закъде ще пътувате на търговеца на мехове. Доста е небрежен — София сви рамене.

Накарах пазителите да те проследят из пазара…

Ета се извъртя в седлото и ужасът я удари като юмрук в корема. Лицето на мъжа бе цялото в подутини и синини, устната му бе разцепена, а погледът — гневен.

Това бяха същите онези мъже, които се бяха опитали да я отвлекат. Единият бе намушкал Николас. Под кожата на Ета шупна нажежена до бяло ярост и тя бясно се заизвива.

— Престани! — тросна се София. — И без това се принудих да му платя двойно, за да язди с теб — вярата му, видиш ли, не му позволявала да докосва жена, с която нямал кръвна връзка. Така че не си играй с търпението им.

Ета стисна зъби.

— Не е трябвало да го поставяш в такова неловко положение. Колко невъзпитано от твоя страна.

Мъжът я изгледа с такова отвращение, че Ета се уплаши да не я ударят отново.

— Ти ли… — заекна Ета. — Ти ли ги нае да убият Николас?

— Какви ги дрънкаш? — ноздрите на София се разшириха от гняв. — Ако действително някой е нападнал онова копеле, със сигурност не е един от нас.

Ета се почувства така, сякаш ледена ръка изтри всички емоции от лицето й. Тя зяпна изумена.

— Ти там ли беше?

— На пазара? Естествено, че не. Претърсвах стаята — онази, до която води проходът, докато вас тримата ви нямаше. Защо? Какви ги дрънкаш?

Хватката около талията на Ета се стегна толкова силно, че ребрата й изпукаха. В гърба й се впи нещо остро и Ета разбра, че я предупреждават да мълчи.

Защо искаха да мълчи? Нима се страхуваха от гнева на София, ако разбере, че са превишили правомощията си и простъпката им стигне до ушите на Великия господар?

— Някой… се опита да ме отвлече — поясни Ета, понеже София продължаваше да я гледа втренчено. — Николас ми се притече на помощ и го раниха. Затова бяхме в болницата.

— Колко жалко — отвърна София без сянка от съчувствие.

— Та той има твоята кръв — възмути се Ета. — А и си приличате много повече, отколкото си мислиш…

София се пресегна и сграбчи юздите на коня на Ета с такава сила, че го накара да се закове на място. Конят изцвили недоволно и затъпка прахоляка.

— Ще го кажа само веднъж, така че ме слушай внимателно — просъска София с отровен глас. — Нямам нищо общо с онова копеле. И ако още веднъж намекнеш нещо такова, горко ще се каеш.

Тази дума и тонът, с която бе изречена, разкриваха твърде много за чувствата на София към самата себе си и към семейството й.

Слава богу, че Николас не бе отгледан от тези хора. А сега Ета трябваше да се погрижи никога повече да не попадне в ръцете им.

— Какво всъщност правиш тук? Каза, че си дошла да ми помогнеш, но това — тя кимна към овързаните си ръце — говори съвсем друго. Ако си ни следвала през проходите, защо не се обади? Защо не каза нещо?

София отпусна юздите и насочи коня си обратно към пътеката, сетне подхвърли няколко думи на наемниците, като че ли на арабски. Навремето бе споменала, че пътешествениците изучават множество езици като част от обучението си, но Ета продължаваше да се изненадва. Значи нямаше начин да разбере какъв е планът им, преди да е станало твърде късно.

— Ако не си искала да те преследват, да не беше хуквала посред нощ, камо ли да крадеш от мен — заяви София след кратка пауза. — Какво очакваше? Че дядо ще те пусне и ще стиска палци копелето да изпълни своята част от сделката? — София я изгледа подигравателно. — Какво? Не знаеше ли, че Николас е сключил сделка зад гърба ти? Че ще получи всичко…

— Знам за сделката — прекъсна я рязко Ета. Знаеше и разбираше, въпреки болката. Разбираше, че обещаната награда бе достатъчна причина Николас да се съгласи да изпълни волята на стареца — с толкова пари би могъл да получи всичко, за което копнеше. Но да скрие от нея… — Той сам ми каза.

— Охо, нима? — подсмихна се София. — Ако оживее след тая треска, дядо ще му съсипе живота. Когато се опитах да му кажа, че на копелето не може да се вярва, дядо се зарече, че ако онзи го предаде, ще се погрижи никога да не си намери работа на кораб, камо ли да стъпи на пристанище. Ще го унищожи.

— Той няма… — цялото й съзнание тръпнеше от болка. Нима старецът действително се бе зарекъл да съсипе живота на Николас, ако се отметне от сделката им? Но макар сърцето й да бе стегнато от страх, тя заяви решително: — Той няма да умре.

— Успокоявай се колкото си искаш, миличка.

Ета се вгледа в нея, опита се да прецени как да действа.

— Сигурно не можеш да се нарадваш. Старецът ти се е доверил достатъчно, че да те прати по петите ни. Толкова ли не е имал кого друг да прати?

— Благодарение на теб получих възможността, за която мечтаех. Сега лесно ще се докажа, ще му покажа колко съм способна — София се отпусна върху седлото и се намести удобно, сякаш да яздиш кон бе най-естественото нещо на света. Ета имаше чувството, че костите й ще се разпаднат от постоянното люшкане, а краката я боляха, задето се налагаше да притиска хълбоците на коня. — Сигурно не можеш да си намериш място, задето ви проследих толкова лесно — София извиси глас над чаткането на копитата, извърнала лице, за да не се задави с прахоляка. — Да не говорим колко ме улеснихте, като хукнахте в другия край на града точно когато пристигнах в онова очарователно стайче. Трябва да си благодарна, че дойдох аз, а не някой от хората на дядо. А сега бързичко ще намерим астролабията, нали така? Ще му я отнесем още преди тридесети. Вече съм свикнала да се справям с невъзможните му срокове.

Ета поклати глава. Пръстите й се заиграха с гладката кожа на седлото, докато се чудеше дали да продължи. Айрънуд очевидно бе спестил истината на София, а Ета не знаеше как ще реагира, когато разбере какви ще са последиците от задачата, в която се бе впуснала с такава готовност, включително и спрямо нея самата. Лоялността на София бе тясно свързана с успехите и богатството на семейството — тя копнееше единствено за одобрението на стареца. Имаше ли изобщо други стремежи, освен да спечели вниманието и уважението му?

— Значи ти е казал за астролабията, така ли? — подхвърли Ета. — Съмнявам се да ти е разкрил защо всъщност я иска.

— Мълчи! — излая София и погледът й се стрелна към мъжа зад Ета.

Ета се опита да я вразуми.

— Астролабията не изследва проходите, а ги създава…

— Млъкни, Линдън!

Нима знае? И не й пука? София не чувстваше особен сантимент към бъдещето, не обичаше никого и никой не я обичаше, нямаше дом, не принадлежеше никъде. Може би затова не се впечатляваше особено.

Конят отново препусна в галоп, Ета подскочи на седлото и неволно прехапа устна. Мъжът зад гърба й изсумтя нечленоразделно, но Ета ни най-малко не се заблуди — не само разбираше английски, но и очевидно с приятелчето му криеха нещо. Нападнали ги бяха без знанието на София, без дори да я уведомят за случилото се. Може би не смятаха за нужно да са лоялни другиму, освен на Сайръс?

А София може би бе наясно и затова не искаше Ета да говори за астролабията. Ета още помнеше какво бе казал Николас, докато обикаляха пазара — че златото и предполагаемото богатство привличат нежелано внимание. Щом София не искаше мъжете да разберат колко важно е онова, което търсеха, означаваше ли това, че се страхува да не пожелаят астролабията за себе си? Но за какво ще им е астролабията на двамина пазители, освен ако не решат да поискат откуп за нея?

Очевидно се бе натъкнала на подводен камък и силно се изкушаваше да се опита да подкопае крехката лоялност на тия мъже към София, защото тогава би могла да се измъкне тайно в бъркотията, да ги изпревари и…

И какво? Да тръгне сама из пустинята?

Да остави София на произвола на съдбата?

Тя поклати глава. Напоследък установяваше, че притежава неподозирани умения, че е в състояние да се справи с много неща, но подобна постъпка би била откровено жестока. Реши, че това ще е крайният вариант, до който би прибягнала, ако нищо друго не свърши работа.

— Направо си представям физиономията му — разсмя се София. — На дядо. Как ще се учуди, че не друг, а аз съм се справила с невъзможната задача.

— Ще се учуди? — Ета усети как отново я пробожда съмнение. — Искаш да кажеш, че…

Айрънуд не знаеше, че София ги бе проследила. Тръгнала бе на своя глава.

— Е, сега вече знаеш как стоят нещата. Всичко дължа на теб, разбира се. Нали ти ми каза да взема живота си в ръце? Щом не желае да ме обяви за наследник, тогава ще му докажа, че аз съм най-достойна за тази чест.

В този момент Ета разбра, че ще трябва да измисли друг план за действие, да се подготви за най-лошото. Защото и най-добре обмисленият план не би могъл да я предпази от безразсъдствата, на които бе способно едно изпълнено с копнеж младо момиче, за да получи онова, което смята, че му се полага. Няколко часа по-късно, когато слънцето вече бе минало над главите им и залязваше зад гърбовете им, когато зеленият оазис на Дамаск вече бе избледнял в съзнанието й, Ета осъзна, че представата й за пустинята е била напълно погрешна.

Очаквала бе да види купчини пясък — безкрайни дюни, в които нозете им ще потъват на всяка крачка. Очевидно познанията й за тази част на света бяха твърде оскъдни. Местността се стелеше пред тях съвсем равна, тук-там осеяна с възвишения, които някак все оставаха в далечината, забулени в сивкава мъгла. Копитата на конете потропваха върху бледожълта спечена пръст, а безспирният вятър поемаше вдигнатите облачета прах и ги отнасяше нанякъде. Стенанията му сякаш шепнеха, зовяха ги да се отклонят от пътя.

При всяко спиране конете се хвърляха да късат малкото съсухрена зеленина, поникнала като по чудо от безводната земя. Гърдите им се надигаха мъчително, а гърбът на коня под нея излъчваше такава топлина, че съвсем скоро краката на Ета подгизнаха от сладникавата му, остра пот и от нейната собствена. Срязаха й въжетата едва когато дойде време конете да починат.

Един от пазителите намери грубо изсечен в земята кладенец. София преведе думите му — останал бил още от римско време, когато римляните пътували до Палмира, а днес се използвал от малкото бедуински племена, които все още населявали пустинята. Водата бе застояла и миришеше тежко, очевидно остатък от отдавнашен дъжд, но конете пиха, докато не остана и капка, а сетне трябваше да продължат нататък.

