ДЖОС СТЪРЛИНГ

СКАЙ

Част 1 от „Саванти“

Превод от английски: Юлия Чернева, 2013

chitanka.info

ПЪРВА ГЛАВА

Колата потегли, оставяйки момиченцето на тротоара. Тя трепереше от студ с тънката си тениска и къси панталонки. Седна на бордюра и уви ръце около коленете си. Вятърът разрошваше русата й коса — светла като пухчета на глухарче.

„Кротувай, изрод, или ще се върнем и ще те вземем“ — казаха те.

Тя не искаше да се връщат. Знаеше го, макар че не си спомняше името си, нито къде живее.

Покрай нея мина семейство, което отиваше към колата си. Майката имаше шал на главата си и носеше бебе, а бащата държеше за ръката прощъпалник. Момиченцето се втренчи в утъпканата трева и започна да брои маргаритките. „Какво ли е да те носят?“ — запита се тя. Отдавна не я бяха гушкали и й беше трудно да гледа. Виждаше златистия ореол, който блестеше около семейството — цветът на любовта. Тя нямаше доверие на този цвят. Водеше към болка.

Жената я забеляза. Момиченцето обгърна още по-плътно коленете си, опитвайки се да стане толкова малка, че никой да не я види, но напразно. Жената каза нещо на съпруга си, даде му бебето, приближи се и приклекна до момиченцето.

— Изгуби ли се, миличко?

„Кротувай, изрод, или…“

Детето поклати глава.

— Вътре ли влязоха мама и татко? — Жената се намръщи и цветовете й придобиха червения оттенък на гнева.

Момиченцето не знаеше дали да кимне. Мама и татко ги нямаше отдавна, но това беше много отдавна. Не дойдоха да я видят в болницата, останаха заедно в огъня. Тя реши да не казва нищо. Цветовете на жената пламнаха в пурпурночервено. Детето изтръпна. Беше я разстроило. Оказваше се, че онези, които току-що бяха тръгнали, говореха истината. Тя беше лоша. Винаги правеше нещастни хората. Момиченцето сложи глава на коленете си. Може би, ако се престореше, че я няма, жената отново щеше да се почувства щастлива и да отмине. Понякога ставаше така.

— Горкото — въздъхна жената и се изправи. — Джамал, би ли се върнал да кажеш на управителя, че тук има изгубило се дете? Аз ще стоя при нея.

Момиченцето чу, че мъжът шепне насърчително на прощъпалника, и после стъпките му, които се върнаха в ресторанта.

— Не се тревожи. Сигурна съм, че родителите ти те търсят. — Жената седна до нея, като смачка петата и шестата маргаритка.

Детето започна да трепери силно и да клати глава. Не искаше да я търсят — нито сега, нито никога.

— Всичко е наред. Знам, че си уплашена, но след минута ще бъдеш с тях.

Момиченцето изхленчи и после запуши с ръка устата си „Не трябва да издавам звук. Не трябва да вдигам шум. Аз съм лоша. Лоша.“

Тя обаче не вдигаше шума. Не беше виновна. Около нея вече се бяха насъбрали много хора. Полицаи с жълти елеци като онези, които обградиха дома й в онзи ден. Гласове. Говореха й. Питаха я как се казва.

Но това беше тайна. Тя отдавна беше забравила отговора.

ВТОРА ГЛАВА

Събудих се от стария кошмар, когато колата спря и двигателят угасна. Главата ми беше притисната до възглавницата и сънят ме теглеше надолу като котва, затова ми трябваше известно време да си спомня къде съм. Не бях на онази бензиностанция край магистралата, а в Колорадо с моите родители. Непрекъснато се местехме и бяхме на път.

— Какво ще кажете? — извика Саймън, както татко предпочиташе да го наричаме. Изкара очукания стар форд, който беше купил в Денвър, и тържествено посочи къщата. Дългата му прошарена кестенява коса започваше да се измъква от ластика във въодушевлението му да ни покаже новия ни дом. Заострен покрив, дъсчени стени и мръсни прозорци Не изглеждаше обещаващ. Едва ли не очаквах, че от вратата ще изскочат семейство Адамс. Надигнах се, седнах и потърках очи, опитвайки се да прогоня упорития страх, останал след съня.

— О, скъпи, прекрасна е. — Сали, майка ми, отказа да се обезкуражи. Щастливият териер, както я наричаше шеговито Саймън, стискаше зъби и никога не се отказваше. Тя слезе от колата. Последвах я, без да съм сигурна дали съм уморена от пътуването, или от кошмара. Думите, които ми хрумнаха, бяха „мрачна“, „развалина“ и „скапана“. Сали обаче намери други думи. — Мисля, че ще стане разкошна. Вижте капаците на прозорците! Сигурно са оригинални. И верандата! Винаги съм обичала верандите, да седя на люлеещ се стол и да гледам залеза. — Кафявите й очи искряха от трепетно очакване, а къдравите й коси подскачаха, докато бързо изкачваше стъпалата.

Тъй като живеех с тях от десет години, аз отдавна бях приела, че родителите ми са малко откачени. Те обитаваха свой въображаем свят, където порутените къщи са „старинни и очарователни, а мухълът придава атмосфера“. За разлика от Сали, аз се смятах за ултрамодерен човек, седнал на стол, който не е убежище на дървояди, и в стая, където през зимата няма ледени висулки от вътрешната страна на прозорците.

Но да оставим къщата. Планините зад нея бяха изумителни. Издигаха се невероятно високо в ясното есенно небе. На върховете им белееше сняг. Простираха се вълнообразно до хоризонта като приливна вълна, застинала във времето, уловена точно когато се готви да се извие над нас. Скалистите им склонове бяха обагрени в розово от светлината на късния следобед, но над заснежените участъци, където падаха сенки, се превръщаше в студено сиво-синьо. Горите, с които бяха обрасли, вече бяха изпъстрени в златисто. Групи трепетлики изпъкваха над тъмните ели. Забелязах лифт и писти за ски, които изглеждаха почти отвесни.

Това трябваше да са Скалистите планини, за които бях чела, когато родителите ми съобщиха новината, че ще се местим от Ричмънд на река Темза в Колорадо, САЩ. Бяха им предложили договор за една година като художници в нов Център за изкуство в градче на име Рикънридж. Местен мултимилионер и почитател на работата им си беше втълпил, че скиорският курорт на запад от Денвър се нуждае от инжекция култура в лицето на родителите ми Сали и Саймън.

Когато ми съобщиха „добрата“ новина, аз проверих в уебсайта на градчето и открих, че Рикънридж е известен с осемте си метра сняг всяка година и нищо повече. Щеше да има каране на ски, но никога не си бях позволявала училищните екскурзии до Алпите, затова щях да бъда на милиони години назад от връстниците си. Вече си представях унижението си още на първия уикенд, докато се препъвам по детските писти, а другите тийнейджъри се спускат по професионалните писти.

Родителите ми обаче се влюбиха в идеята да рисуват сред Скалистите планини и сърцето не ми даде да вгорча голямото им приключение. Престорих се, че нямам нищо против да пропусна предпоследната година в колежа в Ричмънд с всичките ми приятели и да се запиша в гимназията в Рикънридж. Бях свикнала с Югозападен Лондон през шестте години, откакто ме осиновиха, бях се борила да се измъкна от ужаса и мълчанието, бях преодоляла срамежливостта си и имах свое обкръжение, в което се чувствах обичана. Бях изключила странните черти на характера си — като онова цветно нещо, което сънувах. Вече не търсех аурите на хората, както правех, когато бях дете, и не обръщах внимание, когато контролът ми се изплъзваше. Успях да стана нормална — е, през повечето време. Сега се впусках в неизвестността. Бях гледала много филми за американските средни училища и се чувствах повече от несигурна за новото ми място на образование. Наистина ли американските тийнейджъри имаха пъпки и понякога носеха размъкнати дрехи? Никога нямаше да се вместя сред тях, ако филмите се окажеха верни.

— Е, добре. — Саймън потри ръце в избелелите си дънки — навик, от който всичките му дрехи бяха изцапани с маслени бои. Беше облечен в обичайния си бохемски размъкнат стил, докато Сали изглеждаше много елегантна с новите си панталони и сако, купени специално за пътуването. Аз се чувствах някъде между двамата — умерено раздърпана с моите дънки „Ливайс“. — Да влезем да я разгледаме отвътре. Господин Роденхайм каза, че е повикал майстори. Обеща, че ще измажат къщата отвън веднага щом стигнат до там.

Ето защо къщата приличаше на бунище.

Саймън отвори предната врата, която изскърца, но не падна от пантите си. Приех го като малка победа за нас. Майсторите явно си бяха тръгнали преди малко и ни бяха оставили за подарък големи найлони, стълби, кутии с боя и наполовина боядисани стени. Надникнах в стаите на горния етаж — боядисана в тюркоазено, с голямо легло и гледка към планинските върхове. Трябваше да бъде моя. Може би престоят ни нямаше да бъде толкова ужасен.

Изстъргах с нокът пръските боя от старото огледало над шкафа. Бледото, сериозно момиче в отражението направи същото и се вгледа в мен с тъмносините си очи. Изглеждаше призрачна в сумрака. Дългите й руси коси се виеха на непокорни кичури около овалното й лице. Изглеждаше крехка. Самотна. Затворничка в стаята, минала през огледало. Алиса, която не е успяла да мине през огледалото.

Потреперих. Сънят още ме измъчваше и теглеше към миналото. Трябваше да престана да мисля за това. Хората — учители, приятели и други — ми бяха казвали, че съм склонна да изпадам в меланхолични блянове. Но те не разбираха, че ми… знам ли… липсва нещо. Аз бях загадка за самата себе си — вързоп от откъслечни спомени и неизследвани тъмни места. Главата ми беше пълна с тайни, но бях загубила картата, която ми показваше къде да ги намеря.

Дръпнах ръка от хладното стъкло, извърнах се от огледалото и слязох долу. Родителите ми стояха в кухнята, както обикновено погълнати един от друг. Връзката между тях беше толкова пълна, че понякога се чудех как намират място за мен.

Сали уви ръка около кръста на Саймън и сложи глава на рамото му.

— Не е зле. Спомняш ли си първата ни квартира близо до Ърлс Корт, скъпи?

— Да. Стените бяха сиви и всичко се тресеше, когато метрото минаваше под къщата. — Той я целуна по къдравата къса кестенява коса. — Това тук е дворец.

Сали протегна ръка, за да ме включи в мига. През последните няколко години се бях научила да не проявявам недоверие към жестовете им на обич, затова я хванах. Сали мълчаливо стисна пръстите ми, признавайки какво ми струва да не се дърпам стеснително от тях.

— Много се вълнувам. Все едно е Коледа.

Усмихнах се.

— Никога нямаше да се досетя.

— Има ли някой тук? — На вратата на верандата се почука и в къщата влезе възрастна жена. Имаше прошарена черна коса, тъмнокафява кожа и триъгълни обеци, които се поклащаха почти до яката на подплатеното й в златисто яке. Носеше ядене в касерола и умело затвори вратата с крак. — Ето ви и вас. Видях, че пристигате. Добре дошли в Рикънридж.

Сали и Саймън се спогледаха развеселено, когато жената влезе като в дома си и остави яденето на масичката в коридора.

— Аз съм Мей Хофман, вашата съседка на отсрещната страна на улицата. А вие трябва да сте семейство Брайт от Англия.

Госпожа Хофман, изглежда, не искаше някой друг да участва в разговорите й. Енергията й беше страховита. Улових се, че изпитвам желание да се превърна в костенурка и да се скрия в черупката си.

— Дъщеря ви не прилича на никого от вас. — Госпожа Хофман отмести настрана кутия с боя. — Видях ви, като спряхте. Знаете ли, че от колата ви тече масло? Трябва да я поправите. Кингсли в сервиза ще се погрижи, ако му кажете, че съм ви го препоръчала. Ще ви поиска приемлива цена, но да знаете, че не взима пари, за да ви я докара — това е за сметка на сервиза.

Сали ми отправи гримаса в знак, че съжалява.

— Много сте любезна, госпожо Хофман.

Съседката пренебрежително махна с ръка.

— Тук държим да бъдем добри съседи. Така и трябва да бъде. Почакайте до зимата и ще видите. — Тя насочи вниманието си към мен и ме погледна с проницателните си очи. — Ще се запишеш ли в единайсети клас в гимназията?

— Да… госпожо Хофман — смотолевих.

— Срокът започна преди два дни, но ти сигурно го знаеш. Внукът ми също е предпоследна година. Ще му кажа да се грижи за теб.

Яви ми се кошмарно видение на мъжки вариант на госпожа Хофман, който неотлъчно ме води из училището.

— Убедена съм, че няма да е…

Тя ме прекъсна, като посочи касеролата.

— Реших, че ще бъдете признателни за готвено ядене като начало за новата ви кухня. — Госпожа Хофман подуши въздуха. — Виждам, че господин Роденхайм най-после се е заловил да оправя къщата. Крайно време беше. Казах му, че тази къща е срам за квартала. А сега, починете си и ще се видим, когато се настаните.

Тя си тръгна, преди да имаме възможност да й благодарим.

— Е, беше интересно — отбеляза Саймън.

— Моля те, оправи изтичането на масло още утре — престорено замоли Сали и притисна до гърдите си сключените си като за молитва ръце. — Няма да понеса да бъда тук, ако тя открие, че не си послушал съвета й. А тя ще дойде пак.

— Като обикновената простуда — съгласи се Саймън.

— Тя не е… много като британците, нали? — осмелих се да се обадя.

Всички се засмяхме — най-доброто освещаване на къщата, което можехме да направим.

Същата вечер разопаковах куфара си и наредих нещата си в стария шкаф. Сали ми помогна да сложа отдолу хартия за тапети. Шкафът все още миришеше на мухъл и чекмеджетата заяждаха, но ми харесваше, че е боядисан в бяло. Сали го нарече „обезпокоителен“. Бях го изпитвала, защото бях прекарала много години в онзи край на емоционалния спектър.

Зачудих се за госпожа Хофман и странното градче, в което бяхме дошли. Беше много различно — чуждо. Дори въздухът на тази надморска височина не беше достатъчен и ме измъчваше леко главоболие. Отвъд прозореца ми, обрамчени от клоните на ябълково дърво близо до къщата, тъмните очертания на планината се извисяваха на фона на тъмносивото небе в облачната нощ. Върховете се издигаха като съдии над градчето и ни напомняха на нас, човешките същества, колко сме незначителни и тленни.

Дълго време избирах какво да облека за първия си ден в училище и накрая се спрях на дънки и тениска от „Гап“ — достатъчно анонимни, за да не се откроявам сред другите ученици. Помислих още малко и извадих плътно прилепваща по тялото качулка с английското национално знаме, избродирано в златисто отпред. По-добре беше да се приема такава, каквато съм.

Саймън и Сали ме научиха на това. Те знаеха колко трудно ми е да си спомням миналото и никога не ме притискаха. Казваха, че ще си спомня, когато съм готова. За тях беше достатъчно, че съм такава, каквато съм, и не трябваше да се извинявам, че съм несъвършена. Това, обаче, не ми попречи да се страхувам от неизвестността на утрешния ден.

Чувствайки се като страхливка, аз приех предложението на Сали да ме придружи до канцеларията на училището, за да се запиша. Гимназията в Рикънридж се намираше на километър и половина надолу по хълма от нашия квартал, близо до шосе номер седемдесет, главния път, свързващ градчето с другите скиорски курорти в района. Сградата се гордееше с предназначението си. Името беше издялано в камъка над високите двойни врати и дворът беше добре поддържан. Стените в коридора бяха отрупани с табла, които рекламираха широкия спектър от дейности, достъпни — или може би очаквани от учениците. Замислих се за колежа, който посещавах в Англия. Сгушен зад търговския център сред смесица от сгради от шейсетте години и сглобяеми къщи. Колежът беше анонимен, не място, където принадлежиш, а през което само минаваш. Имах усещането, че принадлежността е голяма част от живота в Рикънридж. Не бях сигурна какво чувствам към тази гимназия. Предположих, че всичко ще бъде наред, ако успея да се вместя, но лошо, ако се проваля на теста да се слея с другите в новото училище.

Сали знаеше, че се притеснявам, но предпочете да се държи така, сякаш аз щях да бъда най-успешната ученичка на света.

— Виж, имат клуб за изкуство — весело каза тя. — Може да опиташ поезия.

— Не ме бива в тази област.

Тя всмукна въздух през стиснатите си зъби. Знаеше, че е вярно.

— Тогава музика. Виждам, че има оркестър. О, виж, мажоретки! Може да е забавно.

— Да.

— Ще изглеждаш чудесно в един от тези екипи.

— По-ниска съм от тях с една глава — отвърнах, оглеждайки момичетата с дълги като на жирафи крака в състава на мажоретките на плаката.

— Ти си една джобна Венера. Бих искала да имам твоята фигура.

— Сали, ще престанеш ли да ме поставяш в неловко положение? — Защо ли си правех труда да споря с нея? Нямах намерение да ставам мажоретка дори ако ръстът ми не беше проблем.

— Баскетбол — продължи Сали.

Завъртях очи.

— Танци.

Шегуваше се.

— Математика.

— Ще трябва да ме халосаш по главата, за да ме замъкнеш там — измърморих и тя се засмя, а после стисна ръката ми.

— Ще си намериш място. Не забравяй, че си уникална.

Влязохме в канцеларията. Секретарят стоеше зад гишето. Очилата му бяха закачени на верижка на врата и подскачаха върху розовия пуловер, докато нареждаше пощата в преградите на учителите. Успяваше да го прави, докато отпиваше от чаша с кафе.

— А, ти трябва да си новото момиче от Англия! Елате, елате! — Мъжът ни направи знак да се приближим и се ръкува със Сали. — Госпожо Брайт, аз съм Джо Дилейни Бихте ли подписали няколко формуляра? Името ти е Скай, нали?

Кимнах.

— Учениците ме наричат господин Джо. Ето документите.

Той ми ги даде и аз видях, че вече имам ученическа карта със снимка. Бяха ми я правили за паспорта и приличах на заек, хванат в светлината на фарове. Страхотно. Нахлузих верижката на врата си и скрих картата в джоба си.

Господин Джо се наведе поверително към мен и аз долових уханието на цветя на одеколона му.

Предполагам, че не знаеш как правим нещата тук?

— Не — признах.

През следващите десетина минути той търпеливо ми обясни какви предмети мога да запиша и какви оценки ми трябват, за да се дипломирам.

— Изготвили сме график въз основа на избора, който си направила, когато си попълнила заявлението за кандидатстване, но нищо не е строго определено. Ако искаш да смениш нещо, само ми кажи. — Господин Джо погледна часовника си. — Пропусна регистрацията, затова ще те заведа направо в първия час.

Сали ме целуна и ми пожела успех. Оттук нататък оставах сама.

Господин Джо се намръщи, като видя тълпа ученици, които се мотаеха около книгата за закъснения, разпръсна ги като куче коли, което подбира непокорни овце, и ме поведе към кабинета по история.

— Скай. Хубаво име.

Не исках да му казвам, че го бяхме избрали заедно само преди шест години, когато ме осиновиха. Не бях в състояние да кажа рожденото си име, когато ме намериха, и не говорих няколко години след това, и социалните работници ме наричаха Джанет. Мразех това име. Новото име трябваше да ми помогне да започна ново начало със семейство Брайт и Джанет стана второто ми име.

— Родителите ми го харесаха. — А аз не бях достатъчно голяма, за да предвидя колко неловко може да бъде в съчетание с фамилията ми Брайт.

— Симпатично е, показва въображение.

— Да. — Сърцето ми блъскаше в гърдите и дланите ми се потяха. Нямаше да оплескам нещата. Не.

Господин Джо отвори вратата на кабинета.

— Господин Озава, това е новото момиче.

Учителят от японски произход отмести поглед от лаптопа си, с който прожектираше диапозитиви на интерактивната бяла дъска. Двайсет глави се обърнаха към мен.

Господин Озава ме погледна над ръба на малките си очила с форма на полумесец, над които падаше правата му черна коса. Изглеждаше добре, като за възрастен мъж.

— Скай Брайт?

Учениците се изкикотиха, но аз не бях виновна, че родителите ми не ме бяха предупредили, когато избираха името ми. Както обикновено, главите им са били пълни по-скоро с фантастични образи, отколкото с бъдещите ми мъки в училище.

— Да, господине.

— Благодаря, господин Джо.

Секретарят ме побутна насърчително да прекрача прага и тръгна.

— Усмихвай се, Скай.

Направих го, въпреки че ми се искаше да се скрия под най-близката маса.

Господин Озава щракна на следващия диапозитив, озаглавен „Американската гражданска война“.

— Седнете, където искате.

Имаше само едно свободно място, до момиче с кожа с цвят на карамел и нокти, лакирани в червено, бяло и синьо. Косата й беше изумителна — грива от червеникаво кестеняви фитили, които падаха на раменете й. Усмихнах й се вяло и седнах до нея. Тя кимна и забарабани с нокти по масата, докато господин Озава раздаваше материалите. Когато той се обърна, момичето подаде длан и леко докосна пръстите ми.

— Тина Монтерей.

— Скай Брайт.

— Да, разбрах.

Господин Озава плесна с ръце, за да привлече вниманието ни.

— И така, ученици, вие сте късметлиите, които са избрали да изучават американската история през ХХ век. Но след като десет години съм преподавал на единадесетокласници, не храня илюзии и очаквам, че ваканцията е заличила всичките знания от мозъците ви. Затова ще започнем с най-лесното. Кой ще ми каже кога е започнала Гражданската война? И да, искам точния месец. — Очите му огледаха учениците от класа, които бяха навели глави, и се спряха на мен.

О, не!

— Госпожице Брайт?

Всичко, което знаех за американската история, изчезна като Невидимия, който сваля костюма си част по част, оставяйки главата ми празна.

— Имали сте гражданска война?

Класът изпъшка.

Това сигурно означаваше, че би трябвало да знам този факт.

През междучасието бях благодарна на Тина, че не изостави невежата британка, въпреки слабото ми представяне в часа по история. Тя предложи да ми покаже училището. Много от нещата, които казах, я разсмяха — не защото бях забавна, а защото съм била типична англичанка, както се изрази Тина.

— Акцентът ти е страхотен. Говориш като актриса от пиратски филм.

Наистина ли звучах толкова изискано? Винаги съм мислела, че съм твърде голяма лондончанка за това.

— Да не би да си роднина на кралицата? — подразни ме Тина.

— Да, тя ми се пада далечна братовчедка — отговорих сериозно.

Тина ококори очи.

— Шегуваш се!

— Естествено, че се шегувам.

Тя се засмя и се плесна по челото с папката, която носеше.

— За миг ме заблуди. Притесних се, че трябва да направя реверанс.

— Давай.

Взехме си обяд от лавката и занесохме подносите си в столовата. Едната стена беше остъклена и предлагаше гледка към калните игрища и горите зад тях. Слънцето беше изгряло и посребряваше върховете в блестящо бяло и някои ученици се хранеха навън, събрани на малки групи горе-долу според стила на обличане. В гимназията се учеше четири години и възрастта варираше от четиринайсет до осемнайсет години. Аз бях в единайсети клас, предпоследната година, преди да се дипломираш.

Посочих с кутията си с газирана вода към тях.

— Е, Тина, кой кой е?

— Групите ли? — Тя се засмя. — Знаеш ли, Скай, понякога си мисля, че всички ние сме жертви на стереотипите, защото се пригаждаме към установените норми, въпреки че ни е неприятно да го признаем. Когато се опитваш да бъдеш различен, накрая свършваш в група бунтари, които правят едно и също. Това е гимназията.

Група звучеше добре — място, където да се скриеш.

— Същото беше и там, откъдето идвам. Нека отгатна. Онези там са спортистите, нали? — Имаше ги във всеки филм, който бях гледала, от „Брилянтин“ до „Училищен мюзикъл“, и се забелязваха лесно благодарение на спортните им екипи за обедната тренировка.

— Да, спортистите. Повечето са свестни — няма много атлетични момчета с мускули, за съжаление, само изпотени тийнейджъри. Тук се играе предимно бейзбол, баскетбол, хокей и футбол — за момчета и за момичета.

— Американският футбол е нещо като ръгби, нали, само че екипите им са с много подплънки?

— Така ли? — Тина повдигна рамене и аз разбрах, че и тя не си пада много по спорта. — Ти какво играеш?

— Мога да бягам и понякога удрям по някоя топка за тенис, но това е всичко.

— Устройва ме. Спортистите са много скучни. Мислят само за едно — и не за момичета.

Покрай нас преминаха трима ученици, които обсъждаха гигабайтове със сериозни изражения, достойни за мирни преговори за Близкия изток. Единият въртеше на пръста си флашка с верижка.

— Тези са технологичните факири — умниците, които се грижат всеки да го знае. Почти същите са като зубрачите, но предпочитат технологиите.

Засмях се.

— Има и интелигентни. Умни са, но не се фукат. И не се мотаят на групи като технологичните факири и зубрачите.

— Аха. Не съм сигурна дали ще се вместя в някоя от тези групи.

— И аз. Не съм глупава, но не съм и за колежите от „Бръшляновата лига“. Има и артистични натури — музиканти и актьори. Може би там ми е мястото, защото обичам изящните изкуства и дизайна.

— Тогава трябва да се запознаеш с родителите ми.

Тина изтрака с нокти от вълнение по кутията с газираната си вода.

— Имаш предвид онова семейство? Онези, които дойдоха в Центъра за изкуство на господин Роденхайм?

— Същите.

— Страхотно. Много бих искала да се запозная с тях.

Покрай нас премина група момчета. Панталоните им висяха като на планински катерачи, вкопчили се в издадена скала без предпазно въже.

— Това са някои от скейтърите — изсумтя Тина. — Няма какво повече да кажа за тях. Не трябва да забравяме лошите момчета, но няма да ги видиш да се мотаят с нас, загубеняците. Те са твърде страхотни за нас. Вероятно сега са на паркинга и сравняват карбураторите си или нещо друго, знам ли. Ако, разбира се, не са временно отстранени от училище. Е, кой остана? Имаме и няколко особняци. — Тина посочи малка група до лавката за сервиране. — Имаме и скиорско братство, уникално за Скалистите планини. Според мен това е най-хубавият спорт в града. — Тя сигурно забеляза обезпокоеното ми изражение, защото побърза да ме окуражи: — Може да се включиш в повече от едно занимание — спорт и музика, и пак да получаваш отлични оценки. Никой не е задължен да участва само в едно нещо.

— Освен особняците. — Погледнах към групата, която беше посочила Тина. Всъщност те не бяха група, а по-скоро сбирщина чудаци, които нямаше до кого друг да седнат. Едното момиче мърмореше нещо под носа си — поне не видях слушалки за мобилния й телефон. Изведнъж почувствах паника, че ще бъда сред тях, когато на Тина й писне от мен. Винаги съм се мислела за странна и нямаше да е трудно да ме запратят в групата на сериозните ексцентрици.

— Да, не им обръщай внимание. Има ги във всяко училище. — Тина отвори киселото си мляко. — Никой не смята това за нещо особено. Е, какво беше твоето училище? Като Хогуортс? Готини хлапета с черни тоги?

— Ами… не. — Сподавих смеха си. Ако Тина ни видеше на обяд в училището ми, това не би й напомнило за Хогуортс, а за зоологическа градина, докато две хиляди ученици се блъскат в тясната столова, за да се нахранят за четирийсет и пет минути. — Беше по-скоро като това.

— Чудесно. Тогава скоро ще се почувстваш като у дома си.

Имах богат опит да бъда нова през живота си, преди Сали и Саймън да ме осиновят. В онези дни ме прехвърляха от дом в дом като писмо, което трябва да изпратиш на други десет души и което никой не иска да задържи. И сега отново бях чужда. Чувствах се ужасно очебийна, докато обикалях по коридорите с карта в ръка и в пълно неведение как функционира училището, макар да предполагах, че очебийността е само в главата ми и че другите ученици вероятно дори не ме забелязват. Класните стаи и учителите станаха ориентири, а Тина се превърна в нещо като скала, в която да се вкопча, когато от време на време вълните ме изтласкваха в нейната зона, но се опитвах да скрия това, тъй като не исках да я откажа от завързване на приятелство с мен от страх да не й досаждам. Часовете минаваха, без да говоря с някого, и трябваше да реша да пренебрегна свенливостта си и да поведа разговор със съучениците си. И все пак изпитвах убеждението, че съм дошла твърде късно. Учениците в гимназията в Рикънридж бяха имали години, за да образуват групички и да се опознаят. Аз бях отвън и гледах вътре.

Докато учебният ден привършваше, се запитах дали вечно ще бъда обречена с чувството, че за мен животът е леко разфокусиран, като пиратски филм с лошо качество. Недоволна и малко потисната, аз излязох от училището, за да тръгна към дома си. Промъквайки се през тълпите, които се изсипваха от сградата, аз съзрях лошите момчета, за които бе споменала Тина на обяд. Слънцето ги осветяваше на паркинга и не видях нищо озадачаващо в тях, макар че определено изглеждаха различни. Бяха петима и се бяха облегнали на мотоциклетите си. Двама бяха афроамериканци, две бели момчета и един латиноамериканец. По всяко време и навсякъде човек мигновено би ги разпознал като заплаха. Израженията им бяха еднакви — подигравателна усмивка към света на образованието, представляван от всички нас, добрите ученици, които прилежно излизахме от училищната сграда след часовете. Повечето ученици страняха от тях като кораби, които отбягват опасни крайбрежни скали. Останалите ги стрелкаха със завистливи погледи, чуваха зова на морските сирени и се изкушаваха да се приближат.

Донякъде ми се искаше да го направя — да отида при тях, уверена в себе си, показвайки среден пръст на останалата част от планетата, защото не е готина. Де да имах крака оттук до вечността, бързо разсъждаващ ум и външност, която кара хората да се заковат на място. О, да, и да бъда мъж също би помогнало. Жените не можеха да докарат онази поза, пъхнали палци в гайките на колана си и риейки в прахоляка с върховете на обувките си. Дали момчетата го правеха непринудено, или пресмятаха ефекта и се упражняваха пред огледалото? Бързо отхвърлих мисълта. Това беше нещо, което биха направили загубеняците като мен. Те бяха по природа толкова студени, че сякаш живееха в своя ледена епоха. Особено ме заинтригува латиноамериканеца. Очите му бяха скрити зад слънчеви очила, докато се подпираше със скръстени на гърдите ръце на седалката на мотора си, крал в двореца си с рицари. Той не трябваше да се бори с убеждението, че му липсва нещо.

Докато гледах, той се качи на мотоциклета си и го форсира като воин, който пришпорва чудовищен жребец. Момчето се сбогува набързо с приятелите си и изфуча от паркинга, разпръсквайки другите ученици. Много бих искала да съм на седалката зад него и да пропусна учебния ден, докато моят рицар ме кара у дома. Или още по-добре, аз да карам мотоциклета, самотната супергероиня, която се бори за справедливост, облечена в прилепнали по тялото кожени дрехи, а мъжете припадат, като я видят.

Изблик на подигравателен смях прекъсна хаотичните ми мисли. „Само се чуй!“ Скарах се на прекалено буйното си въображение. Воини и чудовища? Супергерои? Четях твърде много комикси. Тези момчета бяха от различна категория от мен. Аз дори не присветнах на радара им. Би трябвало да съм благодарна, че никой не видя какво става в главата ми, за да разбере каква съм фантазьорка. Контролът ми върху реалността беше малко несигурен от време на време, защото позволявах на мечтите си да оцветят възприятията ми. Аз бях обикновена, а те бяха богове. Така беше устроен светът.

ТРЕТА ГЛАВА

През следващите няколко дни аз обикалях училището, постепенно запълвах празните места на картата си и се учех как се правят нещата там. Щом се залових за работа, установих, че мога да се справям с уроците, въпреки че част от стила на преподаване ми беше непознат. Беше много по-официален, отколкото в Англия — учителите не се обръщаха към учениците на малките им имена и седяхме по един в редица, а не по двама, — но мислех, че се приспособявам добре. И така, приспана от фалшиво чувство на сигурност, аз не бях подготвена за изненадващия шок в първия ми час по физкултура.

Госпожа Грийн, гадната ни учителка по физкултура, поднасяше изненади на момичетата всяка сряда рано сутринта. Трябва да има закон срещу учители, които правят това, така че поне да имаме време да си вземем бележки по болест.

— Госпожици, както знаете, шест от най-добрите ни мажоретки отидоха в колеж, затова търся нови попълнения.

Аз не бях единствената, която изглеждаше оклюмала.

— Я стига! Защо реагирате така? Нашият отбор се нуждае от подкрепата ви. Не можем да позволим на гимназията в Аспен да танцуват и да пеят по-добре от нас, нали?

„Можем, можем“ — повторих монотонно аз под носа си като будистки гуру.

Тя натисна копче на дистанционното и от високоговорителите прогърмя „Ти принадлежиш на мен“ на Тейлър Суифт.