Нямаше сянка, нямаше вода, нямаше абсолютно нищо, освен някоя и друга древна, полуразрушена постройка в далечината. Когато прахолякът слегнеше, Ета виждаше на разстояние от стотици мили във всяка посока. Въздухът трептеше от горещината и искреше като при входа на проход. Уви, твърде скоро мисълта да търси проход в тази пустош й се стори прекалено потискаща, а и бе твърде уморена и схваната, за да се оглежда. Слънцето пареше кожата й въпреки робата и булото.

Точно когато бе на път да се примири, че София ще ги принуди да яздят през цялата нощ, в далечината изникна групичка бледи, ниски сгради.

— Карятейн — обяви София с видимо облекчение и избърса потта от лицето си с ръкав.

— Колко още има до Палмира? — попита Ета и с мъка се свлече от мокрия кон. Бедното животно едва си държеше главата изправена и видимо затрепери, когато Ета и пазителят го освободиха от тежестта си и тръгнаха пеш към селцето.

— Около един ден път на север — отвърна София. — Искам да продължим веднага щом си набавим вода, но нашите славни пазители смятат, че трябва да опитаме да заменим конете за камили.

На Ета подобно решение й се струваше доста разумно — камилите бяха в състояние да издържат дни наред без вода.

— Как се казват?

— Камилите ли? Откъде, по дяволите, да знам?

Тя шегуваше ли се?

— Пазителите! — Ета посочи двамата мъже, които си говореха тихичко на няколко крачки пред тях.

— Защо? Да не си решила да им пишеш благодарствени писма?

— Всъщност няма значение — изсъска Ета през стиснати зъби.

И без това я вълнуваха далеч по-важни неща. Майка й. Астролабията. Николас. Дори дебютът. Онзи познат пламък припламна в сърцето й при мисълта за цигулката и мигом изпепели страха и опасенията, че с майка й са обречени на вечно бягство. Искаше да свири — отчасти заради Алис, а също и заради Николас, който така искаше да я чуе, но най-вече за да може отново да вземе бъдещето си в свои ръце, да решава сама.

В Карятейн бяха наизлезли мъже — разговаряха помежду си, пушеха наргилета, зяпаха залеза. Привлякоха нечий и друг любопитен поглед, докато следваха единия от пазителите през лабиринта от избелени от слънцето улички към кервансарая, както го нарече София, или иначе казано, хан, предлагащ подслон за уморени пътници и техните животни.

А също и вода. Чиста, прохладна вода. Ета облиза напуканите си устни. Изпила бе последната глътка вода от мяха преди повече от час.

— Чух мъжете да споменават някакви горещи минерални извори. Като че ли надушвам сяра, а ти? — обади се София и подуши вечерния въздух.

— О — отвърна любезно Ета, — аз пък реших, че миризмата се носи от теб.

София й се усмихна злобно.

— Жалко, че няма да можеш да се поосвежиш. Изглеждаш така, сякаш теб сме яздили до тук — просъска тя.

Макар и с отмалели ръце, сякаш към всяка от китките й бе привързана тежест, Ета все пак събра сили да вдигне среден пръст, макар и зад гърба на София.

Кервансараят представляваше проста квадратна постройка, подобна на укрепление. Фасадата й бе опасана от безброй колони и арки, а между тях се отваряше голяма порта, през която тъкмо преминаваха група мъже и няколко непокорни камили.

Отвътре изскочиха две момчета, за да вкарат конете им в двора, където ги посрещна възпълен мъж с подпухнало лице и хубава червена роба. Мъжът се обърна към пазителите, но те явно го уведомиха, че София е тази, която държи кесията, понеже мъжът се впусна в дълги извинения на три различни езика, преди София да благоволи да му отговори на арабски.

Кервансараят бе разделен на две части — горен етаж, на който спяха пътниците, и двор, където нощуваха камилите, конете и стоките.

Пристигналият преди тях керван тъкмо бе приключил с разтоварването на стоките и разпрягането на животните. След вечерната молитва мъжете се смесиха с останалите пътници и захванаха да показват стоки, наизвадиха храна.

— Влизай — нареди й София, когато спряха пред стаята, която щяха да делят. Придружителите им влязоха в съседната. Ета чу как пускат дисагите си на земята, сетне долови шумолене на плат — явно вадеха завивки.

Вътре бе с пет-шест градуса по-прохладно, отколкото навън. Свикнала с богатите украси, типични и за най-бедните къщи, Ета с изненада установи, че стаята бе гола като пещера. Нямаше дори врата, а само завеса.

— Така. Ето ти одеяло — София й подаде един вързоп.

Както можеше да се очаква, след като бе прекарало цял ден вързано за гърба на коня, одеялото миришеше точно толкова неприятно колкото и самата Ета.

Тя го разпростря върху пода и се приготви да разположи натъртеното си тяло върху твърдата земя.

Поне сме в безопасност — помисли си тя, сетне се поправи, — засега.

— В онази торба има храна — София посочи платнената торба, която бе хвърлила до стената. — Отивам да проверя дали ще можем да сменим конете.

Ета изчака, докато София изчезна зад завесата, и с мъка се завлече до торбата. Извади шепа смокини и откъсна комат хляб колкото юмрука си. Излапа ги набързо и посегна за още. Откъм съседната стая се чу как един от пазителите се изправя в отговор на виковете на София и с недоволно ръмжене се запътва към двора.

Ета огледа дисагите.

София бе оставила всичките си вещи, включително малък пистолет, пари, пътен дневник, златен джобен часовник и джобно ножче.

Компасът, който я бе видяла да използва през деня, бе паднал на дъното на най-малката торба. Ета се взря в стрелките и се завъртя из стаята, докато не се ориентира къде е север.

През последните няколко часа бе прехвърлила около пет различни варианта на един и същи план за бягство. Щеше да се измъкне, докато останалите спяха, да задигне каквито провизии намереше, да яхне коня и да ги изпревари поне с няколко часа. И когато пристигнеха в Палмира, Ета отдавна щеше да е избягала.

Но колкото повече се взираше в компаса, толкова по-наивни й се струваха тези планове.

Хасан я бе предупредил, че пустинята не обича самотните пътешественици. Дори и с компас лесно можеше да се изгуби, да отмалее от жажда и глад и да скита без посока, докато някой я намери или пък загине. Ета бе градско чедо — оцеляването в пущинака не бе сред силните й страни. Нямаше да се справи без София и пазителите с техните знания и провизии.

А крайният срок бе твърде близо, за да губи време в размисъл. През цялото време бе разчитала, че ще разбере как да използва астролабията, за да създаде проход към своето време, ще изненада хората на Айрънуд, които държаха майка й, и ще я измъкне от лапите им, но положението вече не изглеждаше толкова просто.

Как щеше да се добере до астролабията, да я измъкне от София и пазителите, преди да я изпреварят? А сетне да крие, че не възнамерява да я върне на Айрънуд, достатъчно дълго, че да спаси Роуз? Умът й запрехвърля проблема, започна да го разделя на тактове, да изпитва темпото и ритъма, докато накрая се спря на единствената възможност.

Единственото решение бе да привлече София на своя страна. Да я направи свой съучастник не само за унищожаването на астролабията, но и за да измами Сайръс. Ета би могла да настоява за сделка — да заяви, че иска първо да види майка си и едва след това ще му даде астролабията. А дали майка й вече нямаше някакъв план за действие?

Или… Все повече започваше да се замисля дали изходът от всичко не бе смъртта на Сайръс. А също и че вероятно на нея ще се падне отговорността да нанесе смъртоносния удар.

При тази мисъл буквално й призля. Вярно, че майка й действаше безмилостно, но Ета никак не бе сигурна, че тя самата е в състояние да прибегне до такъв ход. И да, Сайръс бе виновен за смъртта на Алис и това би трябвало да я накара да копнее за отмъщение… Но не беше така.

А и как се очакваше да се справи с останалите пътешественици? Онези, които Айрънуд несъмнено бе оставил да пазят Роуз?

Легнала в тъмнеещата стая, Ета си припомни думите на майка й, онези от първото писмо: „Краят трябва да е окончателен“.

Окончателен. В смисъл на… унищожение? Дали не трябваше да направи онова, което майка й и дядо й не бяха успели да направят — да унищожи астролабията, без да я използва? Сега, когато знаеше как разсъждава майка й, започваше да се пита дали Роуз изобщо очакваше да бъде спасена — дали тези думи, досущ като последните думи на Алис, не бяха предназначени да я утешат, да я насочат, да я успокоят, че това е правилното решение?

Прободе я неописуемо чувство на ужас.

Не мога да изгубя и мама. Не и сега, когато искаше да я разпита за толкова много неща за семейството им. Не и когато искаше да посети толкова много места с нея. Ако изгубеше и майка си, какъв смисъл имаше изобщо да се връща в Ню Йорк и своето време, към онова, което бе останало от някогашния й живот?

Щеше да унищожи астролабията само в краен случай. Таеше надеждата, че ще да успее да придума София, да я убеди да се върне с нея в нейното време и да избяга от Айрънуд завинаги. Така щеше да може да използва астролабията, стига да разбере как, и да създаде проход право към своето време, без да се налага да търси онзи на Бахамите, който водеше към музея.

Пъхна компаса в гънките на робата си за всеки случай и се изтегна върху одеялото. Насили се да прогони всички противоречиви мисли, които закръжиха в главата й още щом затвори очи.

Съвсем скоро всичко ще приключи — помисли си тя. — Краят трябва да е окончателен. Разтри охлузените си китки и се помъчи да не мисли за Николас. Не се нуждаеше от защитник или спасител. Но безкрайно се нуждаеше от присъствието му.

София се завърна половин час по-късно, или поне на Ета така й се стори, и се отпусна недоволно върху одеялото си. В съседната стая пазителите говореха високо и се смееха. Внезапно Ета долови позната дума, дума, спомената от Хасан: aswaak.

Aswaak… Драките?

Двете със София мълчаха. И последните светлинки на кервансарая гаснеха и всичко потъваше в тъмнина.

— Наистина ли астролабията създава проходи? — обади се неочаквано София — Мислех, че просто ги разчита.

Ще ти отговоря, ако и ти ми отговориш на един въпрос, помисли си Ета, но в този момент се сети за Николас и внезапно осъзна, че може би няма да се наложи да манипулира София. Не и при положение че истината бе на нейна страна.

— Да. Сайръс иска да създаде проход назад във времето, до един определен момент, който ще му позволи да спаси първата си съпруга, без да изгуби богатството и контрола си върху останалите кланове. Но ще унищожи бъдещето ни, сигурна съм, за да изгради нещо, което му се струва по-важно. Не можеш да му позволиш да се сдобие с такава власт.

— О, нямам никакво намерение да му я дам — отвърна София. — Особено сега, когато знам колко е могъща — благодаря ти за сведенията, между другото. Господи, това е невероятно. Сега не само ще мога да му натрия носа, но и да му съсипя живота.

— София… — опита се да я прекъсне Ета, но момичето не млъкваше, разтреперано от вълнение.

— Та това е най-могъщият инструмент на света. Пътешествениците и пазителите не просто ще застанат на моя страна, а буквално ще коленичат пред мен. Няма нужда да му ставам наследник — мога да се върна назад във времето и да го елиминирам от пейзажа.

Ета зяпна от изненада.

— Наистина ли би го убила?

— Не и преди да се разкае, задето не ме избра — отвърна благо София. — Искам да се гърчи, да види как се издигам, докато той самият пропада. Така че не се тревожи, миличка. Сайръс няма да промени бъдещето ти. Защото аз ще го изпреваря.

ДВАДЕСЕТ И ЕДНО

След близо седем часа люшкане в такт с бавните крачки на камилата, Ета бе впрегнала цялото си внимание върху това да не падне, та не забеляза веднага, че в пустошта започва да се появява рехава растителност. Ако през първата част от пътуването пустинята й се бе сторила гола и пуста, то през последната имаше чувството, че е попаднала сред разпилените, оглозгани и изсъхнали кости на света, които бавно се превръщат в прах. Очите й не спираха да сълзят от свирепите лъчи на слънцето, които се лееха от безоблачното синьо небе.

Но ето че в далечината започнаха да се очертават постройки. Не самият град, а полуразрушената крепост на един от съседните хълмове. Останките, брулени от вятъра и пясъка в продължение на хиляда години, изглежда, бяха с римски произход — море от колони и стотици стълбове, които сякаш подпираха небето.

В съседство зеленееше оазис — гъста горичка, която изглеждаше особено странно на фона на оголената земя, простираща се на мили във всяка посока. Но когато насочиха камилите към градчето, Ета видя следи от проломи, а също и няколко канала.

Яздейки между руините, протегнала шия, за да разгледа изрязаните в колоните фигури, на Ета не й беше трудно да си представи колко великолепен е бил градът в разцвета на величието си.

Хасан бе нарекъл този град една от най-смайващите спирки по древните търговски пътища между Изтока и Запада, старателно култивирана скъпоценност, която се оказала обречена на разруха и упадък с възникването на нови цивилизации и прокарването на нови маршрути. Зърна амфитеатър и огромна, висока сграда, която навярно бе някакъв храм, но като цяло стояха единствено основите на сградите. Отпечатъците им.

— Е? — обади се София и препречи пътя на Ета с камилата си. Дейзи, както Ета наричаше своето животно, изръмжа сърдито и затанцува от нетърпение.

— Е какво? — тросна й се Ета и нагласи наново качулката си. Слънцето бе достигнало най-високата си точка и прежуряше главата й, което й напомняше, че трябва непрекъснато да пие вода от полупразния мях.

— Каква е следата? Къде да я търсим?

Излъжи я — каза си Ета. — Вече стигнахте, нямаш нужда от тях, а и тя едва ли ще размисли. Можеш сама да я потърсиш… Само дето не беше изключено София да я изпревари, ако се разделят, и Ета да се окаже твърде далече, за да я спре.

Значи ще се наложи да прибягна до крайния вариант — помисли си тя нещастно. Наясно бе колко много зависеше от решението й и едва удържаше сълзите на горчивото разочарование. Нямаше как да спаси и себе си, и бъдещето си, и майка си. През нощта се бе мятала будна часове наред, мъчейки се да си представи какво бъдеще ще се опита да създаде Сайръс, когато сложи ръка на астролабията. Опитала се бе да си внуши, че София е по-малкото зло от двете. Но истината бе, че София бе бомба със закъснител — въпрос на време бе избухливият нрав и нетърпението да помрачат съзнанието й с непредсказуеми последици. А тогава астролабията най-вероятно щеше да се озове в лапите на Айрънуд.

— Ще ти кажа — отвърна тя, — но искам нещо в замяна.

София вдигна вежди.

— Пак ли онази глупава игра, Линдън? Сериозно ли?

Ета изправи гръб и преглътна горчивите сълзи. Съжалявам, мамо. Толкова исках да се гордееш с мен.

— Нищо чудно да се луташ със седмици, месеци и дори години. Ще ти помогна, но само ако ми позволиш да създам проход до моето време.

За нейна изненада София като че ли бе готова да обмисли подобен вариант.

— Сериозно ли знаеш как да използваш проклетия уред?

Ета се вкопчи в недоверчивия й тон и побърза да излъже.

— Да. Мама го е описала в писмото си. Ще ти покажа, стига да ми дадеш дума, че ще ме оставиш да си направя прохода.

Секунда-две щяха да й стигнат, за да разбие астролабията в някой камък. Трябваше само да я вземе в ръце.

— Добре — съгласи се София и й подаде ръка. Ета я пое и погледите им се срещнаха. — А сега казвай каквото знаеш.

— Смятаме, че следата води към погребално място — подхвана Ета. Дано само не съжаляваше за решението си. — Някаква гробница.

София изпуфтя сърдито.

— Нещо по-конкретно?

Ета присви очи.

Завладяна от нетърпение, София се приближи до пазителите и заговори припряно на арабски. Беше в отвратително настроение още откакто потеглиха от кервансарая. Ета бе отдала избухливостта й на недостатъчен сън и натъртено дупе, но сега усети, че я обзема тревога. Току-виж нетърпението я подтикне към нещо необмислено.

Или нещо още по-страшно, помисли се Ета. През цялото време не сваляше очи от водачите им, наострила уши, за да чуе, ако пак споменат драките. Когато съзряха града, бе предложила на София да продължат без тях или да ги изпратят обратно, но София бе плеснала надменно с камшик и бе препуснала напред.

Дейзи плю в прахоляка, вирна глава и изръмжа нещо на собствения си език. Ета се приведе и я потупа по шията. Напълно разбираше раздразнението й.

Както бе споменал Хасан, в покрайнините на града все още живееха хора — предимно в шатри и малки колиби, като че ли направени изцяло от сушена кал. Никой не се приближи, докато групичката им минаваше под внушителна колонада, но Ета усещаше, че очите им ги следят.

— Къде отиваме? — попита тя.

— Фади твърди, че малко след града има долина с гробници — отвърна неохотно София.

— Значи все пак им знаеш имената — измърмори Ета и се загледа в гърбовете на мъжете, които яздеха равномерно пред тях, сякаш бяха родени върху камили.

— Естествено, че ги знам — тросна се София. — Не съм толкова безсърдечна, колкото си мислят хората. Пък и нали трябваше да ги издиря и да им платя, та моето малко приключение да не стигне до ушите на дядо.

— Сигурно ти е за пръв път — обади се студено Ета — сама да вземеш решение, без да следваш заповед. Да го надхитриш. Хубаво е да се почувстваш поне малко свободна, а? А колко ли по-добре щеше да се чувстваш, ако се беше вслушала в съвета ми да избягаш от семейството?

Лицето на София помръкна, но тя не възрази. Ета забеляза как ръцете й се вкопчват по-силно в юздите. Продължиха бавно през руините в угнетяващо мълчание, което тежеше почти колкото палещите слънчеви лъчи.

Долината на гробниците бе разположена отвъд някогашното живо, пулсиращо сърце на Палмира, скрита в сенките на града. Ако бяха сами, без пазителите, на Ета навярно нямаше да й хрумне да огледа странните постройки. По пътя към града бяха подминали няколко такива, но тя не им бе обърнала никакво внимание. Приличаха по-скоро на защитни пунктове или наблюдателни кули.

Въпреки величественото си име, долината се състоеше предимно от такива кули, щръкнали от пясъка като криви пръсти. Някои от гробниците дори не бяха кули, а бяха врязани направо в спечената кал на хълмовете. Ако някога тук бе имало други, по-богато украсени гробници, то те отдавна бяха изчезнали или бяха заровени под хилядолетните пясъчни бури.

Слязоха от камилите и ги вързаха при рухналите колони наблизо.

— Мислиш ли, че е безопасно да влезем вътре? — попита Ета, като огледа подозрително първата гробница. Сравнението с пръсти се оказваше доста удачно — някои от кулите бяха ниски, само с един етаж, и широки като палци. Други се издигаха на няколко десетки метра и хвърляха дълги сенки върху пясъка и пръстта. На една като че ли някога бе имало балкон. По стените им бяха оставени тесни прорези, за да пропускат въздух и светлина.

И все пак бяха гробници. Колкото и да гореше от нетърпение да приключи с цялата работа, Ета усещаше, че я разтърсва тревога. Никак не й беше приятно да нарушава покоя им.

— Какво значение има? — сопна се София с обичайната си невъзмутимост. — Давай да действаме. Ужасно пече.

Започнаха с една от не толкова внушителните гробници вляво — построена бе в самия склон на хълма, а входът й бе полузатрупан с пясък. София разрита пясъка с крак и се пъхна вътре, като се взираше в камъните в краката си за някаква следа. Навярно за знак, че отдолу бе заровено нещо.

Ета обаче не откъсваше очи от стените.

Стените бяха покрити с рисунки, стенописите още красяха мазилката, избелелите им цветове все още личаха. Заобиколени бяха от мъже и жени, облечени в роби. Чертите на някои бяха разядени от времето, останали бяха само очертанията на фигурите им и пищната релефна украса под тях. По колоните се катереха изрисувани лози, листата им — все още яркозелени. По стените летяха богове или ангели, извисяваха се към тавана, боядисан така, че да изглежда като облицован със зелени и червени плочки. Или пък… Ета присви очи. Може би действително бяха плочки?

Не си дошла да разглеждаш забележителности — напомни си тя. — Престани да си губиш времето.

На равни интервали между стенописите се виждаха квадратни отвори, изрязани в стената, нещо като дълбоки ниши. Някои бяха запечатани с дебели каменни плочи. Други зееха отворени.

— За какво са тези? — попита тя София, като докосна една от плочите. Дланта й изглеждаше съвсем малка на фона на масивния камък.

София се обърна и повтори въпроса на един от пазителите. Изслуша бързия отговор и го предаде на Ета:

— Там слагали ковчезите и телата, в тия отвори — поясни тя. — После ги затваряли с плочи, но както виждаш, някой ги е махнал. Най-вероятно крадци и разбойници.