— Шийна, ти знаеш какво да правиш. Покажи на другите момичета стъпките на първия танц.

Стройно момиче с меденоруса коса излезе отпред с големи крачки, движейки се с грациозността на газела, и започна дяволски труден танц.

— Виждате ли? Лесно е — заяви госпожа Грийн. — Вие останалите, наредете се.

Застанах най-отзад.

Хей ти, новото момиче. Не те виждам.

Нали това беше идеята?

— Излез напред. Ръцете горе! Едно, две, три, ритни!

Е, добре, не съм напълно безнадеждна. Дори успях да се доближа до движенията на Шийна. Голямата стрелка на часовника пълзеше към края на часа.

— Сега ще раздвижим нещата! — обяви госпожа Грийн Поне един от нас се забавляваше. — Вземете помпоните!

Нямаше начин да размахвам онези смешни неща. Погледнах над рамото на госпожа Грийн и видях, че няколко момчета от моя клас, които вече бяха приключили обиколката на игрището, ни шпионират през прозореца на спортната зала. И се хилеха подигравателно. Страхотно.

Госпожа Грийн видя реакцията на момичетата от първата редица и загря, че имаме публика. Бърза като нинджа, тя връхлетя върху момчетата, преди да разберат какво става, и ги завлече на игрището.

— В тази гимназия вярваме в равните възможности — заяви тя и радостно набута помпоните в ръцете им. — Стройте се, момчета.

Сега ние имахме възможност да се присмиваме на изчервилите се момчета, които бяха принудени да се присъединят към нас. Госпожа Грийн застана пред нас, оценявайки уменията ни — или по-скоро липсата им.

— Хмм, не е достатъчно, не. Мисля, че трябва да упражним няколко подхвърляния. Нийл. — Тя избра широкоплещесто момче с обръсната глава. — Ти беше в отбора миналата година, нали? Знаеш какво да правиш.

Подхвърлянето звучеше по-добре от размахването на помпоните.

Госпожа Грийн потупа по рамото още три попълнения.

— Господа, искам отпред четирима от вас. Направете столче с ръце… Да, точно така. А сега ни трябва най-дребното момиче.

Не, дума да не става. Скрих се зад Тина, която предано се опита да изглежда два пъти по-широка и сложи ръце на кръста си.

— Къде отиде… дребничката англичанка? Преди малко беше тук.

Шийна осуети плана ми да се скрия.

— Тя е зад Тина, госпожо.

— Ела тук, мила. Не е трудно. Седни на кръстосаните им ръце, а те ще те подхвърлят нагоре и ще те уловят. Тина и Шийна, донесете дюшек за всеки случай. — Очите ми сигурно са били големи колкото чинии, защото госпожа Грийн ме погали по лицето. — Не се тревожи. Не трябва да правиш нищо друго, освен да протегнеш ръце и крака, сякаш се забавляваш.

Огледах недоверчиво момчетата. Те се втренчиха в мен, вероятно за пръв път, преценявайки колко тежа. След това Нийл повдигна рамене. Явно беше взел решение.

— Да, можем да го направим.

— На три! — изрева учителката.

Те ме хванаха и ме подхвърлиха. Писъкът ми вероятно се чу чак в Англия и изкара навън треньора по баскетбол и останалите момчета, които изскочиха от спортната зала, убедени, че се извършва жестоко убийство.

Госпожа Грийн сигурно нямаше да ме избере за мажоретка. Все още в шок, аз седнах да обядвам с Тина, без да съм в състояние да хапна нещо. Стомахът ми все още не се беше върнал на земята.

— Подхвърлиха те доста високо, а? — Тина докосна ръката ми, за да ме накара да престана да гледам безизразно.

— О, Боже.

— Много силно викаш за такъв дребен човек.

— Ти няма ли да викаш, ако някой учител садист реши да те изтезава?

Тина разтърси гъстите си коси.

— За мен няма проблем. Аз съм едра.

Това й се струваше смешно. Предателка.

— Скай, какво ще правиш до края на обедната почивка?

Изтръгната от унеса, аз извадих листовка от комплекта, който ми беше дал господин Джо, и й я подадох.

— Мислех да отида на репетицията в кабинета по музика. Ще дойдеш ли?

Тя блъсна листовката и се засмя накриво.

— Съжалявам, ще отидеш сама. Аз не припарвам до кабинета по музика. Стъкла се трошат, когато си отворя устата. На какво свириш?

— На няколко инструмента — признах.

— Подробности, сестро, подробности. — Тина ми направи знак с пръсти, измъквайки думите от устата ми.

— Пиано, китара и саксофон.

— Господин Кинийли ще се пръсне от вълнение, когато чуе. Човек оркестър! А пееш ли?

Поклатих глава.

— Пфу! Вече бях решила, че ще трябва да те намразя, защото си отвратително талантлива. — Тина изхвърли подноса си в контейнера за отпадъци. — Кабинетът по музика е насам. Ще ти го покажа.

Бях виждала снимките в уебсайта на училището, но кабинетът по музика беше много по-добре оборудван, отколкото се бях надявала. Всъщност стаите бяха две. В главното помещение имаше лъскав черен роял и веднага ме засърбяха ръцете да посвиря на него. Няколко ученика дрънкаха на китари, а две момичета упражняваха гами на флейти. Високо, чернокосо момче с очила тип Джон Ленън сменяше платъка на кларинета си. Изражението му беше сериозно. Потърсих незабележимо място, където да седна, може би с добра гледка към пианото. До едно момиче в дъното имаше свободно място и аз се отправих натам, но приятелката й ме изпревари.

— Съжалявам, но мястото беше заето — каза момичето, като видя, че аз все още вися над рамото й.

— Да, добре.

Подпрях се на ръба на една маса и зачаках, отбягвайки да погледна някого в очите.

— Хей, ти си Скай, нали? — Момче с обръсната глава и кожа с цвят на препечено кафе хвана ръката ми и я стисна. Движеше се с лекотата и грациозността, присъщи на хората с дълги крайници. Ако го включех в една от фантазиите си за комикси, името му щеше да е нещо като Еласто.

— Здравей… Познаваш ли ме?

— Да. Аз съм Нелсън Ти си се запознала с баба ми. Тя ми каза да се грижа за теб. Всички държат ли се добре с теб?

Чудесно. Той изобщо не беше като госпожа Хофман Всъщност беше готин.

— Да, всички са много дружелюбно настроени.

Нелсън се ухили на акцента ми, седна до мен и вдигна краката си на стола отпред.

— Страхотно. Мисля, че няма да имаш проблем да се впишеш.

Необходимо ми беше да чуя това, защото точно тогава изпитвах съмнения. Реших, че Нелсън ми харесва.

Вратата се отвори с трясък и влезе господин Кинийли, едър мъж с червеникавата коса на келт. Започнах да драскам в тефтерчето си и веднага го определих като Маестро, Предвестник на гибел за дисхармонията. Определено не беше кандидат за супергерой.

— Госпожици и господа — започна той, без да спира да крачи. — Коледа идва с обичайната си тревожна бързина и сме предвидили богата програма от концерти. Затова всички можете да очаквате да запалите онези малки светлинки.

В главата ми зазвуча встъпителната му мелодия — много барабани и нарастващо напрежение, нещо като форсиран вариант на увертюрата „1812“.

— Оркестърът започва в сряда. Джаз бендът — в петък. А всички вие изгряващи рок звезди, ако искате да запазите кабинетите по музика за репетиции, първо ме попитайте. Но защо ли си правя труда? Всички знаете какво да правите. — Той хвърли нотните листи на бюрото си. — Освен вероятно вие. — Маестрото насочи към мен рентгеновия си поглед.

Мразя да съм нова.

— Бързо наваксвам, господине.

— Браво на теб. Името ти?

Казах му го, като все повече ненавиждах ексцентричния избор на родителите си, и някои от учениците, които ме виждаха за пръв път, се изкикотиха.

Господин Кинийли им се намръщи.

— На какво свирите, госпожице Брайт?

— Малко на пиано. А, и на китара, и на саксофон.

Маестрото се поклати на пръстите на краката си и ми напомни на гмуркач, който се готви да скочи във водата.

— „Малко“ някакъв английски код ли е за „наистина добре“?

— Ами…

— Джаз, класика или рок?

— Джаз… предполагам. — Радвах се на всичко, което забавяше провала ми.

— Джаз, предполагате? Не звучите много сигурна, госпожице Брайт. Музиката не е въпрос на избор, а на живот и смърт!

Кратката му реч беше прекъсната от пристигането на закъснял ученик. Латиноамериканският мотоциклетист влезе с бавна походка в стаята, пъхнал ръце в джобовете си. Дългите му един километър крака бързо преодоляха разстоянието до перваза на прозореца, където той седна до кларинетиста. Отне ми минута, за да преживея изненадата си, че мотоциклетистът участва в някакво извънучилищно занимание. Представях си, че е над тези неща. Или може би беше дошъл, за да ни се присмива. Той се облегна на прозореца, сякаш беше на седалката на мотора си, и небрежно кръстоса глезени. На лицето му беше изписана развеселеност, сякаш вече беше чувал всичко и не му пукаше.

Докато го гледах, единствената ми мисъл беше, че в Ричмънд не се раждат такива момчета. Той не само че изглеждаше като от реклама, но и в него явно кипеше енергия, потиснат гняв като на тигър, който нервно крачи в клетка. Не можех да откъсна очи от него. И не бях единствената. Атмосферата в стаята се промени. Момичетата сякаш поизправиха рамене, а момчетата застанаха нащрек, защото това богоподобно същество беше благоволило да дойде при нас, простосмъртните. Или пък беше вълк сред овце?

— Господин Бенедикт, много любезно от ваша страна да се присъедините към нас — иронично подхвърли господин Кинийли. Доброто му настроение се беше изпарило. В съзнанието ми проблесна сцена — Маестрото, изправен пред Върлия върколак, и изстрелва поток от куршуми с формата на ноти — Всички сме развълнувани, че сте се откъснали от несъмнено далеч по-важната си програма, за да правите музика с нас, въпреки че пристигането ви е малко закъсняло.

Момчето повдигна едната си вежда, очевидно без да се разкайва. Взе две палки за барабан и започна да ги върти между пръстите си.

— Закъснях ли? — Гласът му беше плътен, какъвто си го бях представяла, безразличен и изпълнен с басови тонове. Кларнетистът смело го сръга в ребрата, за да му напомни да се държи прилично.

Господин Кинийли определено се ядоса.

— Да, закъсняхте. Мисля, че в училище е прието да се извините на учителя, ако влезете в час след него.

Момчето спря да си играе с палките за барабан и се втренчи в него. Изражението му беше арогантно като на млад лорд, който гледа селянин, осмелил се да го поправи. Накрая каза:

— Съжалявам.

Останах с убеждението, че останалите в стаята тихо въздъхнаха от облекчение, че скандалът е избегнат.

— Не съжалявате, но това е достатъчно. Внимавайте в картинката, господин Бенедикт. Може и да сте талантлив, но аз не се интересувам от примадони, които не знаят как да се държат с колегите си музикантите. А вие, госпожице Брайт, екипен играч ли сте? — Господин Кинийли отново насочи вниманието си към мен, разбивайки надеждите ми, че съм забравена. — Или страдате от същия начин на мислене като нашия господин Зед Бенедикт?

Много нечестен въпрос. Това беше битка между супергерои, а аз дори не бях приятел на някого от тях. Още не бях разговаряла с Върколака, а вече искаха от мен да го критикувам. Външността му би накарало и най-самоувереното момиче да изпита леко страхопочитание пред него, а моето самочувствие беше нула и изпитвах по-скоро ужас.

— Аз… не знам. Но и аз съм закъснявала.

Момчето ме стрелна с поглед и после ме отхвърли като петънце кал върху суперботушите си на Върколак.

— Нека чуем какво можете. Джаз оркестърът, бъдете готови да се включите. — Господин Кинийли изстрелваше думите като фризбита. — Господин Хофман, вие вземете саксофона, а вие, Айвс Бенедикт, поемете частта с кларинета. Може би ще убедите брат си да ни достави удоволствието да го чуем на барабаните.

— Разбира се, господин Кинийли — отвърна момчето с очилата като на Джон Ленън и изгледа намръщено мотоциклетиста. — Зед, ела тук.

Брат му? Брей, как беше станало това? Двамата можеше и да си приличаха малко, но по манталитет сякаш бяха от различни планети.

— Госпожица Брайт може да заеме мястото ми на пианото. — Господин Кинийли с обич погали рояла.

Изобщо не исках да свиря пред всички.

— Господин Кинийли, бих предпочела…

— Седнете.

Седнах и нагласих височината на столчето. Музиката поне ми беше позната.

— Не обръщай внимание на даскала — прошепна Нелсън и стисна рамото ми. — Той се държи така с всички. Казва, че изпробвал нервите ни.

С чувството, че моите нерви вече са скъсани, аз зачаках другите да се настанят.

— Добре, започвайте — рече господин Кинийли, който беше седнал сред публиката, за да гледа.

Още с първото докосване разбрах, че роялът е същинско злато — прекрасно акордиран, мощен и способен на богат диапазон. Накара ме да се отпусна като нищо друго и издигна бариера между мен и останалите в стаята. Вглъбяването в партитурата прогони страха ми и аз започнах да се забавлявам. Живеех за музиката така, както родителите ми живееха за изкуството си. Не ставаше дума за представление, защото предпочитах да свиря пред празна стая. За мен най-важното беше да стана част от композицията, да изсвирвам нотите и да изтъкавам магията на мелодията. Докато свирех с други, аз ги възприемах не като хора, а като звуци. Нелсън — спокоен и освободен, Айвс, кларинетистът — лиричен, интелигентен и понякога забавен, Зед — сърдечният ритъм, захранващ с енергия музиката. Почувствах, че той разбира музиката като мен и безпогрешно предугажда промените в настроението и темпото.

— Много добре, не, отлично! — обяви господин Кинийли, след като приключихме. — Опасявам се, че току-що ме изгониха от джаз бенда — добави той и ми намигна.

— Ти си върхът — прошепна Нелсън, докато минаваше зад гърба ми.

Господин Кинийли премина към други въпроси и се залови да организира репетициите на хора и оркестъра, но не извика никой друг да свири. Не исках да напускам моята бариера и седях пред пианото, съзерцавах отражението на ръцете си във вдигнатия капак и докосвах клавишите, без да ги натискам. Изведнъж усетих, че някой леко ме потупа по рамото. Другите излизаха от стаята, но Нелсън и кларнетистът стояха зад мен, а Зед беше малко по-нататък и все още имаше отегчен вид, сякаш предпочиташе да не е тук.

Нелсън посочи кларнетиста.

— Скай, запознай се с Айвс.

— Здравей. Добра си. — Айвс се усмихна и бутна очилата по-нагоре на носа си.

— Благодаря.

— Онзи кретен е брат ми Зед. — Той махна с ръка към намръщения мотоциклетист.

— Хайде, Айвс — изръмжа Зед.

Айвс се направи, че не го чу.

— Не му се връзвай. Той се държи така с всички.

Нелсън се засмя и ни остави.

— Близнаци ли сте? — И двамата имаха една и съща златисто кафеникава кожа, но Айвс беше с овално лице и лъскава черна коса, същински Кларк Кент на млади години. Зед имаше добре оформени черти, отличителен нос, големи очи с дълги мигли и гъста, къдрава коса и по-скоро бихте го намерили при колоритните лоши момчета, отколкото при скучните добри момчета. Низвергнат герой, една от онези трагични фигури, които преминават на тъмната страна като Анакин Скайуокър…

„Придържай се към програмата, Скай.“

Айвс поклати глава.

— Не. Аз съм една година по-голям от него. Той е бебето в семейството.

Не бях виждала някой, който да прилича по-малко на бебе от Зед. Уважението ми към Айвс нарасна, когато стана ясно, че той не се страхува от брат си.

— Много ти благодаря, братко. Сигурен съм, че тя иска да знае това. — Зед скръсти ръце на гърдите си и започна да потропва с крак.

— Е, ще се видим на репетицията — рече Айвс, дръпна Зед и двамата тръгнаха.

— Да, разбира се — измънках, докато гледах братята. — Обзалагам се, че изгаряш от нетърпение. — Затананиках си шеговита мелодия за излизане от сцената и си представих как двамата литват към небето и се скриват от погледите на нас, простосмъртните.

ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Същия следобед Тина каза, че иска да види къде живея и ме закара у дома с колата си. Мисля, че всъщност целта й беше да се запознае с родителите ми. Колата й беше двуместна. Багажникът беше пълен с инструментите на брат й, който беше водопроводчик. Отстрани още се виждаше надписът „Ремонти Монтерей“.

— Даде ми я, когато си купи пикап — весело обясни тя и натисна клаксона, за да разпръсне група тийнейджъри от пътя ни. — Той е любимият ми брат поне за още един месец.

— Колко братя имаш?

— Двама. Повече от достатъчно. А ти?

— Едно дете съм.

Тина продължи да бъбри, докато минавахме през града. Семейството й, изглежда, беше прекрасно — малко хаотично, но сплотено. Нищо чудно, че тя беше много самоуверена.

Тина настъпи газта и колата се стрелна нагоре по хълма.

— Запознах се със Зед и Айвс Бенедикт на репетицията — подхвърлих небрежно, опитвайки се да пренебрегна факта, че бях запратена назад на седалката като астронавт по време на излитане.

— Зед е прелестен, нали? — Тина въодушевено млясна с устни и зави покрай котка, която се осмели да пресече пътя пред колата.

— Предполагам.

— Няма какво да предполагаш. Онова лице, онова тяло… Какво повече може да иска едно момиче?

„Може би да я забележи“, помислих си.

— Но е страшно наперен и вбесява учителите. Двама от братята му са като него, но се говори, че той е най-лошият. Миналата година едва не го изключиха от училище за неуважение към член на персонала. Е, никой от нас не харесваше господин Ломас. Оказа се, че той обаче харесва твърде много някои от нас, ако схващаш намека ми. Уволниха го в края на срока.

— Пфу.

— Както е да е. Семейство Бенедикт имат седем синове. Трима все още са у дома, в къщата на върха на града, до станцията на лифта, а най-големите са в Денвър.

— Лифт?

— Да. Баща им го управлява през сезона, а майка им е инструктор по ски. Всички мислим, че момчетата Бенедикт са царете на пистите.

— Седем братя?

Тина изсвири на един пешеходец и му махна с ръка.

— Трейс, Уриел, Виктор, Уил, Хавиер, Айвс и Зед.

— Странни имена.

— Странно семейство, но са готини.

Сали и Саймън разопаковаха художествените си пособия, когато пристигнахме. Видях, че са щастливи, че съм довела приятелка толкова скоро. Те се тревожеха за свенливостта ми много повече от мен.

— Извинявай, че няма какво да ти предложим, освен купени от магазин бисквити — каза майка ми, извади безалкохолни от пазарската торба и ги сложи на кухненския плот. Сякаш някога печеше сладкиши!

— А аз се надявах на английски чай и закуска — рече Тина с блеснали очи. — Мънички сандвичи с краставички и кейк с желе и крем.

— Искаш да кажеш кифлички и конфитюр — обади се Саймън. — Скай ни каза, че се занимаваш с рисуване, Тина. Какво си чувала за новия център?

— Видях сградата. Страхотна е. Господин Роденхайм има големи амбиции за това място. — Тина разгледа скицника, който извади Сали. Изглеждаше смаяна и внимателно огледа всяка рисунка. — Чудесни са. Въглен?

Сали стана и преметна шала на раменете си.

— Да, харесвам тази техника на скициране.

— Ще преподавате ли?

— Това е част от сделката — потвърди Сали и доволно погледна Саймън.

— Бих искала да дойда, госпожо Брайт, ако може.

— Разбира се, Тина. И, моля те, наричай ме Сали.

— Сали и Саймън — добави баща ми.

— Добре. — Тина остави скицника и пъхна ръце в джобовете си. — Скай наследила ли е гените ви на художници?

— Ами… не. — Сали ми се усмихна малко смутено. Винаги ставаше така, когато хората зададяха този въпрос. Бяхме се споразумели никога да не се преструваме и да лъжем.

— Осиновена съм, Тина — обясних. — Животът ми беше малко объркан, преди те да ме вземат.

Всъщност „сериозно объркан“. Била съм изоставена на бензиностанция край магистрала, когато бях на шест, и никой не беше успял да открие биологичните ми родители. Бях травматизирана и дори не помнех името си. Единственият начин, по който общувах през следващите четири години, беше чрез музиката. Не исках да си спомням този период. Беше ме оставил с натрапчивото чувство, че може би един ден ще се появи някой и ще предяви претенции към мен като куфар, загубен на летище. Не желаех да ме намират.

— О, съжалявам. Не исках да те накарам да се почувстваш неудобно. Но родителите ти са страхотни.

— Всичко е наред.

Тина взе чантата си.

— Е, трябва да тръгвам. Ще се видим утре. — Тя весело ми махна с ръка и излезе.

— Твоята Тина ми харесва — обяви Сали и ме прегърна.

— И тя мисли, че сте страхотни.

Саймън поклати глава.

— Американците казват, че обувките са страхотни и че някой, който предложи да ги закара някъде, е страхотен. Какво ли казват, когато срещнат някой наистина достоен за възхищение? Няма да имат думи да го опишат.

— Саймън, престани да бъдеш старомоден и дребнав. — Сали го плесна по гърдите. — Е, как мина денят ти, Скай?

— Добре. Не, по-скоро чудесно. Направо страхотно. — Усмихнах се. — Мисля, че тук ще се чувствам добре. — Стига да не бях сред мажоретките на госпожа Грийн.

Репетицията на джаз бенда беше насрочена за края на седмицата. Междувременно не срещнах братята Бенедикт по коридорите. Учебните ни програми явно не се застъпваха. Видях обаче Айвс отдалеч, докато играеше волейбол, но програмата на Зед не съвпадаше с моята.

Тина го видя. Нелсън играеше баскетбол с него. Смелчага. Но не и аз. Не че прекарвах цялото си време да го търся, разбира се.

Научих още неща за Зед. Той и семейството му бяха една от любимите теми за клюкарстване. Три от момчетата Бенедикт — Трейс, Виктор и най-малкият, Зед — бяха прословути с това, че минават през Рикънридж с ревящите си мотоциклети, забъркват се в сбивания в местните барове и оставят пътека от разбити сърца сред женското население — предимно заради нежеланието си да излизат с местни момичета. Двамата най-големи, Трейс и Виктор, вече били малко по-улегнали, след като работели извън града, по ирония на съдбата в силите на реда, но това не пречеше подвизите им в миналото да се разказват с огромно удоволствие и известна обич. „Лоши, но не са зли“ — гласеше присъдата.

Обобщението на Тина беше най-кратко и ясно: „Като белгийски шоколад — абсолютно греховен и абсолютно неустоим“.

Чувствах се виновна, че се интересувам прекалено много от някого, когото съм виждала само веднъж, и се опитах да се отърва от навика да го търся. Обикновено не се държах така. В Англия рядко проявявах интерес към някое момче и ако бих избрала кандидат, който да грабне сърцето ми, така да се каже, това нямаше да бъде Зед. Какво толкова можех да харесам в него? Нищо, освен подигравателната усмивка. Подобен интерес ме определяше като повърхностна. Зед можеше и да стане антигерой в сюжета на моя графичен роман, но това не го правеше подходящ кандидат за вниманието ми в реалния живот. Може би фактът, че Зед изобщо не беше за мен, го правеше странно „безопасен“ за фантазиране. И щяха да си останат фантазии, защото по-скоро Луната щеше да падне от небето, отколкото той да ме забележи.

Пътищата ни се кръстосаха веднъж, но извън училище — и определено в неизгодно за мен положение. Бях се отбила в бакалията, докато се прибирах у дома, за да купя мляко, и попаднах на госпожа Хофман. Освен че ме подложи на кръстосан разпит как се представям по всеки един предмет, тя ме накара и да й нося продукти.

— Скай, миличка, бих искала шишенце със сос от копър — каза госпожа Хофман и посочи малко зелена бутилка на най-горната лавица.

— Добре. — Сложих ръце на кръста си и погледнах нагоре. И аз не можех да го достигна.

— Защо правят проклетите рафтове толкова високи? — изпухтя тя. — Ще повикам управителя.

— Не, не. — Не исках да бъда там точно за този епизод. — Ще го взема. — Погледнах по-нататък по пътеката, питайки се дали някъде има стълба, и съзрях Зед в отсрещния край.

Госпожа Хофман също го забеляза.

— Виж ти, онова момче не е ли от семейство Бенедикт? Хавиер? Не, Зед. Глупави имена, ако питаш мен.

Не я питах, защото бях убедена, че има какво да каже и за моето име.

— Да го повикаме ли? — попита тя.

„Страхотно, помислих си. Извинете, господин Висок и красив върколак, но може би да помогнете на английското джудже да достигне соса?“

— Не. Мога да го взема. — Качих се на най-ниската лавица, повдигнах се до средната и се изправих на пръсти. Хванах шишето и…

После кракът ми се изплъзна и паднах по гръб. Шишето излетя от ръката ми и се разби върху плочките на пода. Редицата със сосовете от копър се заклати застрашително, но като по чудо остана на рафта.

— По дяволите!

— Скай Брайт, няма да търпя такъв непристоен език! — рече госпожа Хофман.

Дойде продавачът, влачейки парцал и кофа на колелца зад нея като тантуресто кученце.

— Няма да платя, Лийни — заяви госпожа Хофман и посочи бъркотията, която бях направила с шишенцето.

Станах, усещайки, че в основата на гръбнака ми вече се образува синина, но устоях на изкушението да потъркам нараненото място.

— Аз съм виновна. — Бръкнах в джоба си и извадих банкнота от пет долара. Отидоха ми парите за шоколад.

— Прибери си парите, миличка — рече продавачът. — Всички видяхме, че стана случайно.

Без да пророни нито дума, Зед се приближи, без абсолютно никакво усилие взе друго шишенце със сос от копър от лавицата и го сложи в кошницата на госпожа Хофман.

Тя засия, вероятно без да съзнава, че се усмихва на лошото момче в училище.

— Благодаря, Зед. Ти си Зед, нали?

Той кимна и стрелна очи към мен с нещо като присмех.

Парализира врага с едно трепване на окото.

— Как са родителите ти, Зед, миличък?

Чудесно! Госпожа Хофман си намери друга жертва за разпит.

— Добре са — отвърна той и след кратко мълчание добави: — Мадам.

Брей, Америка е странна! Дори в момчето от малкия град имаше жилка на учтивост. Не беше като английския си връстник, на когото и през ум не би му минало да се обърне към някого с „мадам“.

— А как са големите ти братя?

Смотолевих „довиждане“ и се измъкнах. Не бих се заклела, но ми се стори, че Зед измърмори „предателка“, когато го оставих с госпожа Хофман, и това ме накара да се почувствам много по-добре, отколкото когато се бях проснала по гръб пред очите му.

Не бях отишла далеч, когато чух мотоциклет зад себе си. Погледнах през рамо и видях, че Зед маневрира с черна хонда по улицата и умело лъкатуши между потоците коли, които се връщаха вкъщи за нощта. Той очевидно беше по-добър от мен в прекъсването на разговорите с госпожа Хофман. Зед намали, когато ме забеляза, но не спря.

Продължих да вървя, опитвайки да не се тревожа, че се мръква, а той е зад мен. Зед ме следва, докато стигнах до верандата на нашата къща, а после изфуча, като вдигна предната гума на мотора, което накара пудела на съседите да се разджафка, сякаш го екзекутираха с електрически ток.

Какво беше това? Сплашване? Любопитство? По-скоро първото. Бих умряла от неудобство, ако Зед знаеше колко много време бях прекарала в мисли за него тази седмица. Това трябваше да спре.

В петък местните новини цял ден отразяваха престрелка между банди в най-близкия голям град — Денвър. В кръстосания огън беше попаднало семейство и сега всичките бяха в моргата. Това изглеждаше много далеч от грижите на нашата планинска общност, затова се изненадах, когато установих, че всички говорят за случилото се. Насилието със стрелба развиваше въображението, но в действителност беше ужасно. Не исках да мисля за това, но съучениците ми не млъкваха.

— Говори се, че било объркала се сделка с наркотици — каза ни на обяд Зоуи, приятелката на Тина. Тя имаше непочтително отношение към живота и аз я харесвах, защото беше съвсем малко по-висока от мен благодарение на дребничката си майка, която беше китайка. — Но е убито петчленно семейство, включително бебето. Отвратително!

— Аз пък чух, че стрелците са избягали. Обявени са за общонационално издирване — информирано добави Тина. Големият й брат работеше в канцеларията на шерифа. — Повикаха по спешност Брад.

— Кажи на брат си да не се тревожи. Госпожа Хофман ще ги забележи, ако дойдат тук. — Зоуи счупи стрък целина, потопи го в солта и сръчно приглади дългата си черна коса над рамото си със свободната си ръка. — Направо си я представям как ги очиства.

— Да, ще ги накара да молят за милост — съгласи се Тина.

„Госпожа Хофман — или съдия Безпощадна — раздава правосъдие с дървената си лъжица на съдбата“, помислих си.

— Мислите ли, че стрелците ще дойдат тук?

Двете момичета се втренчиха в мен.

— Какво? Нещо вълнуващо да се случи в Рикънридж? Слез на земята, Скай — засмя се Зоуи.

— Не, Скай — каза Тина. — Няма начин. Ние сме в края на път, който не води за никъде. Защо някой би дошъл тук, освен да кара ски?

Уместен въпрос. Твърде късно осъзнах колко глупава съм била, че да не се досетя, че те се шегуват, че Рикънридж може да бъде замесен в някаква голяма история, но Зоуи и Тина по-скоро се забавляваха, отколкото да се подиграват на интелекта ми. Бяха малко по-снизходителни към мен, защото бях чужденка.

Извиних се, за да се измъкна от разговора за убийства, и пристигнах пет минути по-рано пред стаята за репетиции. Бях сама и прокарах пръсти по клавишите на рояла, подрънквайки откъси от ноктюрно от Шопен. Това ми помагаше да прогоня треперенето, когато си помислех за престрелката в Денвър. Насилието винаги ме караше да изпитвам паника, сякаш се готвеше да освободи тигър от клетка на спомени в мен — нещо, с което не можех да се преборя и да оцелея. Не исках да бъда там.

Все още нямахме пиано вкъщи и аз страдах от сериозни симптоми на затваряне в себе си. Докато криволичех по нотите, се разсеях, защото се зачудих как ли ще ме приеме Зед днес. Шопен се преобрази в нещо по-фънки, с вплетени мотиви от „Мисията невъзможна“.

Вратата се отвори с трясък и аз се обърнах в трепетно очакване и с ускорен пулс, но беше Нелсън.

— Здравей, Скай. Айвс и Зед не са на училище. — Еласто се втурна в стаята и извади инструмента си от калъфката.

Изпитах огромна вълна на разочарование. Помъчих се да си внуша, че това е, защото ми отнемат шанса да свиря, а не защото няма да видя обекта на тайното ми обсебване.

— Но искаш ли да опитаме някои нови неща само двамата?

Прокарах пръсти по клавишите.

Нелсън изкриви устни.

— Какви неща имаш предвид, сладурано?

— Ами… сигурна съм, че тук има няколко песни, които можем да изпробваме. — Станах и прелистих купчината нотни листа на масата.

Той се засмя.

— Пренебрегваш ме!

— Така ли? — Усетих, че изчервяването ми достигна максимума на скалата за неудобство. — Ами това? — Бутнах към него произволно избран нотен лист.

Нелсън го погледна.

— Мелодии от мюзикъли? Е, в „Оклахома“ имаше някои хубави, но…

Грабнах листа. Смущавах се все повече, защото разбрах, че го забавлявам.

— Успокой се, Скай. Имам по-добра идея. Защо не ми позволиш аз да избера?

Отпуснах се, оставих партитурите и отново седнах на столчето пред пианото, където чувствах, че контролирам по-добре нещата.

— Изнервям ли те? — попита сериозно Нелсън и ми хвърли любопитен поглед. — Не ми обръщай внимание. Само се занасях.

Дръпнах дългата си плитка над рамото и я увих около юмрука си. Трябваше да сплитам косите си, защото иначе бяха неуправляеми.

— Не си ти.

— Всички момчета?

Ударих леко глава върху капака на пианото.

— Толкова ли съм очевидна?

Нелсън поклати глава.

— Не. Аз съм чувствителна душа и познавам — ухили се той.

— Имам няколко проблема. — Сбърчих нос от отвращение към себе си. Всъщност проблемите ми бяха много и всичките се кореняха в силното чувство на несигурност, което според детския психолог изпитвах от шестгодишна. Сякаш не можех да се сетя и сама, като знаех, че съм изоставена и така нататък.

— Не се чувствам много удобно.

— Но аз ти пазя гърба, забрави ли? — Нелсън извади избора си и ми го показа за одобрение. — Когато съм край теб, можеш да дишаш по-леко. Нямам нечестиви помисли към теб.