Това като че бе основното за всички гробници — вътре вече нямаше почти нищо, което да бъде видяно, камо ли откраднато. Няколкото ниски, подобни на скамейки саркофази, на които се натъкнаха, бяха разбити, капаците им бяха избутани на земята и вътре се виждаха само побелели кости. Един или два изглеждаха по-запазени, та София и пазителите сметнаха, че ще си струва да приложат груба сила, за да смъкнат капаците.

— Вече са ги оглозгали — възмути се София и в злобата си ритна една от стените. — Майка ти е пълна глупачка да я скрие точно тук, където всеки може да я намери.

— Майка ми може да е много неща — отвърна равно Ета, — но не бих я нарекла глупачка. Нямаше да я остави тук, ако е смятала, че има опасност някой да я задигне.

Но още докато го изричаше, усети, че я жегва съмнение. Вече два часа пълзяха в тъмнината с единствения си фенер в търсене на тайни отделения и коридори, които не съществуваха. Обиколиха дори няколкото пещери между града и кулите, но и там намериха само саркофази.

Ета разтри чело и въздъхна дълбоко. Единият от пазителите каза нещо на София, която му се сопна подразнено.

— Какво пък сега? — попита Ета.

— Казва, че на запад имало още гробници — преведе София, — а после сме можели да огледаме храмовете в града.

На Ета не й се вярваше, че майка й ще остави астролабията в самия град — не и при положение че в покрайнините живееха хора.

— Да проверим гробниците — предложи тя.

— Трябваше вече да сме я намерили — изръмжа София и тръгна към камилите.

— Ще я намерим — успокои я Ета. — Мама не би я скрила някъде, където да е невъзможно да бъде открита.

Ета въздъхна и се опита да накара Дейзи да мирува, та да се покатери на гърба й. Останалите просто перваха камилите си по главата или муцуната и ги принуждаваха да клекнат. Дейзи бе в обичайното си лошо настроение, но поне този път не се опита да изтръска Ета от себе си като да бе муха.

Навлязоха в хълмовете, заобикалящи града. Този път Ета знаеше за какво да се оглежда и очите й мигом различиха високите гробници. Множеството изглеждаха в по-лошо състояние от онези, които вече бяха обходили, но имаше една, която изглеждаше почти непокътната, поне отвън. Непрекъснато притегляше вниманието й, макар София да я побутваше към най-близката.

— Ето онази — каза Ета и усети как по гръбнака й пролазва странна тръпка.

— Добре — съгласи се София и свирна с уста, за да повика пазителите.

Ако не друго, Ета се оказа права за едно — гробницата действително бе в по-добро състояние от останалите.

Основната зала бе дълга, стигаше чак до отсрещната стена и бе украсена с пет бюста на мъже и жени. Бюстовете гледаха към нишите в стената, които също бяха повече на брой, отколкото в разгледаните досега гробници. Като видя, че са разпечатани и вътре няма нищо, освен прахоляк, София тръгна по тесните стъпала вляво от входа и едва не си пукна главата в изрисувания каменен таван. Ета я последва, но побърза да се опре в стената за равновесие.

София огледа набързо втория етаж и продължи към третия, а устните й се свиха отвратено. Защо? Защото астролабията с нечуваните й сили не я чакаше насред залата, та да се спъне в нея?

Ета спря на втория етаж и остави пазителите да я подминат. Глухите им гласове отскачаха от стените и се връщаха към нея и тя усети как в корема й отново се загнездва остро чувство на безпокойство. София като че ли им вярваше безрезервно, но на Ета й се искаше да им бе наредила да изчакат отвън, при камилите.

Малко прозорче пропускаше топла светлина, която заливаше тясното помещение. Ета пристъпи вътре и поспря за миг, колкото да укроти бесния ритъм на пулса си. Надникна през прозореца, огледа се за някакъв знак от майка си.

А когато се обърна, се оказа лице в лице с кичесто дърво.

Изненаданият вик се откъсна от устата й, преди да успее да се спре. И понеже нямаше какво да го спре или погълне, звукът догони София, която кръстосваше горния етаж и ръсеше мазилка от тавана. София дотича, останала без дъх.

— Какво има?

Две от стените на втория етаж бяха осеяни с ниши, досущ както в долното помещение. Единствената разлика бе, че плочите с бюстовете на обитателите им си бяха по местата. И макар много от лицата да бяха разрушени — липсваха носове, ръце и цели части от черепите, каменният релеф пред Ета бе почти непокътнат и изобразяваше познатите очертания на дърво. Самата плоча бе с един нюанс по-светла от останалите — уж като другите, но не съвсем.

Всяка подробност от това дърво — от извитите надолу клони, гъсто обрасли с листа, до леката извивка на дънера, — всичко съответстваше на герба върху дневника на майка й.

— Нищо — опита се да излъже Ета. — Прелетя птица и…

София не й обърна внимание, острият й поглед обходи внимателно стаята и се спря на издяланото в камъка дърво.

— Ето го! Семейния знак на Линдън! — лицето й светна, подразненото й изражение в миг се смени със силна възбуда. В този миг Ета разбра защо хората казват, че очите са прозорец към душата — София изглеждаше готова да смъкне плочата с голи ръце.

Пазителите извадиха ножове и се захванаха да дълбаят около ръбовете на плочата, та да могат да я измъкнат от тясното й легло. Плочата се сгромоляса на пода и гербът на семейството й се разби на парчета с оглушителен трясък. Зад плочата нямаше саркофаг — това стана ясно още щом пазителите се опитаха да я изчоплят. Имаше само камък, който да я придържа да не хлътне навътре, но не беше толкова голям, че Ета да не може да го изтегли сама.

Двете със София надникнаха вътре и Ета забеляза нещо изпъкнало в десния ъгъл.

— Ти я извади — нареди й София. — Ако проклетата ти майка е заложила капан и първият, който бръкне, остане без ръка, не искам да съм аз.

Ета завъртя подигравателно очи и като изрече кратка молитва наум, пъхна ръка в отвора, протегна се колкото можеше по-навътре и сграбчи крайчето на опърпания плат, с който бе обвит предметът. Дръпна го към себе си и като си пое рязко дъх, извади прашното вързопче от избелял лен и го разви.

София я избута с рамо, дръпна предмета от ръцете й и го стисна здраво.

Астролабията бе по-голяма, отколкото бе очаквала — два пъти колкото свитите й юмруци. Годините ни най-малко не бяха замъглили златния й блясък. Плоският диск улови светлината от прозореца и я пръсна из цялата зала. По ръба се виждаха знаци като на циферблат. Ета проточи шия, за да огледа красиво гравираната задна част.

София се взираше смаяно в астролабията, сякаш не можеше да повярва, че действително я бе намерила, и едва дишаше.

Ета също.

Краят трябва да е окончателен.

Нищо чудно да се окажеше окончателен и за самата нея.

— Хайде — каза тя. — Дай ми я. Ще ти покажа как действа.

Неясното чувство, което я бе жегнало преди малко, се завърна и нахлу във вените й. Въздухът сякаш вибрираше, кожата й изтръпна и всичките й косми настръхнаха, докато накрая всяко нервно окончание в тялото й запя в същия тон.

— Толкова усилия заради тая… — София поклати глава и пусна астролабията в протегнатата ръка на Ета. — Хайде да те видя, накарай я да работи.

Ета кимна и стисна зъби, докато преценяваше вариантите. Накрая внимателно, съвсем бавно, положи астролабията върху залетия от светлина каменен под и приклекна до нея. Скрити под гънките на робата й пръстите й напипаха остър камък и го стиснаха здраво.

— Действай, Линдън! — изръмжа София.

— С най-голямо удоволствие — отвърна Ета и преди София да успее да реагира, удари златното лице на астролабията с камъка.

Уви, лумналият в тялото й огън мигом угасна — камъкът се счупи. Вярно, уредът бе надраскан и нащърбен, но невредим. Тя скочи, за да го запокити на земята.

— Ах, ти, измамница такава! — изпищя София и я сграбчи за косата. Сетне се обърна към единия от пазителите. — Дай ми кама!

Мъжът измъкна кинжал от ножницата на хълбока си.

Всичко се случи с невероятна скорост. Пазителят направи рязко движение с китката, извъртя кинжала и сряза протегнатата длан на София. Тя изохка от болка и по камъните плисна кръв.

— Какво правиш, дявол да те вземе? — озъби му се тя. — Как смееш! Ще те убия, да знаеш, законите ми позволяват…

— Да, ако бяхме от клана — отвърна мъжа и измъкна втора кама изпод диплите на дрехата си. Другият пазител последва примера му и насочи острието към гърлото на Ета. — Но за твой лош късмет, не сме.

Не бяха от клана? Ета се измъкна от ръцете на София и се опита да отстъпи към стената.

— Така ли? — викна София, стиснала ранената си ръка, а лицето й потъмня от гняв. — Затова ли живеехте в къщата на семейството ми и харчехте парите му?

Пазителят се изсмя с дълбок, гърлен смях, напоен със злост и отрова.

— Никак не беше трудно да се отървем от пазителите ви. Не се изненадвам, че не си си направила труда да се срещнеш с тях, камо ли да им запомниш лицата. За наш късмет.

Бавно и предпазливо Ета се запромъква към София, макар сърцето й да блъскаше така силно, че цялата се тресеше. Понечи да се наведе, за да вдигне астролабията, но острието на камата мигом опря в гърлото й.

— Назад — озъби се вторият мъж. — Подай ми астролабията, бавно… съвсем бавно.

Внезапно я обзе гняв, толкова силен, че разпръсна пелената на страх и объркване.

— Вземи си я сам!

Мъжът я удари силно с опакото на ръката си и Ета полетя към каменния под. Пред очите й причерня, а дробовете й се напълниха с прах.

— Ако не сте от клана, тогава кои сте, дявол да ви вземе? — кресна София.

— Мъртъвци — чу се нисък глас зад гърбовете им.

Николас стоеше на ръба на площадката, с един крак на долното стъпало, стиснал пистолета на София. Дулото бе насочено към надвесения над Ета мъж.

На Ета й се прииска времето да спре, за да може да попие тази гледка, макар да виждаше, че Николас едва стои на краката си. Кожата му бе пребледняла. По брадичката му капеше пот. Дишаше тежко, като човек прекосил пустиня с тежка прободна рана, след като едва не е умрял от смъртоносна треска.

Ето сега — каза си тя, — сега, сега, сега…

Хвърли се към краката на мъжа и успя да го събори на земята. Сетне протегна ръка да вземе астролабията, но мъжът я изпревари, сграбчи я за краката и я дръпна рязко назад. Две тежки ръце я стиснаха за гърлото.