— Не знам, но баба ми ме обвинява, че имам такива помисли, когато си мисли, че съм направил нещо лошо, а то звучи добре.

Засмях се и леко се отпуснах.

— Да, мога да те издам на нея, ако преминеш границата.

Той се престори, че потреперва от страх.

— Дори ти не може да си толкова жестока, британско момиче. А сега, цял ден ли ще седим и ще дрънкаме глупости или ще свирим? — Нелсън взе саксофона си и се залови да го настройва.

— Ще свирим. — Отворих партитурата на подставката и започнах.

ПЕТА ГЛАВА

Нямах планове за почивните дни.

Не звучи ли жалко? Тина и Зоуи работеха в събота в местни магазини, а Нелсън отиде при баща си, затова нямаше с кого да изляза. Саймън беше споменал да ходим да търсим пиано втора употреба, но идеята беше осуетена от управителя на Център за изкуство, който покани родителите ми да си изберат място за ателие. Знаех, че не трябва да им преча. Щеше да бъде като да застана между двама маниаци по шоколада и запасите им от бонбони. И така, остана ми да обикалям планета Рикънридж, самотната комета в собствената си орбита.

— Ела и ни намери на обяд — каза Сали и ми даде двайсет долара. — Разходи се и разгледай града.

Това не ми отне много време. Рикънридж беше типично старомодно американско градче, дори „Старбъкс“ беше маскиран като замък в швейцарския стил. Имаше няколко луксозни магазина, някои отворени само за скиорския сезон, два хотела с шикозни на вид ресторанти, които също чакаха зимата, закусвалня, културен център и спортна зала. Застанах пред нея и се запитах дали си струва да я видя отвътре, но накрая открих, че се срамувам да опитам. Същото чувство изпитах и към козметичния салон в съседство. Зачудих се дали в „Неземни нокти“ правят маникюра на Тина.

Продължих по-нататък по главната улица и се отправих към парка, радвайки се на цветята, изпъстрени в ярки есенни цветове. Минах покрай езерото с патиците, което през зимата се превръщаше в ледена пързалка, и вървях, докато градината отстъпи място на планински дървета и храсти. Няколко души, които се разхождаха на слънчевата светлина, ме поздравиха, но през повечето време бях сама. Искаше ми се да имам куче, за да не бъде толкова очебийно присъствието ми. Може би трябваше да предложа идеята на Сали и Саймън Спасително куче, което се нуждае от дом, защото е изоставено. Това би ми харесало. Проблемът беше, че щяхме да стоим тук само една година — не достатъчно дълго, за да бъдем справедливи към домашен любимец.

Тръгнах по една пътека, надявайки се да стигна до място, което бях видяла отбелязано на картата на входа на парка с интригуващия надпис „Призрачен град“. Мускулите на краката ми пламтяха, докато пътеката ме заведе до скала със страхотна гледка към Рикънридж и долината. Надписът не лъжеше — на скалното плато имаше улица с изоставени дървени сгради, които ми напомниха на декор, след като снимките на филма са приключили. Прочетох металната плочка, забита в земята.

„Селище по време на Треската за злато, построено през 1873 г., когато край река Ери е намерена първата бучка злато. Изоставено през 1877 г. Седем златотърсачи загиват, когато през 1876 г. се срутва шахтата «Орел».“

Само за четири години златотърсачите бяха направили градче с къщи, кръчми, магазини и конюшни. Повечето сгради от тъмно дърво бяха загубили покривите си, но някои все още бяха покрити с ламарина, която зловещо скърцаше на вятъра. В края на селището висяха ръждясали вериги, които се поклащаха над златистите диви цветя, вкопчили се в скалите, които сякаш се присмиваха на загубените мечти на първите заселници. Сцената би представлявала страхотен фон за страшен разказ — „Отмъщението на златотърсачите“ или нещо подобно. Вече чувах смразяващи кръвта теми, включващи самотното подрънкване на веригата и приглушените звуци на вятъра, веещ през изоставените сгради.

Мястото беше тъжно. Не исках да мисля за златотърсачите, заровени в планинския склон, смазани под тонове скали. Надникнах в сградите, а после седнах и кръстосах крака на пейката. Трябваше да се сетя да си купя кока-кола и шоколад, преди да се кача тук. Колорадо беше огромен и всичко беше в мащаби, непознати за един британец. По планинските склонове се стелеше мъгла, която прерязваше озарените от слънцето върхове от тъмнозелената основа като гумичка, изтриваща картина. Проследих движението на жълт микробус, който лъкатушеше по главния път, отправяйки се на изток. Върху полята пълзяха сенки на облаци, които се диплеха над хамбари и покриви и замъгляваха езеро, а сетне продължаваха по-нататък и отново разкриваха ясно небе, което се извиваше над върховете, нежно и синьо в това мъгливо утро. Опитах се да си представя хората, които живеят там горе, с лица, обърнати към скалата вместо към небето, търсещи блясъка на злато. Бяха ли останали някои от тях и дали се бяха преместили долу, в Рикънридж? Ходех ли на училище заедно с потомци на хора, пристигнали по време на лудостта на Треската за злато?

Зад мен се прекърши вейка. С разтуптяно сърце и глава, пълна с призраци, аз се обърнах рязко и видях Зед Бенедикт, който стоеше на точката, където пътеката излизаше от дърветата. Изглеждаше уморен и под очите му имаше сенки, които не бяха там през седмицата. Косата му беше разрошена, сякаш постоянно прокарваше пръсти през нея.

— Идеално. Точно това ми трябваше — подметна той със смразяваща ирония и отстъпи назад.

Непресметнати думи, които карат едно момиче да се чувства добре.

Станах.

— Тръгвам си.

— Забрави. Ще дойда по-късно.

— И без това се прибирах у дома.

Зед отстояваше позицията си и ме гледаше. Имах странното усещане, че той изтегля нещо от мен, сякаш между нас има нишка и Зед я навива.

Потреперих, затворих очи и вдигнах ръка с дланта, обърната към него.

— Моля те, не го прави.

— Кое?

— Не ме гледай така. — Изчервих се в тъмночервено. Сега той щеше да ме помисли за напълно откачена. Все пак само си бях представила нишката. Завъртях се на пета и закрачих към най-близката сграда, но Зед ме последва.

— Как те гледам? — попита той и ритна настрана паднала дъска, докато ме гонеше. Всичко скърцаше. Бях сигурна, че постройките ще се срутят над главите ни при един по-силен порив на вятъра.

— Не искам да говоря за това. — Продължих да вървя, отправяйки се към пролуката с гледка към долината. — Забрави го.

— Хей, на теб говоря. — Зед ме хвана за ръката, но после, изглежда, размисли. — Виж… Скай… нали така? — Той вдигна очи към небето, сякаш търсеше насока, и не му се вярваше какво се готви да направи. — Трябва да ти кажа нещо.

Под стрехите повя вятър и тенекиеният покрив изскърца. Изведнъж осъзнах колко далеч сме от други хора. Зед пусна ръката ми. Потърках местата, където пръстите му се бяха вкопчили в кожата ми.

Той се намръщи. Не искаше дори да говори с мен, но накрая се реши.

— Трябва да знаеш нещо.

— Какво?

„Бъди внимателна нощем. Не ходи никъде сама. Онази нощ видях… Внимавай, чу ли?“

Зед ме плашеше.

— Правилно си разбрала.

Какво? Не го казах на глас, нали?

Зед изруга и ядосано ритна счупеното миньорско оборудване. Веригата се разклати и издрънча и ми напомни на труп, който се полюшва на бесило. Увих ръце около тялото си, опитвайки да се превърна в по-малка мишена. Аз бях виновна. Бях направила нещо — не знам какво, — което го беше ядосало.

— Не, не си! — Зед произнесе отривисто думите. — Вината не е твоя, чуваш ли? — Той понижи тон. — А аз само те плаша, нали?

Вцепених се.

— Добре. Отивам си. — Зед внезапно тръгна и се скри между празните сгради, като ругаеше под носа си.

Е, срещата мина добре.

ШЕСТА ГЛАВА

Бяха изминали три седмици от учебния срок и гимназията се беше оказала предимно забавна, с изключение на странното чувство, останало в мен след предупреждението на Зед. За какво говореше? И какво си мислеше, че е видял? Какво общо имаше това с мен и защо не трябваше да излизам, след като се стъмни? Последното, което ми трябваше, беше някое лошо момче да проявява нездрав интерес към мен.

Опитах се да прогоня тези мисли. Ставаха твърде много други неща. Преживях няколко неприятни момента с някои ученици, които ме дразнеха заради акцента ми и непознаването на американската действителност, но, общо взето, те бяха свестни. Две от момичетата от часовете по социални науки, едната от които беше мажоретката Шийна, онези, които тайно бях кръстила Вампирските невести заради предпочитанието им към кървавочервен лак за нокти, откраднаха ученическата ми карта, за да се пошегуват, когато ме чуха да се оплаквам на Тина колко лошо изглеждам на снимката. За жалост, Дракулките се съгласиха с мен и ми измислиха прякора „русото зайче“, когато видяха снимката. Прозвището ми се стори повече от дразнещо. Тина ме посъветва да го отмина с мълчание и твърдеше, че е по-вероятно да ми остане, ако вдигна шум. Ето защо мълчах като риба по въпроса и криех ученическата си карта.

— Следващата седмица ще има свободни занимания. Единадесетокласниците може да изберат да отидат на рафтинг — уведоми ме Нелсън в един петъчен следобед, докато ме изпращаше до дома ми. Беше тръгнал да поправя косачката за трева на баба си. — Искаш ли да дойдеш?

Сбърчих нос, защото си представих как Робинзон Крузо завързва дънери, за да си направи сал.

— Ще трябва ли да си правим салове?

Нелсън се засмя.

— Това не е Америка на бойскаутите, Скай. Не, говоря за силни емоции по пенливите води на река Ери Представи си надувна лодка с места за шест-седем души. Капитанът е зад кормилото отзад, а ние останалите седим от двете страни и гребем, като едва се държим, докато минаваме през бързеите. Трябва да опиташ, ако искаш да се броиш за жител на Колорадо.

Еха, оказваше се, че гимназията не е като колеж, а нещо много повече. Във въображението ми моментално изникнаха сцени как умело управлявам лодка по разпенената река и спасявам дете, куче или ранен човек, а музиката се извисява в невероятно кресчендо, натегнати струни, силно напрежение…

Да, добре.

— Има ли ниво за начинаещи?

— Не, направо те хвърлят в дълбокото без спасителна жилетка и наръчник. — Нелсън се засмя на изражението ми. — Разбира се, че има, кукличке. Ще ти хареса.

Можех да го направя. Щях да започна от най-лесното и постепенно да се издигна до статут на герой, след като се науча как става.

— Добре. Трябва ли ми специална екипировка?

Той поклати глава.

— Не, само облечи някакви стари дрехи. Скай, ще попиташ ли Тина дали иска да дойде в нашата група?

Подозренията ми веднага се изостриха.

— Защо ти не я попиташ?

— Ще си помисли, че я свалям.

Усмихнах се.

— А не я ли сваляш?

Нелсън смутено потърка врата си.

— Да, но все още не искам тя да знае.

В деня на излета с рафтинг времето беше малко облачно, планините бяха намусени и сиви, а вятърът — смразяващ. Във въздуха се носеше хлад и дори пръски дъжд. Бях си облякла по-дебела качулка, любимата ми, с надпис „Клуб по гребане Ричмънд“, което ми се стори смешно, като се имаше предвид, че Ери съвсем не е Темза. Микробусът подскачаше по черния път, който водеше към училището по рафтинг. Първите златисти листа се откъсваха от клоните на трепетликите и падаха в реката, за да срещнат насилствената си смърт в бързеите. Надявах се, че това не е знак за предстоящи събития.

Когато пристигнахме, администраторът на училището по рафтинг ни раздаде каски, водонепроницаеми обувки и спасителни жилетки. След това ни събраха на брега, за да изслушаме инструктаж, изнесен от мъж със строго лице и дълга черна коса. Той имаше изсечения профил на местен американец, голямо чело и очи, които изглеждаха цяла вечност по-стари от годините му. Лицето му заслужаваше да бъде нарисувано, или още по-добре, изваяно. Ако трябваше да напиша песен за него, мелодията щеше да бъде натрапчива и жаловита като южноамериканските панови флейти, музика за диви места.

— Чудесно. С нас е господин Бенедикт, бащата на Зед и Айвс. Той е най-добрият — прошепна Тина. — Цар е на рафтинга.

Не бях в състояние да я слушам. Нетърпението ми да се пусна по бързеите започна да намалява, когато застанах пред буйната река.

Господин Бенедикт ни чу, че си шушукаме, и ни погледна строго, и аз изведнъж съзрях цвета, който го обграждаше — сребристо, като слънцето по заснежените върхове.

„Не започвай отново“, помислих си, изпитвайки онова странно чувство на замайване. Отказвах да виждам цветовете, не им позволявах да се завърнат. Затворих очи и преглътнах, прекъсвайки контакта.

— Дами — каза господин Бенедикт с тих глас, който въпреки това се разнесе над шума на реката, — моля за внимание. Ще разясня жизненоважни правила за безопасност.

— Добре ли си? — прошепна Тина. — Малко прежълтя.

— Само… нерви.

— Всичко ще бъде наред. Няма за какво да се тревожиш.

След това изслушах внимателно всяка дума на господин Бенедикт, но малко от тях се набиха в главата ми.

Той завърши кратката си лекция, като подчерта необходимостта да се подчиняваме на заповедите по всяко време.

— Някой от вас каза, че се интересува от кану-каяк. Така ли е?

Нийл от състава на мажоретките вдигна ръка.

— Синовете ми са по трасето в момента. Ще им кажа, че искаш урок.

Господин Бенедикт посочи към горната част на реката, където видях няколко прътове на ивици, поставени над водата. Три червени канута се спускаха по бързеите. Беше невъзможно да се каже кой в коя лодка се намира, но очевидно всичките бяха вещи и се носеха по реката в поредица от почти балетни движения, пируети и смени на посоката, от които дъхът ми секна. Единият се стрелна пред другите двама. Той, изглежда, беше по-добър от тях и навреме предугаждаше всяко следващо разпенване на водата и понасяне на течението. Той мина под финалния прът в червено и бяло, размаха греблото си във въздуха и се засмя на братята си, които изоставаха.

Беше Зед. Разбира се.

Гледахме като хипнотизирани как двете канута пресичат финала. Зед вече беше на брега и издърпваше каяка си, когато братята му стигнаха до него. След шумен спор, в който няколко пъти те извикаха думата „нечестно“, по-високият сграбчи Зед и го хвърли във водата. Зед потъна, но водата на това място край брега беше спокойна и той веднага изскочи на повърхността. Хвана брат си и го дръпна във водата. Съдейки по лекотата, с която момчето падна, аз реших, че това не е неочаквано. На брега остана само Айвс, който обаче беше здраво наплискан, преди да подаде ръка и да издърпа братята си. Тримата се хвърлиха на брега, като се смееха, и най-после си поеха дъх. Беше странно да видя Зед щастлив. Бях свикнала да очаквам само мрачни погледи от него.

— Малките ми синове — рече господин Бенедикт и повдигна рамене.

Момчетата вдигнаха глави, сякаш чуха някакъв сигнал, недоловим за нас останалите.

— Пусни лодката във водата, татко. Ще дойда при теб веднага щом се преоблека — извика най-високият. — Зед ще поеме кану-каяка.

— Това е Хавиер — каза Тина. — Той завърши училище тази година.

— Като Зед ли е, или като Айвс?

— Какво искаш да кажеш?

Двете тръгнахме след групата за рафтинг, която се отправи към стартовата площадка.

— Враждебно настроен или дружелюбен. Мисля, че Зед не ме харесва.

Тина се намръщи.

— Зед не харесва много хора, но обикновено не са момичета. Какво е направил?

— Той… Трудно ми е да го обясня. Когато ме забележи — което не се случва често, Зед изглежда ядосан. Аз ли съм виновна, Тина? Нещо лошо ли съм направила? Защото не разбирам как стоят нещата тук ли?

— Ами, носят се злобни слухове, че предпочиташ да пиеш чай вместо кафе.

— Говоря сериозно, Тина!

Тя сложи ръка на челото ми.

— Не, Скай, ти не правиш нищо лошо. Ако Зед има проблем с теб, проблемът е негов, а не твой. На твое място не бих се тревожила. От няколко седмици той се държи странно — по-гневен, по-арогантен, от всичко повече. Всички са го забелязали.