— Ета! — изкрещя Николас, във въздуха отекна оглушителен трясък и Ета усети остра, гореща болка в рамото. Тя падна напред под горещото, отпуснато тяло на драката, който се закашля и запръска плюнки, но острието на камата му така и не се отлепи от шията й. Миризмата на кръв изпълни носа й, дробовете й.

Вторият мъж се хвърли върху Николас, избута го до стената и пистолетът изтрополи на земята. Николас замахна диво към физиономията му, но успя само да го одраска. Ета се изправи с мъка и светът като че се олюля под краката й. Николас нямаше да се справи, не и в това състояние, трябваше да се добере до пистолета…

Но вторият мъж вече го стискаше в ръка и халоса Николас през лицето с дръжката. Николас залитна и се блъсна в стената, а Ета остро изпищя. Мъжът се извъртя към София, насочил пистолета право в сърцето й.

— Драки — изсъска тя и от дланта й наново потече кръв. Мъжът клекна и вдигна астролабията. — Права ли съм?

Мъжът се поклони подигравателно и Ета усети как стомахът й се сгърчва болезнено.

Трябва да го направя, трябва да я унищожа, мамо…

Ще се справя…

Сега е времето ми…

Драката, който я държеше, притисна острието в гърлото й и Ета усети как по избелялата й, прашна роба покапва струйка кръв.

— На вашите услуги — продължи първият.

— Кой ни продаде? — попита София.

— Никой, макар мнозина от така нареченото ви семейство да бяха готови да го направят, стига да им осигурим възможност да си отмъстят. Ти си тази, която остави ясна следа след себе си. Всъщност безкрайно ни улесни, понеже главатарят ни се оказа пряк свидетел на случката в музея. По негов призив пазителите и пътешествениците сред драките се нагърбиха да проследят преминаването ви през прохода, за да видим дали няма да ни отведеш право при астролабията. А сетне, вместо да те следваме по петите, ти устроихме капан, та сама да дойдеш при нас. И виж колко добре се наредиха нещата. — Той се обърна към другия, който държеше Ета, и му нареди: — Вържи я. Пустинята ще я накаже вместо нас.

Мъжът я изправи на колене, изви ръцете й зад гърба и усука нещо — навярно пояса си — около китките й.

— И другата.

— Чакайте — София отстъпи крачка назад. — Изслушайте ме. Знаете ли коя съм?

Трябва да я унищожа.

Не мога да предам мама.

Трябва да спася мама…

— Знаем, че си от клана — отвърна мъжът. — И друго не ни е нужно.

— Не — отвърна София, като хвърли бърз поглед към Ета. — Аз съм вашата щастлива звезда. Мога да ви предоставя всякаква информация, всичко, което искате да знаете за клана или за Великия господар. Но само ако ме вземете с вас.

Николас, все още в несвяст на пода, се размърда точно навреме, за да чуе тия думи. Очите му се отвориха.

Драката с пистолета се разсмя.

— Явно ме мислиш за пълен глупак.

— Наистина ли вярваш, че щях да дам астролабията на Великия господар? Нищо подобно — смятах да се изсмея в лицето му и да съсипя мечтите му. Ако кроите да я използвате за същата цел, няма да ви спра. Напротив, ще танцувам от радост. Единственото, което искам на тоя свят, е да му вгорча живота, както той вгорчи моя.

— Ах, ти, проклета… — изруга Николас, но се спря навреме. — София, трябва да я унищожим. Няма значение в чии ръце ще попадне, разбере ли Айрънуд, че му се е изплъзнала, няма да миряса, докато не я докова. Помисли само, тя не просто разчита проходите, а ги създава…

— Знам — прекъсна го тя.

— Щом разбере, че си се споразумяла с драките, че си им я дала, няма да се задоволи да те прати в изгнание. Ще те съсипе. И това важи за всички драки — добави той. — Позволи ми да я унищожа още сега. Хвърли вината върху мен, остави го да мисли, че аз съм предателят, че само на теб може да има доверие. Ще те направи свой наследник, но само ако унищожим астролабията, само ако не може да я използва, за да спаси първата си жена и да създаде нови наследници. Дадеш ли я на драките… всичко ще се срине.

Ета видя как по лицето на София пробяга някаква емоция, страх от истината. Устните й се отвореха, като да попита нещо, но вместо това тя изправи рамене и изгледа Николас сякаш бе кралица, която нарежда екзекуция.

— Така да бъде.

Драката, който държеше Ета, се изсмя гръмогласно. Другият, с пистолета, му направи някакъв знак и изръмжа няколко думи на арабски. През замъгленото си съзнание Ета видя как мъжът сграбчва Николас и го блъсва с всички сили в стената, сетне смъква пояса от кръста му и връзва ръцете му. Когато приключи, го удари право в челюстта и го запокити върху камъните.

Ета изпищя и се опита да се изправи, но не успя да запази равновесие. София я бутна в стената и Ета едва не изгуби съзнание от болка. Пред очите й причерня и тя падна тежко върху каменния под с натъртени ребра. Останала без въздух, не можа дори да изквичи от болка. Можеше единствено да чака зрението й да се проясни.

— Не бъди глупава, миличка — измърмори София и я изгледа мрачно.

Николас изрева от гняв.

— Някой ден ще те убия за това.

— Колко наивно от твоя страна да си въобразяваш, че ще ти се удаде такава възможност — София махна пренебрежително с ръка. Един от драките измърмори нещо на арабски.

— Излишно е да си хабите мунициите — възрази студено София. — Оставете ги на милостта на пустинята. И на ваше място не бих се приближавала до тях. И двамата са обучени твърде добре. Слънцето ще свърши работата вместо вас.

Ета затаи дъх, тялото й се изопна от болка и страх, но мъжете като че ли се съгласиха със София.

Минаха няколко минути, преди стъпките им да заглъхнат напълно. Ета бавно вдишваше през носа и издишваше през устата, за да не повърне.

Провалих се, провалих се… мамо, съжалявам…

Трябва да се изправя…

— Ета! — викна Николас. — Ета! Събуди се! Ета?

Тя си пое дълбоко дъх и потрепери от болка.

Нищо ти няма, на Николас също, жива си, жив е и той… Все още можеха да настигнат София и драките, да яздят с всички сили и да си възвърнат астролабията.

— Хенриета! — викна Николас. — Госпожице Спенсър! Дявол да те вземе, ако не се събудиш на мига…

Ета чу изплющяването на камшик, ръмженето на камилите. Излишно бе да поглежда през прозорчето — знаеше, че отвеждат Дейзи и животното, което бе донесло Николас на гърба си. Наистина ги изоставяха на произвола на съдбата, долните копелета.

— Ета… — отчаяната, умолителна нотка в гласа му най-после я накара да се изправи, при това толкова рязко, че Николас ахна от изненада.

— Добре ли си? — попита тя през ожулено от прахоляка гърло.

— Ще оживея, но… — той извърна поглед. — Дявол го взел, съжалявам, толкова съжалявам, яздихме като бесни…

— С кого? — възкликна Ета и заусуква пояса, с който бяха вързани китките й. Драката го бе вързал на възел, но в бързината не бе успял да го затегне добре. Ета измъкна едната си ръка от копринената клопка и въздъхна облекчено. — И Хасан ли е с теб?

— Тръгна с мен, но конят му си удари крака, та се наложи да обърне към Карятейн — обясни Николас. — Дяволски съжалявам. Но се кълна, че нещата няма да приключат така. Ще се доберем до Дамаск… — гласът му звучеше съвсем уверено, но погледът му я избягваше. — Ще обиколя целия Насау, ако трябва, за да намеря прохода, през който си минала…

— Наистина ли?

Николас най-после вдигна очи.

— Дори не можеш да си представиш докъде бих отишъл заради теб.

Въпреки болката, въпреки всичко, на лицето й се изписа лека усмивка.

— С мен — поправи го тя.

— Ела тук — прошепна Николас, а в очите му пламтеше обожание. — Ела… ела при мен…

Ета не се доверяваше на краката си, затова пропълзя краткото разстояние, което ги делеше. В душата й просветна кротко щастие, когато Николас вдигна глава и я целуна.

— Развържи ме, по дяволите — измърмори той. Ета изсумтя и се пресегна зад гърба му. Той се наведе напред и зарови лице в шията й, докато пръстите й работеха усърдно.

Неговите ръце бяха вързани далеч по-здраво. Възелът сякаш плуваше в чернота, периферното й зрение потъна в мъгла. Ета примигна и се изправи назад, усетила внезапна, влажна топлина по гърдите си.

Яркочервена кръв бе избила по ризата на Николас. Ушите на Ета забучаха.

— Шевовете… шевовете ти са се отворили… внимавай…

Очите му се разшириха от уплаха и се впиха в лицето й, после се плъзнаха към рамото й. Тя сведе поглед, вдигна разтрепераната си ръка към пулсиращото, парещо място.

Простреляна съм — отбеляза замаяно. — Но кога…

— Ета!

В основата на гръбнака й изригна електрическа искра, пробяга с огнена тръпка през тялото й, разкъса я на две. Въздухът изпука и засъска по кожата й и…

ДВАДЕСЕТ И ДВЕ

В първия миг, след като Ета изчезна, разтворена на милиони блестящи прашинки, сякаш цялата кръв се дръпна от тялото му.

Не можеше да диша.

Не можеше да помръдне.

Може би… ако останеше така, съвсем неподвижен, този миг щеше… Ета щеше…

Кожата му още пазеше топлината на допира им, макар кръвта да съхнеше по ризата му. Още усещаше докосването на устните й, сякаш така и не се бяха отделили от неговите. Въздухът трептеше, нажежен до възпламеняване, и Николас имаше чувството, че кожата му се свива около костите, пристяга гърдите му, защото Ета…

Ета я няма.

Това бе единствената ясна мисъл, която се избистри в необятното море от несвързани образи в главата му.

Ета я няма.

Изчезна така окончателно, сякаш бе пропаднала в нищото, сякаш…

Господи, не, о, Господи, моля те, не…

Николас запълзя по нападалата мазилка, понеже не можеше да се изправи — гръбнакът му сякаш бе омекнал. Смътно осъзнаваше, че трепери, че се блъска в стените. Давеше се в пясък и пръст, в ужас. Звукът, който се надигна от гърдите му, от мрачната, съсипана обител на сърцето му, бе вик на болка и гняв, лишен от всичко човешко.

Мъртва. Той стисна очи и ръцете му се свиха в юмруци. Мъртва е.

София бе взела астролабията, а…

Ета е мъртва.

Станало бе — мили боже, станало бе точно както с Джулиън — всичко, от светлината, която я бе разкъсала отвътре, разсякла я бе на парчета, до гръмотевичния, оглушителен пукот и промяната в енергията — явно проходът в Дамаск бе рухнал.

Николас буквално виеше. Остави гнева да се излее, докато накрая съвсем отпадна. Светлината бавно пълзеше по пода, а той бе безсилен да направи каквото и да било, освен да следи движението й с поглед и да си припомня косите на Ета, сплъстени от кръв, восъчния цвят на кожата й, когато сянката на смъртта бе легнала върху лицето й.

Когато най-после бе в състояние да се раздвижи, Николас се захвана с разхлабения възел на китките си. Раната под ребрата го пробождаше остро, рамото го болеше, а съзнанието му непрекъснато, неумолимо и неудържимо, го връщаше в онзи момент. Към озадаченото й изражение, сякаш бе чула неуловим за ушите му звук. Към сгърченото й от болка лице. Усетил бе как пръстите й внезапно се вкопчват в китките му, сякаш би могла да се задържи да не потъне. Очите й се бяха подбелили, тялото й се бе отпуснало…

Нима е знаела?

Нима е съзнавала какво се случва?

Коприненият възел поддаде под палеца му, шалът се изхлузи и се свлече на земята. Мускулите му възнегодуваха, когато се надигна и се облегна на стената. Стараеше се да не поглежда струйката кръв, процедила се по древните камъни.

Загледа как слънцето се отдръпва от прозореца и поема към хоризонта, остави омразата да вкорави сърцето му, докато в един момент го обзе непреодолим импулс. Грабна парче мазилка от земята и отметна ръка, за да го удари в стената, да го размаже и превърне в прах и в този момент забеляза нещо на няколко крачки от себе си.

Обеца.

Побърза да я вдигне, преди локвата кръв да я залее. Стисна я силно, усети с дланта си формата на перлата, убождането на щифтчето и се опита да възстанови образа й в мислите си, да възкреси спомена за лицето й такова, каквото го бе видял в онзи първи миг на борда на „Ардънт“.

Всичко това за нищо. Всичко бе отишло на халос.

Но защо се изненадваше толкова? Нима очакваше животът да му поднесе подарък, при положение че му отнемаше по нещо почти на всяка крачка? Точно когато бе решил, че наградата си струва риска, когато бе избрал единия път вместо другия, когато бе готов да тръгне с нея… Готов бе да я последва накрай света.

А ето че сам я бе убил. Куршумът му бе пропуснал драката, макар онзи да беше точно пред него, и бе уцелил крехкото й тяло.

Започнал бе да преосмисля плановете си заради нея, да преначертава бъдещето си, да допуска в мислите си възможността за различен вид свобода. А тя бе отнесла всичко със себе си, и то заради него — той, а не друг, я бе лишил от живот. Заради него талантът и чарът, и неуморимото й, безстрашно сърце бяха заглъхнали.

Заради това. Всичко бе заради това — студеното, безчувствено докосване на смъртта, разочарованието и болката. Изпитваше особена завист към някогашното си „аз“, към младия мъж, който съществуваше отвъд бодливия възел на времето. Онзи, чиято душа още не беше превърната в пепел.

Изправи се и пред очите му заиграха ярки светлини и цветове. Чувстваше главата си неприятно лека, готова сякаш да се отдели от тялото му и да отплава в нощта. Де да можеше действително да отплава. Готов бе на всичко, само и само да избегне този… този…

Тръгна опипом по стълбите с бавни, премерени стъпки в прохладната тъмнина, стигна до долната зала и излезе навън. Както очакваше, конят му бе изчезнал ведно с храната и водата.

В този миг яростта отново избухна и измести вцепенението, промени го до неузнаваемост. Не София бе натиснала спусъка, но определено и тя носеше вина. Заедно тримата навярно щяха да надвият двамата драки, но София се бе обърнала срещу Николас и Ета в най-решителния момент. Готов бе да я убие, нищо, че бе жена. Някой ден щеше да я намери, да я заплюе и да я убие. Нищо, че бе моряк — знаеше как да преследва жертва. Нямаше да се откаже, докато не я настигне.

Приседна на входа, облегна рамо в стената и вдиша нощния въздух. Беше сух и суров, какъвто го помнеше от предната вечер, когато двамата с Хасан бяха спрели да бивакуват за няколко часа.

Господи. Щеше да се наложи да му обясни какво се е случило. Видеше ли, че не се задават по обратния път, Хасан щеше да тръгне да ги търси, да търси Николас. Николас затвори очи. Въздъхна дълбоко и от цепнатата му устна покапа кръв.

Нямаше какво друго да прави, освен да чака Хасан и да се опита някак да спаси майката, след като не бе успял да спаси дъщерята. Безсилният му гняв се разстла като прясно мастилено петно върху попивателна, погълна и майка й. Та нали именно тя трябваше да защити Ета. Ако го бе сторила, Ета щеше да свири на дебюта си, щеше да е в безопасност на стотици години от знойния, пагубен капан на тази пустиня.

Луната, кръгла и ярка, светеше над главата му, но той затвори очи, без да я поглежда. Сънят се прокрадна като тих крадец и Николас се събуди още по-объркан и дезориентиран при първите слънчеви лъчи.

След миг осъзна къде се намира и болката отново го връхлетя. Не бе в състояние да помръдне, така че дори не опита. Не можеше да мисли, затова не се и опита. Загледа безучастно как светлината играе върху пясъчните хълмове и гробниците, скован и обзет от летаргия, сякаш сам бе изпълзял от гробница.

Няколко часа по-късно покрай гробницата мина семейство на камили. Появиха се така неочаквано, че Николас ги помисли за мираж, докато в един момент възрастният мъж начело не му подвикна. Николас не вдигна глава, отпуснал ръце между коленете си, и неразбираемите думи на човека сякаш отскочиха от тялото му. След кратък разговор с баща си синът скочи от камилата и му донесе малко сушено месо и вода.

Смаян от този жест на добрина, Николас успя да кимне в знак на благодарност. Бащата вдигна ръка в отговор и повика момчето.

Без да е гладен или жаден, Николас се насили да хапне и да пие вода и без особена изненада установи, че нищо не успява да запълни празнината в душата му. Хрумна му, че напълно погрешно е тълкувал поведението на Хол след смъртта на Ан. Безкрайните безрадостни гуляи не са имали за цел да притъпят сетивата му или да заглушат болката — били са безплодни опити да запълни зеещата празнота, изсмукваща всички чувства.

Гърбът му се схвана от дългото седене в една и съща поза и накрая го принуди да се протегне, за да разсее болките в ставите.

Никога няма да я чуя да свири — помисли си и притисна силно ръка към гърдите си, в неволен опит да изтика онова, което бавно се затягаше около сърцето му.

А може би можеше? Ако намереше астролабията… При тази мисъл кожата му изтръпна, сякаш току под нея зажужа цял кошер пчели. Вероятно би могъл някак да се върне, или по-скоро — да се прехвърли напред. Не би ли могъл да я предупреди да се пази от София и да не влиза в прохода?

Казал й бе, че няма как да спаси Алис, но сега разбираше защо бе отказала да му повярва. Явно с цялата си душа бе копняла да измъкне учителката си от ноктите на смъртта.

Ета ще иска да я унищожиш.

Възможно ли бе да промени нещо? Ако попречеше на Ета да пътува във времето, тя не би могла да намери астролабията. Нямаше ли това да отмени всичко, да ги върне в началната точка? Възможно ли бе времето вече да е разиграло този сценарий с тяхно участие — безкраен порочен кръг, наситен със страдание?

И нямаше ли подобна стъпка да го превърне в Сайръс Айрънуд?

Интересно как смяташе да постъпи старецът — как щеше да промени миналото, без да попречи на Ета да намери единственото, което би му позволило да го стори? Какво му убягваше, кое парче от пъзела му се губеше?

Вечерта се приготви да прекара поредна нощ в пустинята. Уви ръце около болезнената рана. Трябваше да помисли какво ще каже на Хасан, как ще измоли прошката му, задето бе предал клана Линдън и цялата линия на времето.

Но нощта се спусна тихомълком над пустинята, а Хасан не идваше и на Николас не му остана друго, освен глождещото съмнение, че е лишил света от двама души, а не само от един. Фигурата се очерта на хоризонта като изгряващо слънце — далечна бяла прашинка, която започна да нараства и да се уголемява колкото повече приближаваше през хълмовете. За пръв път от няколко дни Николас усети, че нещо се размърдва в него, събужда онези мисли, които така старателно бе изтикал в дъното на съзнанието си, за да не го задушат. Хасан. Най-после.

След първия кон вървеше втори. Така бе вперил поглед в конете, че едва след доста време присви очи, засенчи ги от слънцето и установи, че ездачът не е мъж, а жена.

Жена с коси от злато.

Сърцето му заблъска диво в гърдите и проведе ожесточена битка със съмненията. Ета. Не беше мираж — чуваше тежкото дишане на конете, надушваше потта им, само дето…

Твърде скоро обаче забеляза, че лицето на жената е загоряло, осеяно с фините бръчици и сенките на годините. Очите, които внимателно го оглеждаха изпод шала, бяха остри като диаманти, а не отражение на небесната синева. Жената огледа празното място около него, хвърли поглед към втория етаж на гробницата и Николас разбра.

Роуз.

Това бе Роуз, онази Роуз, която Ета бе познавала, която я бе отгледала. Някак, невъобразимо как, бе дошла именно тук. Сърцето му се сви. Измъкнала се бе от хората на Айрънуд. Пропътувала бе сама през пустинята. А сега…

Това бе същата онази жена, която бе хвърлила нож на пазара, същата, която бе надхитрила клана Айрънуд въпреки всичките му пари и възможности, която години наред им бе убягвала. Николас усети неволна възхита, но също и гняв, задето за пореден път бе рискувала живота си — очевидно бе препускала през пустинята почти толкова безразсъдно колкото и той.

На халос.

Закъсняла бе.

Стиснал обецата, Николас проследи с поглед как жената бавно се приближава към него. Облечена като мъж, натоварила коня само с най-необходимото, Роуз имаше вид на човек, който оцелява при всякакви условия, истински боец. Николас усети как се изпълва с уважение особено когато Роуз измъкна пистолет от дисагите и се прицели в него.

Ако знаеш как копнея да го направиш.

Надигна се бавно, за да не я стресне. Трудно му беше да заговори. Беглата им среща на пазара, пък дори и снимката, не го бяха подготвили за огромната й прилика с дъщеря й. Хубостта й бе хладна, сдържана, чертите й — изострени от годините. Хубостта на Ета бе друга, влияеше върху всички сетива едновременно като първи пролетен цвят. Ръцете му потрепериха леко, когато ги вдигна над главата си и пристъпи напред.

— Не се приближавай — думите й срязаха въздуха.