Разговорът ни приключи, защото трябваше да слушаме указанията на господин Бенедикт кой къде да седне.

— Реката е станала по-пълноводна след дъжда през почивните дни. Най-дребните и най-леките трябва да седнат по средата на тази седалка, за да не се преобърнете.

— Ти си Скай, скъпа — каза Нелсън и ме избута напред.

— Единият от синовете ми ще гребе отпред, а ти — господин Бенедикт посочи Нелсън — ще поемеш другата страна. Остават двете момичета, които ще седнат зад тях, близо до мен. — Той направи знак на Тина и на едно друго момиче да отидат при него и им даде гребла. Аз бях единствената без гребло, защото трябваше да съм в средата.

Зед се приближи. Беше съблякъл неопреновия си костюм и си бе сложил къси панталони и спасителна жилетка.

— Хавиер и Айвс ще поемат каякаря — обяви той.

Баща му се намръщи.

— Мислех, че това е твоя работа.

— Да, но видях, че той ще бъде голям досадник. Айвс умее по-добре да се справя с това.

Реших, че в момента на Върколака не му липсва дяволският чар в училище в обучението му на антигерой.

Господин Бенедикт имаше такъв вид, сякаш искаше да каже нещо — всъщност много неща, но му попречихме ние, защото слушахме.

Заехме местата си в плоскодънната надуваема лодка. Подреждането имаше печалните последици, че аз бях до Зед, а от другата ми страна седеше Нелсън. Зед упорито отбягваше да ме погледне. Бях се превърнала в госпожица Скай Невидимата.

— Момичето в средата! Скай, нали?

Обърнах се и видях, че господин Бенедикт говори на мен.

— Да?

— Ако положението стане напечено, хвани за ръцете съседите си. Момичетата от моята страна, внимавайте краката ви да не се измъкнат от каишките на дъното на лодката, когато започне да се огъва. Те ще ви държат да не паднете.

Нелсън изсумтя от възмущение.

— А за момчетата не се тревожи, нали?

Зед го чу.

— Той мисли, че мъжете би трябвало да могат да се грижат за себе си. Проблем ли имаш с това?

Нелсън поклати глава, усещайки язвителността.

— Не.

Помислих си, че на Сали това много щеше да й хареса. Като феминистка тя щеше да е мнение, че господин Бенедикт е пълен динозавър. И Зед нямаше да й се понрави.

Господин Бенедикт отблъсна лодката от брега. С няколко силни загребвания на Зед и Нелсън ние се понесохме по течението. Оттам нататък греблата служеха предимно за управление, защото в тази отсечка на реката имаше само една посока — по течението, много бързо. Господин Бенедикт викаше указания и въртеше кормилото гребло отзад. Вкопчих се в седалката и сподавих писъците си, когато лодката заобиколи подаваща се от водата скала. И когато минахме покрай нея, видях какво има отпред.

О, Боже! Няма да оцелеем!

Водата изглеждаше така, сякаш отдолу я разбъркваше гигантски миксер. Във въздуха хвърчаха пръски и пяна. Скали пронизваха повърхността на неравни интервали и, доколкото виждах, правеха невъзможно заобикалянето им. Бях гледала какво става с яйцата в кухненски миксер. Същото щеше да се случи и с нас след две секунди.

Лодката подскочи високо и се стрелна напред. Изпищях. Нелсън се засмя гръмогласно и изкрещя:

— Ехааа!

Размахваше греблото си, за да отбегнем скалите. От другата ми страна Зед спокойно правеше същото, без с нищо да показва, че чувства оживлението и опасността или дори, че забелязва, че аз изпитвам пристъп на паника.

— Дяволският казан изглежда малко палав — извика през рамо господин Бенедикт. — Дръжте ни по средата, момчета!

Отсечката, за която говореше той, изглеждаше повече от палава. „Палави“ се наричат буйните жребчета в пролетно утро, които весело рипат на слънчевата светлина, а това беше свирепа мечка през есента, озверяла да убива, защото иска да заспи зимен сън с колкото е възможно повече телесни мазнини. Пълната с хора лодка ми се струваше идеално меню.

В главата ми зазвуча мелодията от „Челюсти“.

Лодката се потопи във водата. За миг носът потъна под повърхността и ни изпръска с леденостудена вода. Тина изпищя, но всъщност се смееше, докато водата се оттичаше. Лодката се подмяташе от всички страни. Блъснах се в Нелсън и после в Зед. Промуших ръка под лакътя на Нелсън, но не посмях да направя същото от другата страна, защото Зед изглеждаше неприветлив. Нелсън стисна окуражително ръката ми.

— Забавляваш ли се? — изрева той. По лицето му се стичаше вода.

— Да, по ужасен начин, че всеки момент ще умра! — отвърнах.

В същия миг носът на лодката се заклещи между две скали и натискът на водата ни обърна напреки. По страните се плискаха вълни.

— Ще избутаме лодката! — извика господин Бенедикт. — Всички да се преместят вдясно!

Той ни беше научил на това на брега и знаехме, че трябва да се скупчим в едната страна на сала, за да може другата страна да се повдигне над водата. Озовах се притисната между Нелсън и Зед и греблото на Нелсън одраска брадичката ми.

— Наляво!

Всички се наклонихме на другата страна. Лодката започна да се измъква.

— Върнете се на местата си!

Докато пълзях, за да изпълня заповедта, Зед неочаквано ме прегърна и ме прикова към пода, с лицето към водата, която беше дълбока до глезените.

— Дръж се или ще паднеш — изкрещя той в ухото ми.

В носа ми влезе вода. Паникьосах се и започнах да се боря, за да се освободя, точно когато салът подскочи по друг бързей. Силата на удара ме запрати към едната страна. Нямаше за какво да се хвана, затова се разделих с лодката и цамбурнах по гръб във водата.

Студ… прииждаща вода… писъци… свирка. Мятах се на повърхността. Салът вече беше на десетина метра зад мен, а течението ме носеше като лист от трепетлика през Дяволския казан.

„Отпусни се и се носи по течението!“ Заповедта си проби път до съзнанието ми. Гласът в главата ми прозвуча като този на Зед.

Няма друг избор, освен да се оставя течението да ме носи, накъдето поиска. Опитах се да лежа по гръб с вдигнати водоравно крака, за да не се ударят в подводни скали. Нещо одраска прасеца ми. Каската ми се сблъска за миг със скала. Най-после бях изхвърлена в бавните води встрани от водовъртеж. Вкопчих се в една скала. Пръстите ми бяха като замръзнали бели паяци, разперени върху камъка.

— Мили Боже! Скай! Добре ли си? — изпищя Тина.

Господин Бенедикт насочи лодката към мен, за да могат Зед и Нелсън да ме извадят от реката. Проснах се задъхана по гръб на дъното на сала.

Зед бързо провери дали съм ранена.

— Добре е. Малко е охлузена, но е добре.

Завършихме остатъка от пътуването в потиснато настроение. Вече никой не се забавляваше. Беше ми студено и се чувствах вцепенена и ядосана.

Ако Зед не ми се беше нахвърлил, всичко щеше да бъде наред.

Господин Бенедикт насочи лодката към брега, където чакаха джип и ремарке, за да закарат сала обратно нагоре по течението. Отказах да погледна Зед, когато слязох на брега.

Тина ме прегърна.

— Скай, наистина ли си добре?

Положих усилия да се усмихна.

— Да. Между другото, чия беше тази гениална идея? Какво е това? Седмица за убийства на чужденци?

— Помислих си, че те изгубихме.

— Знаеш ли какво, Тина? Не съм скроена за живота сред дивата природа като вас, жителите на Колорадо.

— Как да не си? Просто не ти провървя.

Господин Бенедикт и Зед натовариха лодката и дойдоха при нас.

— Добре ли си, Скай? — попита господин Бенедикт.

Кимнах. Нямах доверие на гласа си.

— Какво се случи? — Той отправи въпроса към Зед.

Аз обаче го изпреварих.

— Той ме притисна към дъното на лодката и аз се изпуснах!

— Разбрах какво ще стане и се опитах да я предупредя — възрази Зед.

Намръщих се.

— Ти беше причината да се случи.

— Опитах се да го спра. Трябваше да те оставя. — Зед се начумери. Очите му бяха студени като реката.

— Да, може би трябваше — и тогава нямаше да умирам от студ сега!

— Достатъчно! — Господин Бенедикт ни раздели. — Скай, качи се в джипа, преди да си премръзнала. Зед, искам да говоря с теб.

Увита в хавлии, аз наблюдавах как баща и син продължават да спорят, докато накрая Зед ядосано тръгна и се отправи пеш към гората.

Господин Бенедикт седна зад волана.

— Съжалявам за случилото се, Скай.

— Всичко е наред, господин Бенедикт. Не знам защо, но синът ви, изглежда, има проблем с мен. — Стрелнах Тина с поглед, който говореше: „Нали ти казах.“ — Не искам да ми се извинява. Нека само стои далеч от мен. Не обичам да ме хокат без причина.

— Ако това може да те утеши донякъде, в момента той има много грижи. — Мрачният поглед на господин Бенедикт проследи сина му. — Аз искам прекалено много от него. Дай му шанс да реши проблемите си.

— Видя ли какво имам предвид? — прошепнах на Тина.

— Да. За какво беше всичко?

— Не знам. Отчаяно се нуждаех от съвета й. Тина бързо се превръщаше в Оби-Уан Кеноби от „Междузвездни войни“ за мен, която бях невеж чирак. Надявах се, че тя разбира момчетата, или поне Зед, по-добре от мен.

— Беше странно.

Чистачките на предното стъкло започнаха да свистят напред и назад, когато заваля проливен дъжд — мрази ме, не ме мрази, мрази ме…

— Ти не му досаждаш, нали? — попита Тина след кратко мълчание.

— Не, разбира се. — Премълчах, че няколко пъти го търсих в училище. Не беше необходимо Тина да знае подробностите за жалката ми обсебеност от това момче. Днешният ден ме излекува от манията.

— Не си първата. Много момичета му се хвърлят, надявайки се той да ги избере.

— Тогава са сериозно глупави.

— След онова, което той каза, ще трябва да се съглася с теб. В Зед има много гняв и не искам да съм наблизо, когато се отприщи.

СЕДМА ГЛАВА

Вечерта и през по-голямата част от нощта размишлявах върху предупреждението на Тина и го преобразувах в съзнанието си, за да нагодя новата й роля във въображаемия си комикс: „Зед е силен, но таи много гняв“. Добър съвет, Оби Тина. Зед беше прекалено голям залък за мен. Остави Върколака да дъвче омразата си. Гледах да не го приемам много сериозно, но част от мен инстинктивно бягаше от такива силни чувства, защото знаеше, че нараняват. Изпитвах неловкото усещане, че някога съм живяла твърде близо до човек, който е избухвал в гневни изблици — някой от времето, преди да ме намерят. Знаех, че грубите думи се превръщат в юмруци и синини. Освен това бях вбесена на себе си. Сигурно бях пълна идиотка, че си въобразявам, че чувам гласа на Зед, когато съм в опасност. Трябваше да се стегна и да забравя цялата история с това момче.

Докато прекосявах училищния паркинг сутринта заедно с Тина, добрите ми намерения все още бяха непокътнати, и не видях погледа, който ми отправи Зед. Той беше с другите момчета, които стояха до мотоциклетите си, и скръстили ръце, оглеждаха тълпите, които влизаха в сградата. Когато ме видя, че идвам, Зед се втренчи изпитателно в мен, а после сякаш реши, че аз не струвам и отмести очи.

— Не му обръщай внимание — прошепна Тина, която видя размяната на погледи.

Как бих могла? Искаше ми се да отида и да го зашлевя през лицето, но, честно казано, нямах смелостта да направя такава сцена. Бях сигурна, че гневът ми ще се изпари, преди да измина половината разстояние. Но нали си обещах, че ще забравя цялата история?

Хайде, направи го, каза ми гневът. Момиче ли си, или мишка?

Мишка, всеки път.

Всеки път, но не и сега. В Зед Бенедикт имаше нещо, което беше като клечка кибрит за бушоните ми, и аз кипнах до точката на взривяване.

— Извини ме за момент, Тина.

Преди да се усетя, аз смених посоката и тръгнах към Зед. Изпаднах в настроение а ла Арета Франклин. В главата ми зазвуча „Сестрите го правят за себе си“ и ми вдъхна безразсъден кураж да преодолея разстоянието. Намерението в ожесточената ми атака сигурно се предаде на другите ученици, защото видях глави, които се обръщат към мен.

— Какъв по-точно ти е проблемът? — Еха, наистина ли го казах?

— Какво? — Зед бръкна в джоба си, извади слънчевите си очила и си ги сложи. Сега се виждах в две копия в отражението. Четирите други момчета се подхилваха самодоволно и чакаха Зед да ми зашлеви плесница.

— Вчера едва не се удавих благодарение на теб, а ти изкара мен виновна.

Зед се втренчи в мен мълчаливо — тактика на сплашване, която за малко не успя. — Ти беше по-виновен от мен за случилото се на лодката. — Арета ме изоставяше. Гласът й заглъхна в шепот.

— Аз съм бил виновен? — Тонът му изразяваше учудване, че някой се е осмелил да му го каже в очите.

— Не знаех абсолютно нищо за рафтинга. Ти си експерт, затова сам се досети кой е сгрешил най-много.

— Кое е това ядосано маце, Зед? — попита единият му приятел.

Той повдигна рамене.

— Никоя.

Почувствах удара — и ме заболя.

— Не съм „никоя“. Поне не съм арогантен досадник с уста, постоянно разтеглена в подигравателна усмивка. — „Млъкни, Скай, млъкни.“ Сигурно бях развила желание да умра.

Приятелите му избухнаха в гръмогласен смях.

— Зед, тя те зачука — каза онзи със зализаната назад червеникава коса и ме погледна с подновен интерес.

— Да, тя е нещо друго. — Зед повдигна рамене и кимна към сградата. — Бягай, малката.

Събрах цялото си достойнство, притиснах учебниците до гърдите си и тръгнах към училището. Тина крачеше до мен.

— Какво беше това? — зачуди се тя и докосна челото ми, за да провери дали нямам температура.

Изпухтях и изпуснах дъха, който не осъзнавах, че съм затаила.

— Това бях аз — ядосана. Убедителна ли бях?

— Ами… горе-долу.

— Изложих ли се?

— Не, беше страхотна! — Тина не прозвуча много сигурна. — Зед си го изпроси. По-добре се крий, когато го видиш, че идва. Той няма да е доволен, че ти го направи на пух и прах пред приятелите му.

Скрих лице в ръцете си.

— Направих го, нали?

— Да. Зед не е свикнал да го критикуват момичета. Те обикновено изпитват страхопочитание пред него. Нали знаеш, че той е най-търсеното гадже в Рикънридж?

— Да, но не бих излязла с него дори той да е последната глътка въздух на тази планета.

— О, това беше грубо!

— Не, честно е.

Тина ме погали утешително по ръката.

— На твое място не бих се тревожила. Зед няма да те погледне един милион години.

След този разговор аз наблюдавах коридорите като командос на вражеска територия, за да се скрия, ако видя, че идва Зед. Сега поне имах група приятели, сред които да се скрия, ако той реши да си отмъсти за изблика ми с няколко подбрани подигравателни усмивки. Първата ми приятелка беше Оби Тина, разбира се, но Зоуи, която подхождаше за ролята на малко дяволита Жена-котка с нейното чувство за хумор, и оригиналният Еласто Нелсън сега също бяха част от бандата ми. Те ме защитаваха от Вампирските невести, Шийна и компания, които продължаваха да ме закачат, донякъде защото според мен усещаха, че съм уязвима. Вампирските невести надушват кръвта. Слухът за сцената на паркинга сигурно се беше разчул и хората бяха стигнали до разбираемото заключение, че съм леко смахната. Единствено Тина, Зоуи и Нелсън стояха между мен и периферния живот с особняците. Представях си как тримата ми защитници стоят със скръстени на гърдите ръце като щит между мен и неприятностите, а ветрецът развява наметалата им, звучи героична музика… и стоп.

Трябваше да излизам повече. Бляновете нахлуваха във всяка част на живота ми.

В последния петък на септември получих нежелана новина от Тина, докато отивахме на училище с колата й.

— Всички трябва да отидем да играем футбол? И момчетата, и момичетата? — попитах, ужасена от идеята.

— Да, това е традиция в единайсети клас преди първия сняг, или първият понеделник на октомври. Предполага се, че изгражда екипен дух или нещо такова. — Тина направи балонче с дъвката си и го спука. — Пък и да покажем скритите си таланти пред треньорите. Аз лично мисля, че в дъното стои господин Джо. Сигурно вече си разбрала, че той е властта зад трона в училището. Господин Джон обича възможността да се прави на треньор.