Николас се закова на място и зачака, макар ръцете да го боляха от усилието да ги държи изпънати. Явно Роуз предпочиташе тя да дойде при него, да се приближи бавно и предпазливо. Което бе напълно разбираемо.

Скочи от коня с отработено движение. Когато го погледна в очите, на Николас внезапно му се прииска да падне на колене и да я помоли за прошка.

— Търся едно момиче — подхвана тя.

— Ета — прошепна Николас.

Жената присви очи.

— Къде е тя?

Николас преглътна, опита се да навлажни пресъхналото си гърло.

— Няма я.

За пръв път изричаше тези думи на глас и те внезапно придобиха тежест, категоричност. Буквално го задавиха.

— Използвала е астролабията? — Очите на Роуз като че ли се разшириха леко, а може би само така му се стори. — Не я ли унищожи?

Николас поклати глава.

— Една жена от рода Айрънуд и двама драки й я отнеха.

По лицето й преминаха объркани емоции — недоверчивостта премина в гняв, гневът в отчаяние. Но само след миг изражението й си възвърна предишната безстрастност, а чувствата бяха спретнато прибрани зад стоманените очи и стиснатите устни.

— Разкажете ми какво се случи.

Николас се постара да й разкаже всичко, въпреки болките в гърлото. Роуз слушаше внимателно, попиваше всяка дума, докато накрая му се стори, че е на път да се пръсне.

— Как избягахте? Ета така се страхуваше за живота ви.

— Наистина ли мислите, че не съм способна да се измъкна на неколцина глупаци? — Роуз поклати глава. — Изплъзнах им се още първата вечер, но не можех да дойда по-рано, без да срещна предишното си аз.

— Ета се опита да говори с вас на пазара — каза Николас и отново го обзе гняв. — Но вместо да я изслушате, вие я нападнахте.

— Това бях аз преди двадесет години. От месеци бягах от Айрънуд и драките. Нямах доверие на никого — отвърна Роуз и най-после отпусна пистолета. — Едва години по-късно, когато Ета порасна, най-после навързах нещата.

Нима можеше да я вини?

— Защо не й казахте истината още от самото начало? За истинското й семейство, за задачата й?

Лицето на Роуз се изопна и Николас се запита дали не е докоснал болезнена струна. След кратко мълчание тя все пак отговори.

— За да се получат нещата както исках, бе важно Ета да не знае нищо.

Както исках, повтори той наум и някакво неприятно чувство стегна тила му.

— Не биваше да я обучавам — продължи Роуз. — В противен случай обучението щеше да повлияе на решенията й. Преди години срещнах един пътешественик, жител на бъдеща епоха. Та той ме предупреди какво ще се случи, ако допусна миналото да бъде променено. Ако Ета не унищожи астролабията.

Мили боже.

— Кой е този човек?

— Не съм длъжна да споделям такива подробности — тросна се Роуз. — Изобщо не е нужно да ви обяснявам каквото и да било. Всичко, което правех, всичко, което бях длъжна да направя, го правех, за да съм сигурна, че Ета ще пътува и ще знае как да открие астролабията. Не разбирам защо не е успяла. Всичко бе планирано до последната подробност… Всичко… Всичко вървеше по план, точно както трябваше, така че да се спасим от ужасното бъдеще. Пожертвах всичко, отстраних всички усложнения… — Роуз потрепери и ръката й се сви в юмрук до сърцето. — Алис… тя… никога нямаше да прибегна до такива мерки, ако знаех, че всичко ще се провали. А сега Алис е…

Николас изправи гръб. Думите й прогориха вените му като отрова.

— Алис? Вие ли го направихте? Не някой Айрънуд, както подозираше Ета, а вие? — избухна той и за миг, само за миг, зърна неприкритата болка върху лицето на жената. — Онази, която ви наричаше „Роузи“, която цял живот ви е защитавала — убили сте единствения човек, който истински е обичал дъщеря ви!

Това би съсипало Ета, направо би я сринало. За секунда Николас изпита благодарност, че не би могла да научи, че няма да види как се срива всичко, което й бе скъпо.

Очите на Роуз блеснаха от гняв.

— Точно това означава да си пътешественик — да вземаш невъзможни решения за доброто на света, а не на себе си. А сега Айрънуд ще разруши бъдещето, не разбирате ли? Онзи пътешественик ме предупреди, предупреди ме, че ще избухне война, каквато светът не е виждал, предупреди ме, че могъщи мъже и царе ще принудят Сайръс да връща дългове и да изпълнява договори. Ета нямаше избор. Светът — времето — се нуждаеше от нея, за да унищожи астролабията. И ако се налага да ви обяснявам, да оправдавам действията си, значи не сте достоен за дарбата си.

Нима се опитваше да оправдае убийството на близък човек? На възрастна жена, която собствената й дъщеря бе обичала повече от всеки друг? Да, Николас разбираше колко е важно да бъде опазена линията на времето, да бъде спрян Айрънуд в домогванията му за власт, но цялата тази измама — убийството на любим човек, манипулирането на дъщеря й, което бе довело до смъртта й, — всичко това го караше да се пита дали във вените на тази жена не течеше лед. Дори и сега в гласа й се долавяше вбесяващо спокойствие, в думите й, в тона й, а Николас твърде дълго бе сдържал гнева си, за да може да се овладее.

— Как можете да сте толкова безчувствена към съдбата на собствената си дъщеря?

Роуз го изгледа с неприязън.

— Уверявам ви, съвсем не съм безчувствена.

— Тя… тя си отиде завинаги, а вие стоите и говорите за нея, сякаш ви интересува единствено доколко ви е била полезна — едва успя да изсъска той. — Защо… защо…

— Как така завинаги? — прекъсна го остро Роуз. — Разкажете ми точно какво се случи.

Николас някак съумя да й разкаже всичко. Да изрече всяка мъчителна дума. И понеже бе страхливец, така и не успя да я погледне в лицето.

— Когато умре пътешественик, тялото му не изчезва просто така — каза накрая Роуз, като прокара длан по хълбока на коня си, сключила вежди. — Ако действително бе умряла, проходът в Дамаск щеше да рухне заради огромното количество енергия, която се освобождава при смъртта на пътешественик извън естественото му време. Но той не рухна, иначе не бих могла да мина през него.

Сърцето му задумка така бясно, че за миг болката го остави без дъх.

— Значи не е… истина?

— На мен ми звучи сякаш е попаднала в гънка във времето — онова, което сте чул и усетил, и видял се дължи на факта, че времето я е отлъчило, че е създадена нова линия. Само пътешественик може да причини такава промяна — онези пазители, драките, всъщност са били пътешественици, нали така?

Николас кимна. Ако действително бяха проследили София, явно са били пътешественици.

— Значи именно присъствието им в тази епоха е провокирало промяната — заключи Роуз. — Не са били част от първоначалното събитие — от онази версия на линията на времето, при която астролабията е унищожена.

— Тогава защо линията не се промени в момента, в който грабнаха астролабията?

— Защото все още е имало шанс да бъде унищожена — в такъв случай времето щеше само да коригира линията, доколкото може, така че да изглади чупката, предизвикана от присъствието им — поясни Роуз.

Уви, Николас не виждаше такава възможност. Освен ако София не е възнамерявала да тръгне с тях именно с тази цел или пък нещо не се случеше с уреда по обратния път към Дамаск.

— Ако може да се вярва на онзи пътешественик, промяната в линията на времето ще е катастрофална — отбеляза Роуз. — Ще трябва да се подготвим.

— Какво означава това за Ета?

— Била е изхвърлена в последното възможно събитие, преди времето да се отклони от пътя си.

— А защо не и вас? Или мен?

— Защото и двамата сме родени преди това събитие — отвърна тя.

Николас поклати глава, опита се да изтласка напразната надежда, зародила се в главата му.

— Но… съвсем същото се случи и с брат ми, когато загина. Когато падна в пропастта.

Роуз вдигна вежда.

— В такъв случай може би и той е оцелял, без да разберете.

Оцелял.

Николас не бе плакал от дете, забравил бе какво е да плаче, но като че ли точно това се случваше в момента. Поне това бе единственото обяснение за могъщия вопъл, който се отприщи в гърдите му, заля го цял като вълна. Тихата му сила го зашемети.

— Значи тя не е… — промълви той с разтреперан глас. — И той не е…

— Ако говорите за Ета, смятам, че е жива. По думите ви раната й е сериозна, но не е фатална, особено ако намери кой да й помогне — отвърна Роуз. — Не мога да ви кажа нищо повече.

— Не можете ли да ми помогнете да я открия? Как да я търся? Къде е тя?

Изражението й мигом охладня и тя го изгледа преценяващо.

— А вие какъв сте й на нея?

— Аз съм човекът, който винаги ще я защитава — отговори Николас. — Човекът, който ще я съпроводи у дома.

Роуз си позволи да се усмихне леко и тази усмивка така остро му напомни за Ета, че се наложи да притисне длани към тялото си, за да спре треперенето им.

— Как се казвате?

— Николас. Николас Картър — той се поклони кратко въпреки обзелите го отвращение и гняв. — На вашите услуги, госпожо.

Леденото й лице като че ли омекна леко и тя дори се усмихна.

— Олеле, колко сте сериозен.

— По този въпрос действително съм сериозен. И ще съм ви благодарен за всякаква помощ. Моля ви, искам само…

Тя го прекъсна с нетърпелив жест на ръката.

— Ако можех да ви посоча къде трябва да отидете, щях да го направя. Единствената ни възможност е да коригираме събитието, което е предизвикало промяната в линията — най-вероятно фактът, че астролабията се е озовала в ръцете на клана, — и да потърсим къде би могло да е изпратило Ета. За второто ще мога да ви помогна, но мога ли да ви се доверя за първото? Предполагам, се досещате откъде да започнете.

— Ще бъде ли достатъчно да измъкна астролабията от ръцете на клана?

— Само ако се доберете до нея, преди да я използват — отвърна тя. — Кажете ми, че ще се справите, в противен случай само ми губите времето.

— Ще я намеря — зарече се Николас. Все някак…. София със сигурност ще допусне грешка, ще остави следа, която той би могъл да надуши, да проследи. — Благодаря ви.

Роуз скочи на седлото.

— Значи тук се разделяме.

— Как да ви изпратя послание? Когато се сдобия с астролабията, как ще знам къде да започна да я търся? Едва ли ще се върне в това време от само себе си.

— Естествено, че не — каза Роуз, сетне развърза поводите на втория кон и му метна юздите. Хвърли подразнен поглед към празните му ръце, развърза една от торбите си и му я подаде. Въпреки този удар върху гордостта му, Николас изправи рамене.

— Трябва да се върна в моето време — заяви Роуз, — тоест в настоящето на Ета, за да проверя кои събития са променени и да се опитам да намеря последното общо събитие между старата и новата линия. Можем ли да се срещнем в Насау през 1776… да речем след две седмици?

Вероятно нямаше да е трудно да мине обратно през проходите, през които бяха минали с Ета, и да се върне в 1776, но като се имаше предвид колко време щеше да му е нужно да стигне от Ню Йорк до острова… той преглътна надигналото се чувство за безсилие.

— По-добре да е след месец.

Ако не я намереше сам преди това.

Ще й кажа истината, ще й кажа какво е сторила майка й. С което навярно щеше да я съсипе. Но Ета заслужаваше да знае. Заслужаваше сама да управлява живота си, да не е пътник, вечно оставена на благоволението на майка си.

Роуз кимна и насочи коня си към града.

— Добре е да знаете и нещо друго. Имам чувството, че няма да сме единствените, които я търсят.

— Наясно съм — отвърна Николас. — Ако София не отнесе астролабията на Айрънуд, той ще реши, че Ета е избягала с нея.

— Това е вярно, но аз говорех за драките. Предводителят им, Хенри Хемлок, навярно ще се опита отново да я издири.

Господи, ситуацията ставаше все по-объркана с всяка изминала минута.

— Разбирам.

Устата на Роуз се изкриви в тъжна усмивка.

— Съмнявам се, че разбирате. Хенри е влиятелна фигура, далеч по-богат и по-хитър, отколкото изглежда. Освен това й е баща.

Внезапно всички мисли изхвръкнаха от главата му.

— Желая ви късмет, Николас Картър. И да не сте посмели да ме разочаровате — подвикна тя през рамо. — Ще се видим след месец. Насау, кръчма „Трите корони“.

Николас кимна, стиснал юздите, и проследи с поглед как Роуз пришпорва уморения си кон в тръс, а сетне в галоп. Изчака да се скрие от погледа му и едва тогава издиша приклещения в дробовете му въздух и се свлече на колене. По лицето му се стекоха сълзи и пот и разтреперан, кашляйки и смеейки се едновременно, той притисна чело в пръстта и се опита да овладее могъщите чувства, които бушуваха в гърдите му.

— Жива си — прошепна той с дрезгав глас. — Жива си.

И двамата ли? И Джулиън, и Ета? Мозъкът му не можеше да побере бледата надежда, която се надигаше у него и извиваше гръбнака му като платно. Ако Джулиън бе просто изгубен, значи трябваше само да го намери.

Конят, оставен от Роуз, го наблюдаваше безучастно. Николас се приближи, протегна ръка и изчака животното да го подуши и да притисне нос в дланта му. Погали дългата муцуна, прокара пръсти през тъмната грива и усети как мислите му, освободени от ледената примка, най-после потичат невъзпрепятствани в главата му.

Ета бе жива, но не беше в безопасност. Нямаше си нищо и никого, беше съвсем сама.

Но не за дълго.

Обзет от решителност, той се покатери на седлото. Щеше да закара изтощеното животно до оазиса, да му даде възможност да си почине и да утоли жаждата си, а сетне щеше да тръгне да търси Хасан. Не бе изключено приятелят му да знае нещо повече за пътешествениците от тази епоха, а оттам нататък… е, щеше да се справя с предизвикателствата едно по едно.

Тъкмо бе напуснал хълмовете, когато забеляза друг ездач да препуска на зигзаг между руините. Не би могъл да сбърка алената роба дори и от такова разстояние и усети как поредната тежест пада от гърба му.

— Хасан! — подвикна той. Вятърът понесе гласа му напред към приятеля му, възседнал непознат кон.

— Baha’ar! — Хасан явно искрено се радваше да го види. Едва когато се приближиха на хвърлей камък един от друг, Хасан осъзна, че Николас е сам. — Но къде…? — Очите му се ококориха от ужас.

— Изчезна — побърза да отговори Николас и го хвана за ръката. — Ще ви обясня по пътя, доколкото мога. Опасявам се, че отново ще се възползвам от гостоприемството ви в Дамаск. Къде бяхте? Страхувах се да не сте се изгубили в пустинята.

— Приятелю, загрижеността ви може само да ме радва — отвърна Хасан, видимо развълнуван. — Скоро след като се разделихме, ме пресрещнаха трима бедуини и ми предложиха помощта си.

Доколкото бе подочул от самия Хасан, бедуините бяха свирепи номадски племена, живеещи скромно според законите на земята под нозете си. Човек не биваше да ги провокира. Всъщност Хасан го бе предупредил да ги избягва.

— Добре ли сте? — попита Николас и се вгледа по-внимателно в Хасан. Но макар присъщата ведрост на приятеля му да бе донякъде попарена, външно изглеждаше невредим.

— Останах дълбоко трогнат от добрината им — позволиха ми да използвам един от конете им — каза Хасан. — Трябва да им го върна веднага щом ми бъде възможно.

— Разбира се — съгласи се Николас, който вече бе обърнал своя кон към изхода на града.

— Приятелю, има и друго — продължи Хасан. — Бедуините са намерили нещо ваше, което навярно ще искате да си приберете. Племето бе вдигнало стан горе-долу по средата между Палмира и Карятейн, като целта му очевидно бе тамошният оазис.

Когато наближиха на около миля от ниските им шатри, неколцина мъже наизлязоха да ги пресрещнат — яхнали камили, те се втурнаха насреща им сред облаци прах. Гледката определено бе впечатляваща, а и доста страховита. Демонстрация на сила, предназначена да всее страх и да защити хората им.

Хасан извика някакъв поздрав, придружен от широка усмивка, на която водачът им мигом отговори. Николас поклати невярващо глава. Хасан умееше да създава приятели навсякъде. Добродушието му бе безгранично нещо, което щеше да го превърне в посмешище, ако живееше в Нова Англия по времето на Николас. А ето че дори и тези въоръжени до зъби мъже не можеха да устоят на чара му.

В началото лекотата, с която Хасан и Ета общуваха помежду си, му се бе сторила абсурдна, необяснима. Но пък и двамата умееха да обезоръжат човека отсреща, да отварят врати, където по-рано се бе издигала непреодолима стена. Самият Николас не притежаваше такъв талант, но дълбоко му се възхищаваше.

Без повече бавене ги отведоха в стана. Мъжете разговаряха оживено помежду си, без да го поглеждат.

Това бе разбираемо. Хасан бе спечелил симпатиите на племето преди още Николас да ги бе срещнал. Скоро разбра защо приятелят му така се бе разчувствал от засвидетелстваното внимание. Преди дори да слезе от коня, Николас се оказа затрупан с храна и напитки, мъжете бързаха да му представят съпругите и децата си. От най-голямата шатра излезе един от старейшините, който се отличаваше с малко по-пищните си одежди. Посрещна ги не със сърдечната топлота, демонстрирана от другите, а с учтивата почит, която се отдава на важни гости.

Едва след като приеха предложената храна и спазиха ритуала за запознанство и размяна на любезности, шейхът, както го нарече Хасан, ги поведе към шатрата в съседство с неговата. Наложи се да се приведат, за да минат през входа, а Николас особено внимаваше да не се удари в дървените подпори, които придържаха платнището. Вътрешността далеч не беше така спартанска, колкото очакваше — по пода бяха опънати килими и одеяла, а отгоре им бяха пръснати възглавници.

— Искат да продължат по пътя си — обади се Хасан, който превеждаше думите на шейха, — но се страхуват да я местят… Предлагат ни подслон, та да си починем тази нощ, но си мисля, че ще е неучтиво да ги бавим повече.

Николас кимна в съгласие. Проблемите им не биваше да спъват тези добри хора. Той пристъпи предпазливо през килимите към неподвижната фигура, просната по гръб в средата на палатката. София.

Лицето й бе неузнаваемо, подпухнало и насинено като презряла слива. Дрехите й бяха смъкнати до кръста и трите назъбени рани от нож като че ли още кървяха, въпреки мехлемите и превръзките. Върху тялото й бе хвърлено тънко одеяло, за да прикрие голотата й.

— Намерили я в пустинята, само с дрехите на гърба й — поясни Хасан. — Смятат, че е била ограбена, пребита и оставена да умре. Какво мислите, baha’ar?

— Мисля, че е проклета глупачка — измърмори Николас. След толкова години обучение би трябвало да прояви по-голяма предпазливост, но амбицията често върви ръка за ръка с нетърпението, особено ако е подхранвана отдавна. — Нали не са й направили нищо друго?

Хасан поклати глава.

— Жените казват, че е недокосната, с изключение на раните.

— И с нея нямало никой друг? Никакво друго тяло?

— Не.

Значи астролабията все още бе у пътешествениците, които по някаква причина бяха оставили София да умре в пустинята. И макар уредът да не бе в ръцете на Айрънуд, драките бяха точно толкова опасни и точно толкова решени да постигнат своето. Самият факт, че астролабията бе попаднала в ръцете им, се бе оказал достатъчен, за да отлъчи Ета от родната й епоха и да предизвика мощна промяна в структурата на времето.

А дали унищожаването й щеше да е достатъчно и да възстанови познатия на Ета свят? Николас съвсем не беше убеден в това, но нямаше да е зле да започне именно оттам. Обзет от решителност, той направи още една крачка към момичето. Щеше да се справи — по земя, море, през планини и долини, щеше да проследи драките, да им отнеме астролабията и да намери Ета.

И ето че се очертаваше да има неочакван съюзник. София дишаше хрипливо. Едното й око бе така подуто, че клепачът бе залепнал. Николас не би се учудил, ако се окажеше трайно увредено. Другото се отвори леко и тя го изгледа с обичайното си презрение.

Щеше да дойде време — не точно сега и не в близките дни, но все пак скоро, — когато София щеше да отговаря за постъпките си. Но за момента щеше да му бъде далеч по-полезна жива, отколкото ако я пратеше при създателя й.

— Хайде, по-живичко — нареди й той. — Чака ни дълъг път.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Бутан. 1910 г.

Пролог

Ню Йорк Сити. В настоящето

Едно

Атлантически океан. 1776 г.

Две

Три

Четири

Пет

Шест

Седем

Ню Йорк Сити. 1776 г.

Осем

Девет

Десет

Лондон. 1940 г.

Единадесет

Дванадесет

Тринадесет

Ангкор. 1685 г.

Четиринадесет

Париж. 1880 г.

Петнадесет

Дамаск. 1599 г.

Шестнадесет

Седемнадесет

Осемнадесет

Деветнадесет

Двадесет

Двадесет и едно

Двадесет и две

Заслуги