Тина не изглеждаше обезпокоена от перспективата като мен.

— Това е по-лошо от операция на зъб. — Отбранително скръстих ръце на гърдите си.

— Защо? Мислех, че вие, британците, обичате футбола. Всички очакваме велики подвизи от теб.

Изобщо не ме бива в спорта.

Тина се засмя.

— Жалко.

След като помолих баща си да ми обясни правилата за засадата, аз осъзнах, че ще се отправя към поредното бедствие. Но нямаше отърване. Казаха на всички от випуска — сто души — да се явим при треньорите на скамейките за зрители в понеделник. Компютърът беше избрал произволни групи имена, които да съставят отборите. Господин Джо, в зле преценен опит да накара едно английско момиче да се почувства като у дома си с помощта на националния й спорт, ме короняса за капитан на отбор Б, което означаваше, че ще играем първи, срещу отбор А. И познайте кой беше техният капитан?

— Е, Зед, ти печелиш правото да избираш. — Господин Джо прибра монетата и наду реферската свирка. Той бе навлязъл в духа на играта и дори беше пъхнал в джобчето на фланелката си мъничко тефтерче. — Полувремената са по двайсет и пет минути. Успех! — Господин Джо ме потупа по рамото, докато отминаваше. — Сега е моментът да блеснеш, Скай Накарай Англия да се гордее с теб!

Бях сигурна, че отсега нататък стадионът ще се явява в кошмарите ми — редици хора, които гледат от скамейките, а аз нямам представа какво да правя. Също като в някой от онези сънища, където излизаш гола.

Огромно унижение. Във вътрешния ми звуков запис на комикс Дъфи започна да моли за милост.

— Е, капитане? — ухили ми се Нелсън — Кой къде искаш да играе?

Единствените постове, които знаех, бяха централен нападател и вратар. Определих Нелсън за нападател, а себе си — за вратар.

— Сигурна ли си? — попита Шийна. — Не си ли малко нисичка за вратар?

— Не. Там отзад съм най-добра — отвърнах. Всъщност исках да кажа „извън опасност“. — Останалите… разпределете си постовете — кой каквото умее да прави най-добре.

Веднага след началния удар установих, че съм преценила погрешно. Бях забравила, че когато капитанът на противника е играч, който прави на кайма отбраната ти — половината от които умееха да играят футбол колкото мен — тогава вратарят изведнъж има много работа.

За десетина минути те поведоха с пет на нула. Отборът ми започна да издава бунтовнически звуци. Ако нападателите от отбора на Зед ме бяха оставили на мира за минута, щях да изкопая дупка във вратата и да се скрия в нея.

Първото полувреме завърши с разгромяващата преднина от девет гола за тях. Щях да допусна и десети гол, но Нелсън извърши чудо и отбеляза. През почивката отборът ми се събра около мен. Във въздуха се носеше духът на тълпа за линчуване.

— Тактика? — подигравателно попита Шийна.

Да извикам ли метеор да падне на игрището и да унищожи вратата ми? Изведнъж да се строполя мъртва от чума? Престани, Скай, това не ти помага.

— Ами… Браво, Нелсън, страхотен гол. Нека станат повече, моля ви.

— Това ли е тактиката ти? Повече голове, моля ви? — Шийна огледа ноктите си. — Пфу, счупила съм си единия. Мислите ли, че ще ми позволят да напусна играта поради контузия?

— Не играя футбол в родината си. И не исках да бъда капитан. Съжалявам. — Безпомощно повдигнах рамене.

— Какво унижение — недоволно измърмори Нийл, който дотогава винаги се беше държал мило с мен. — Господин Джо обеща, че ще бъдеш страхотна.

Доплака ми се.

— Сгрешил е. Да очаква, че съм добра на футбол е все едно да мисли, че всички уелсци пеят добре. — Играчите от отбора ми гледаха тъпо. Е, добре, не бяха чували за Уелс. — Не пускайте толкова много от другите играчи да минат покрай вас с топката и тогава няма да се налага да спасявам толкова много удари.

— Да спасяваш! — презрително изпищя Шийна. — Та ти не спаси нито един удар. И ако го направиш, ще си изям маратонките.

Свирката извести началото на второто полувреме. Тръгнах по игрището към вратата си, но ме спря Зед.

— Сега пък какво има? — троснато попитах. — И ти ли ще ми натякваш, че не ставам за нищо? Не е необходимо. Отборът ми вече го направи.

Той погледна над главата ми.

— Не, Скай. Исках да ти кажа, че това полувреме ще пазиш на другата врата.

О, не. Наистина щях да се разплача. Потърках с китка очите си, завъртях се на пета и се запътих към другия край на терена. Трябваше да издържа на погледите на присмиващите се лица.

Примигах. Играчите от отбора на Зед бяха обградени от малиноворозовия ореол на веселото настроение. Аз имах тъмносива аура, изпъстрена с червено. Наистина ли виждах това, или си го представях? Престани!

Понякога съм пълна откачалка.

Касапницата — извинете, играта — продължи, докато се превърна в мъчение за всички, дори за зрителите. Не можах да спася нито един гол. И след това Шийна спъна Зед в наказателното поле и аз бях изправена пред дузпа. Подигравателните подвиквания и смехът на скамейките се усилиха, когато всички осъзнаха, че предстои класически момент — Зед, най-добрият играч на годината, срещу бездарната чужденка.

— Давай, Скай, можеш да я спасиш! — изкрещя Тина.

Не, не можех, но това бяха думи на истинска приятелка.

Застанах в средата на злочестата си врата и се изправих пред Зед. За моя изненада той не злорадстваше. Дори сякаш ме съжаляваше. Толкова жалка бях. Той внимателно постави топката на бялата точка, вдигна глава и ме погледна.

„Хвърли се наляво.“

Отново чувах гласа му в главата си. Направо бях луда за връзване. Потърках очи, опитвайки се да проясня съзнанието си.

Зед продължи да ме гледа.

„Хвърли се наляво.“

Какво ставаше, по дяволите? Бях превъртяла толкова много, че имах халюцинации. Не хранех надежда, че ще спра топката, затова можех поне да се хвърля — ефектно, макар и безнадеждно напразно. Може би щях да се ударя в страничната греда. Да разсъждаваме оптимистично.

Зед се затича и ритна топката, а аз разперих ръце и крака и се хвърлих наляво.

Уууф! Топката ме удари право в стомаха. Свих се на кълбо от болка.

Разнесоха се силни одобрителни викове — дори от съотборниците на Зед.

— Не мога да повярвам! Тя я спаси! — изкрещя Тина и изигра победоносен танц със Зоуи.

Пред очите ми се появи ръка.

— Добре ли си?

Зед.

— Спасих я.

— Да, видяхме. — Той се усмихна и ме дръпна да стана.

— Помогна ли ми?

— Защо ще го правя? Страхотно, няма що.

Зед ми обърна гръб и отново стана грубото момче от първата ни среща.

„Много ти благодаря, о, Всемогъщи.“

Подтикната от раздразнение, аз действах инстинктивно и изпратих мисълта по същия начин, по който бях чула гласа му. Все едно го ударих с дъска по главата. Зед се обърна рязко и се втренчи в мен Не можех да определя дали е ужасен, или развеселен. Вцепених се и за миг бях зашеметена, сякаш бях докоснала ограда, по която протича електричество. Сподавих емоционалния писък, който се надигна в мен. Зед не можеше да е чул иронията ми, нали? Това беше… невъзможно.

Господин Джо дотича между нас и наду свирката.

— Браво, Скай. Знаех си, че имаш дарба. Остава само една минута. Върни топката в играта.

И все пак паднахме. Двайсет и пет на един.

Играех си замислено с връзките на обувките си в женската съблекалня. Нямах желание да отида под душа, когато наоколо имаше толкова много хора. Много момичета дойдоха да ми кажат нещо за представянето ми на терена. Повечето смятаха, че неочаквано сполучливото ми спасяване на дузпата на Зед Бенедикт, е повод за невероятно веселие. Този единствен подвиг, изглежда, заличи трагичната ми игра на вратата. Приятелките на Шийна я закачаха, че трябва да изяде маратонката си за вечеря. Тина изскочи зад мен и ме потупа по гърба.

— Разказа му играта, момиче! Зед никога няма да го преживее.

— Може би.

Но как така бях чула гласа му в главата си? Наистина имах чувството, че той ми говори. Нарича се телепатия, нали? Не вярвах в такива свръхестествени неща. Като цветовете. Аз… Каква беше думата, която употреби психиатърът ми? Проецирах. Да, аз проецирах.

— Мислиш ли, че ще ме вземат в отбора на гимназията? — пошегувах се, опитвайки се да не позволя на Тина да види разсеяността ми.

— Да, със сигурност — когато цъфнат налъмите. Но може да те потърси треньорът по лека атлетика. Ти се движиш като мълния, когато поискаш. Не бях виждала никой да излиза от игрището толкова бързо. — Тя натъпка екипа си в спортната чанта. — Става ли между теб и Зед нещо, което трябва да знам? Нещо повече от омраза от пръв поглед?

— Не. — Изхлузих маратонките си.

— Той не изглеждаше ядосан, че ти спаси дузпата. И непрекъснато те зяпаше по време на другите мачове.

— Така ли? Не забелязах. — Голяма съм лъжкиня.

— Може би вече те харесва.

— Не.

— Да. Да не си в първи клас?

— Не знам какво е. Не съм била.

— Това е обяснението. Имаш да наваксваш още много инфантилно поведение. — Тина ме бутна към душовете. — Побързай. Искам да се върна у дома, преди да се дипломирам.

ОСМА ГЛАВА

През следващите няколко дни в училище аз страдах от статута си на дребна знаменитост, който ми спечели късметлийското спасяване на дузпата. Нелсън мислеше, че това е много смешно и не пропускаше възможност да се възползва максимално от славата ми.

— Сторете път, граждани на Рикънридж, за най-горещата нова придобивка на женския футбол! — Той подтичваше заднешком пред мен, докато Тина, Зоуи и аз отивахме към кабинета по биология.

— Нелсън, моля те — смотолевих, когато чух смеха около нас.

Тина се справи по-добре от мен. Тя го сръга с нокът в ребрата.

— Остави я на мира, Нелсън.

— Да не би да си й мениджър?

— Да, и няма да ти дам интервю.

— Корава жена си.

— Правилно си разбрал. А сега, махни се.

— Вече ме няма. — Нелсън се обърна и хукна към класа си.

— Това момче е страшен досадник — заяви Тина.

— Той си мисли, че е забавен — рекох.

— Такъв е — през половината време — отбеляза Зоуи, замислено навивайки на пръста си кичур от правата си коса. — Винаги съм смятала, че го прави заради Тина, защото много я харесва.

— Повториш ли го, ще умреш — предупреди я Тина.

— Нелсън си пада по теб още от четвърти клас и ти го знаеш.

— Не искам да слушам. Не слушам. — Тина блъсна Зоуи.

Зоуи реши, че е спечелила спора, и изостави темата.

— Скай, ще дойдеш ли да гледаш училищния бейзболен отбор днес? Ще играем срещу Аспен.

— Ако дойда, някой от вас ще ми обясни ли какво става?

Зоуи изпъшка.

— Не ми казвай, че не знаеш правилата на бейзбола. Къде си живяла? Под камък?

Засмях се.

— Не. В Ричмънд.

Тина сръга с лакът Зоуи, за да я накара да престане.

— Разбира се, че ще ти обясним, Скай. Бейзболът е забавен.

Зоуи погледна дяволито Тина.

— Да знаеш, че Зед е в отбора.

Престорих се, че проявявам интерес към листовката, закачена на таблото за обяви пред лабораторията.

— Трябваше да се досетя.

— Още една причина да дойдеш.

— Нима? — отвърнах безгрижно.

— Така се казва.

— Бих я нарекла причина да не идвам.

Зоуи се изкикоти.

— Аз повече си падам по Айвс. Онези симпатични очилца и ученолюбив вид ми въздействат всеки път. Той е като секси Хари Потър.

Засмях се, както очакваше Зоуи, но умът ми работеше трескаво. Говореха ли всички за Зед и мен? Защо? Ние бяхме най-малко вероятната двойка в училище. Само защото той ми беше помогнал пред очите на всички и ме беше зяпал през останалата част от следобеда…

— Виж кой е там! — изкряска Тина и ме сръга в ребрата.

Враг на дванайсет часа. Зед излизаше от лабораторията и разговаряше с друго момче. Прибягнах до камуфлажния си метод на командос и се скрих зад Тина.

— Здравей, Зед — каза Зоуи с престорено тънък глас.

Смразих се от неудобство. Държахме се като група фенки, които преследват знаменитост.

— О, здравейте. — Погледът на Зед обходи всичките и после се върна на мен, едва забележима между Тина и стената. Той остави приятеля си да продължи да върви и спря при нас. — Нямах възможност да те поздравя, Скай. Страхотно спасяване.

Да го вземат дяволите. Присмиваше ми се.

— Да, мисля, че беше невероятно — отговорих иронично.

— На всички казвам, че ти провървя. — Зед подръпна ремъка на чантата на рамото ми.

Стомахът ми потръпна. Жестът беше почти собственически. Какво правеше Зед Бенедикт? Държеше се мило с мен?

— Аз пък им казвам, че са ми помогнали. — Изгледах го сурово. Каква беше играта му? Наистина ли ми беше казал какво да направя? Побърквах се, защото не знаех кое е реално и какво съм си въобразила.

— Разкрит си, Зед. Всички знаем, че не завъртя топката, както правиш обикновено. — Тина ми се усмихна притеснено. Не беше пропуснала да забележи как той небрежно докосна ремъка на раницата ми.

Зед вдигна ръце в знак, че се предава.

— Само приспивах Скай с фалшиво чувство за сигурност. Следващия път няма да й е толкова лесно.

Зоуи подсвирна, забавлявайки се на неизказаното флиртуване в разговора, макар че Тина и аз не изпитвахме същото.

— Няма да стане. Зед Бенедикт, ти си създал образа на най-гадното момче на годината и сега знаем, че си падаш по беззащитни дребни блондинки с влажни очи.

— Зоуи! — възразих. Подмятането й беше твърде сходно с „русото зайче“. — Не ме изкарвай тъпа.

— Госпожица Привлекателна отново показва характер! Знаех си, че имаш такъв скрит някъде — рече Зоуи, възхитена от раздразнителната ми реакция.

— И ти щеше да бъдеш такава, ако изглеждаше като мен. Никой не ме приема сериозно.

Ядосах се още повече, когато тримата прихнаха да се смеят.

— Значи съм смешна, така ли?

— Извинявай, Скай — Тина вдигна ръка, за да ми попречи да тръгна възмутено. — Но ти изглеждаше толкова настървена, когато го каза, че…

— Да, много страшна — съгласи се Зоуи, която се мъчеше да не се разсмее. — Като Бамби с картечен пистолет „Узи“.

— И за да сме наясно, никой от нас не те мисли за тъпа — каза Тина. — Нали?

— Определено не — добави Зоуи.

— Но трябва да се съглася със Зоуи — обади се Зед, сдържайки усмивката си.

— Изобщо не си гадна като мен. Може би трябва да ти давам уроци. Бъди внимателна, чу ли? — Той леко докосна ръката ми и тръгна. Стомахът ми изпърха няколко пъти.

— Леле, страхотно дупе — въздъхна Зоуи, докато гледаше в гръб Зед.

— Не говорете за задника му! — гневно рекох аз и това отново ги оживи. Пак ли ме предупреждаваше Зед?

— Ще се опитаме, но е трудно, когато ти говориш такива неща — ухили се Зоуи, без да обръща внимание на другите от класа, които влизаха в лабораторията. Закачките към мен бяха далеч по-приятни от всичко, което можеше да предложи учителят по биология.

— Дупето не е мое — настоях.

— Но мисля, че може да бъде твое. Зед определено се върти около теб. — Зоуи нарами чантата си.

Тина се дръпна, за да пусне Зоуи да влезе, и тихо каза:

— Само се шегувахме, Скай, но сериозно, имам чувството, че Зед крои нещо. Не съм го виждала да се държи така добре и така мило с някое момиче.

Погледнах в коридора, за да се уверя, че той наистина си е тръгнал.

— Забелязала си?

— Трудно е да го пропусна. Последния път, когато бяхте заедно, ти страшно го засегна.

— Да, но той пак е господин Арогантен.

— И още нещо. — Тина подръпна ремъка на чантата ми, за да докаже твърдението си. — Зед винаги стоеше на разстояние по-рано, но сега вече не е така. Той не е твоят тип.

Намръщих се.

— А кой е моят тип?

— Пак някой Бамби. — Тя се усмихна, когато аз изпъшках. — Имам предвид някой нежен. Виждам, че харесваш романтичните неща — дълги разходки, рози, такива работи.

— Зед не е ли такъв?

— Не е необходимо да ти го казвам. За някое кораво момиче това би било добре, но ти си по-крехка, нали?

Наистина ли бях такава?

— Може би. Не знам каква съм.

— Ще бъдеш внимателна, нали?

И Зед ми беше казал същото.

— Не знам какво да мисля. Той не може да очаква да си падна по него след начина, по който се държи с мен.

Запомни какво си казала.

— Не знам дали той ме ухажва.

Тина погледна часовника си и ме повлече в лабораторията.

— Не знаеш, а?

Бързо научих, че гимназията в Рикънридж е обсебена от спорта. И нямам предвид абсурдността на мажоретките. Манията беше по-силна от странното желание да носиш къси полички и да размахваш помпони. От всички се очакваше да отидем и да подкрепим нашия отбор дори да не играем. В Англия изобщо не беше така. Дори не знаех дали единайсети клас в колежа ми има отбор.

— В бейзбола става дума да завземаш бази и да отбелязваш точки, нали? — повторих аз и си взех пълна шепа пуканки. Бащата на Зоуи, който продаваше на сергията за безалкохолни напитки и закуски, ни беше дал огромни порции и ни бе почерпил с газирана вода. — Ако батерът не удари топката при три добри хвърляния, той е вън от играта. При трима играчи аут, инингът свършва и започва друг, като ролите на двата отбора се сменят.

Тина намести слънчевите очила на очите си и протегна крака. На тази надморска височина беше хладно, но слънцето беше силно.

— Да.

— И са избрали да носят тези странни униформи, защото… — Мислех, че дори Зед изглежда смешен в дългите бели „наполеонки“. Играчите приличаха на пораснали деца, събрали се на някакво чудато пижамено парти.

— Предполагам, че заради традицията.

— За защита — възрази Зоуи, която се оказа фанатичка по бейзбола. Имаше ръкавица и всичко останало. — Кожата ти трябва да е покрита, защото понякога завземаш базата с пързаляне.

Отборите заемаха позиции. Нашият батер току-що беше изгорял и Аспен се готвеха да приключат ининга.

— Зед ли е най-добрият ни играч?

— Би могъл да бъде, но е малко непостоянен. Влудява треньора. — Зоуи отвори газираната си вода. — Всичките му братя, с изключение на моя прекрасен Айвс, бяха в отбора, докато учеха в Рикънридж, но никой не кандидатства за стипендия със спорт. Треньорът Картър се мъчи да убеди Зед — последният му шанс за братята Бенедикт, — но не може да го накара.

— Хмм. — Наблюдавах как Зед прокарва пръсти по топката. Лицето му беше сериозно от съсредоточеност, но някак унесено, сякаш чуваше музика, която никой друг не можеше да долови. Първото му хвърляне беше безупречно. Зрителите изкрещяха одобрително.

— Той е във форма — отбеляза Зоуи.

— Здравейте, момичета. — Нелсън скочи до Тина, като я сръга в ребрата.

— Хей, Нелсън, накара ме да разсипя пуканките си! — възмути се тя.

— Ще ти помогна да ги събереш — предложи той, оглеждайки коленете й.

— Не, няма. — Тя бързо изтръска пуканките от краката си.

— Разваляш ми забавлението.

— Това вече ме накара да се почувствам по-добре.

Нелсън въздъхна драматично и после се настани да гледа мача. След разговора ни в кабинета по музика аз изпитвах големи симпатии към него и се надявах дългогодишната му игра да спечели обичта на Тина да се увенчае с успех. Тя обаче не го насърчаваше много.

— Зед е в зоната днес — отбеляза Нелсън, когато Зед отново хвърли топката.

— Да. — Тина разсеяно му предложи шепа пуканки. Беше твърде погълната в играта, за да си спомни, че му се сърди.

— Той непрекъснато поглежда към тази секция със скамейки между хвърлянията, а? — Нелсън отпи газирана вода от кутията й.

— Чудя се защо ли — невинно подхвърли Зоуи, а после развали ефекта, като се изкикоти.

— Зед не знае, че съм тук. — Изчервих се, щом разбрах, че съм потвърдила причината за интереса му.

Нелсън кръстоса крака до Тина.

— Знае, сладурче, знае.

— Стой. — Зоуи ми направи снимка с мобилния си телефон. — Искам да уловя мига за идните поколения. Момичето, което привлече вниманието на всемогъщия Зед. Всички ние, местните, се борим за него. — Тя ми показа изображението на моето одобрение. Беше използвала приложение и ми бе лепнала корона, но пак изглеждах малко по-добре, отколкото на снимката за личната ми карта. — Той се среща само с момичета извън града. Мисля, че онази там е една от бившите му. Май се казва Хана, капитанът на мажоретките на Аспен.

Почувствах абсолютно неоправдана ревност. Момичето имаше великолепни крака до сливиците и буйна, лъскава кестенява коса — пълна противоположност на мен. Мажоретките, които смятах за безумно смешни, в нейно лице бяха много сексапилни. Надявах се, че Зед не е забелязал.

Естествено, че е забелязал. Нали е мъж? И тя го приемаше радушно. Тина, Нелсън и Зоуи все още обсъждаха любовния ми живот, докато аз се бях изгубила в мъгла от ревност.

— Щом е англичанка, сигурно е достатъчно екзотична за вкуса на Зед. Не е от скучния стар Рикънридж — размишляваше Тина.

За пръв път някой намекваше, че да си англичанин, е предимство. Опитвах се да се слея с останалите, но може различието да беше хубаво нещо.

— Мисля, че е по-добре Зед да остави на мира Скай — каза Нелсън, разкривайки готовността си да ме защитава. След като вече го познавах по-добре, мислех си дали да не го преквалифицирам в доктор Защита.

Тина кимна.

— Да, хайде да се съюзим срещу него и да я пазим от него.

Зоуи я перна с програмата си.

— И да развалиш забавлението? Само си помисли — Зед се среща с момиче от Рикънридж. Това ще бъде най-вълнуващото нещо, което се е случило тук след Треската за злато.

— Изобщо не преувеличаваш — безучастно отбеляза Тина.

Никога!

— Извинявайте, но аз съм тук. Хубаво е, че планирате любовния ми живот или по-скоро липсата му, но може би и аз имам мнение — намесих се, отчасти развеселена и отчасти раздразнена от тях.

Тина ми предложи пуканки.

— И какво е то?

— Всъщност нямам представа, но се мъча да намеря отговор. Както вече ти казах, между мен и Зед никога няма да има нищо. Аз дори не го харесвам.

Зоуи завъртя очи.

— Скай, не е необходимо да харесваш момче като него, само излез на среща с него — един-два пъти ще бъде достатъчно. Това ще ти спечели слава за цял живот.

— Какво? Да го използвам?

— Разбира се.

— Зоуи, това е извратено.

— Знам. Страхотна съм, нали?

Вълнението на тълпата нарасна, когато Зед отново хвърли топката.

Зоуи скочи на крака и изигра кратък танц на победата.

— Ако не друго, това момче е много способно! Треньорът ще се гръмне, ако не успее да го накара да кандидатства за стипендия.

Нелсън подсвирна.

— Трябва да го направи. Зед е твърде добър, за да пропилее таланта си.

Но после нещо се обърна. Видях го в промяната на изражението на Зед. Унесеният му поглед изчезна и той сякаш се върна в настоящето и заприлича на всеки друг играч на терена. Хвърлянето му се превърна от забележително в само много добро. Следващият батер успя да го изкара почти извън игрището. Учениците от Рикънридж изпъшкаха.

— Винаги прави така — оплака се Зоуи — Увлича се, а после отстъпва. Щеше сам да победи Аспен, но сега…

Сега те отвръщаха на удара. Зед повдигна рамене и отстъпи мястото на питчъра на съотборник, оставяйки му честта да довърши Аспен.

Зед можеше да го направи. Бях убедена в това. Можеше да ги разкатае, но предпочете да отстъпи. Както каза Зоуи, постъпката му беше влудяваща.

— Защо го прави? — зачудих се на глас.

— Кое? — Тина смачка програмата и я хвърли в кошчето за боклук. — Отдръпва се, преди да нанесе фаталния удар?

Кимнах.

— Изгубва интерес. Може би не му е по сърце. Учителите все му повтарят, че е прекалено арогантен, за да работи върху непоследователността си.

— Може би.

Но не бях сигурна. Зед продължи да играе добре, но аз бях убедена, че в него има нещо друго, което не показва на всеки. Той нарочно играеше малко невъодушевено. Исках да знам защо.

Рикънридж победи Аспен, но героят на мача беше избран от гостите. Зед се сля с тълпата около капитаните, без да търси внимание. Прие въодушевена прегръдка от Хана с дългите крака, но бързо се дръпна и отиде да се ръкува с играчите от противниковия отбор. Знаех, че в отборните спортове човек е част от цялото — така беше и с оркестрите, — но все пак нежеланието му да изпъкне ме порази като странно. Зед можеше да бъде солистът, но се примири с втората цигулка.

— Да те закарам ли у вас? — предложи Тина. — Ще возя и Зоуи, и Нелсън.

Те живееха на другия край на града, но Тина винаги ме взимаше и връщаше. Колата й беше двуместна и трябваше да се натъпчем като сардели. Освен това не беше позволено. Пък и нямаше да навреди, ако първо закара Зоуи и после остане насаме с Нелсън…

— Предпочитам да вървя. Трябва да напазарувам някои неща за Сали.

— Добре. Ще се видим утре.

Колите се наредиха на опашка, за да излязат от паркинга. Изчаках, докато автобусът на Аспен се изниза и зави зад ъгъла. Тръгнах, оставяйки тълпите зад гърба си. Колкото по-нататък вървях, толкова по-тихо ставаше. Покрай мен забързано премина госпожа Хофман, отправяйки се надолу по хълма — съдия Безпощадна на мисия, леко осветена в уверено в моралните си принципи синьо. Потърках очи и образът й стана нормален. Тя ми махна с ръка, но за щастие беше от другата страна на улицата и не се наложи да спра да побъбрим. Автомонтьорът Кингсли мина с пикапа си и натисна клаксона.

Влязох в магазина и Лийни, якият продавач, когото бях опознала през последните няколко седмици след случката със соса от копър, настоя да му разкажа за мача, докато опаковаше продуктите ми. Непрекъснато се изненадвах колко много се интересуват местните хора от сполуките и несполуките на училищния отбор. Смятаха го за нещо като „Манчестър Юнайтед“, а не за група тийнейджъри аматьори.

— Как ти се вижда училището? — попита Лийни и внимателно сложи яйцата най-отгоре в чантата.

— Добре. — Взех нов комикс от лавицата и го хвърлих в кошницата. Родителите ми не пропускаха да изтъкнат, че ги презират, и вероятно затова аз ги харесвах толкова много.

— Чувам разни неща за теб, Скай. Носи ти се славата, че си много симпатична. Госпожа Хофман направо е влюбена в теб.

Да, тя сияеше в синьо от обич според шантавия ми мозък.

— Ами, тя… тя е…

— Неудържима. Като ракета с топлинно насочване. Но е по-добре да те харесва, отколкото да те мрази — мъдро отбеляза Лийни и после ме изпрати до вратата. — Трябва да се прибереш, преди да се е стъмнило, чу ли?

По пътя се простираха сенки като големи мастилени петна, просмукващи се в земята. Стана ми студено с тънкото ми яке и ускорих крачка. Рикънридж беше уязвим за внезапни промени на времето. Това беше реалността на живота в планината. Също като живота до стария ни съсед в Ричмънд, особено своенравен старец. Никога не знаех кога ще се промени настроението му — в един момент ме обливаше със слънчеви усмивки на дядо, а в следващия сипеше порой ругатни. Започна да вали лека суграшица, която опръска тротоара с мокри петна, големи колкото монети, и го направи хлъзгав.

Свърнах в една тиха улица и чух, че някой бяга зад мен. Вероятно някой тичаше за здраве, но въпреки това не можах да превъзмогна нервното учестяване на пулса си. Ако бях в Лондон, щях сериозно да се разтревожа, но в Рикънридж нямах чувството, че ме дебне крадец. Стиснах дръжките на пазарската чанта, смятайки да я използвам като оръжие за всеки случай.

— Скай! — Някой сложи ръка на рамото ми.

Изкрещях и замахнах с чантата, но видях, че зад мен стои Зед. Той хвана чантата, преди да го удари.

— Едва не ми докара сърдечен удар! — Притиснах чантата до гърдите си.

— Извинявай. Мисля, че ти казах да не излизаш по тъмно.

— Защото може да изскочи някое момче и да ме уплаши до смърт?

Зед се подсмихва и ми напомни за другата му самоличност, Върколака.

— Не се знае. В планината живеят всякакви странни хора.

— Е, ти го доказа убедително.

Усмивката му се превърна в ухилване.

— Дай ми я. — Той издърпа чантата от пръстите ми — Ще те изпратя до вас.

Какво ставаше? Да не би да му бяха присадили друг характер?

— Не е необходимо.

— Искам.

— Винаги ли получаваш онова, което искаш?

— Почти винаги.

Тръгнахме и известно време вървяхме мълчаливо. Опитах се да измисля безопасни теми за разговор, но всичко, за което се сещах, звучеше тъпо. Чувствах се неудобно от близостта му след всичките ми безумни фантазии за него. Не знаех дали той ще се държи грубо, или мило.

Зед пръв наруши мълчанието.

Е, кога щеше да ми кажеш, че си савант[1]?

Разговорът секна, преди да е започнал.

— Какво?

Той ме спря под улична лампа. През облака от светлина струеше вихрушка от суграшица, която проблясваше в мрака. Зед вдигна яката на якето ми.

— Трябва да осъзнаеш колко е изумително. — Очите му бяха втренчени в моите. Цветът им беше интересен, необичаен за латиноамериканската му външност. Бих ги определила като синьо-зелени. Цветът на река Ери в слънчев ден.

Но не можех да разбера израза им в момента.

— Кое е изумително?

Зед се засмя. Звукът отекна дълбоко в гърдите му.

— Ясно. Наказваш ме, защото се държах като кретен. Но трябва да разбереш, че не знаех, че си ти. Мислех, че предупреждавам някаква нищо неподозираща непозната да се пази да не я наръгат с нож.

Махнах ръцете му от яката си.

— Какви ги говориш?

— Имах лошо предчувствие няколко нощи, преди да се срещнем в запустелия град. И ти ли го имаше?

Разговорът беше повече от странен. Поклатих глава.

— Ти бягаш по улицата в тъмното… нож… писъци… кръв. Трябваше да те предупредя, да ти помогна.

Хубаво, помислих си. Аз смятах, че имам проблеми, но Зед беше сериозно увреден. Трябваше да се махна от него.

— Виж… Зед, благодаря ти, че се тревожиш за мен, но по-добре вече да се прибирам.

Няма да стане, Скай. Ти си моята сродна душа, моята партньорка. Не можеш да ме изоставиш.

— Не мога?

— И ти трябва да си го почувствала. Разбрах го веднага щом ми отговори. Беше като… Не знам как да го обясня. Сякаш се разсея мъгла. И наистина те видях. — Зед прокара пръст по лицето ми и аз потреперих. — Знаеш ли какъв е шансът да се намерим?

— Я стига. Спри се. Сродна душа?

— Да. — Той се ухили и ме притегли към себе си. — За нас няма половин живот съществуване. Отне ми няколко дни да преодолея шока и чаках да говоря с теб, за да съобщя новината на родителите си.

Сигурно ме занасяше. Сложих ръце на гърдите му и го блъснах.

— Зед, нямам представа за какво говориш. Но ако очакваш аз да… да… не знам какво очакваш, но няма да стане. Ти не ме харесваш. И аз не те харесвам. Преживей го.

Той не можа да повярва.

— Да го преживея? Савантите чакат цял живот да намерят друг, а ти мислиш, че мога да го преживея?

— Защо не? Дори не знам какво е савант!

Зед се удари по гърдите.

— Аз съм савант. — Той посочи мен. — Ти също. Скай, дарбата ти те прави савант. Разбери поне това.

Бях са фантазирала глупости, но това надминаваше всичко, което бе измислило въображението ми. Отстъпих назад.

— Би ли ми дал пазарската чанта, моля?

— Какво? Това ли е всичко? Ние правим най-изумителното откритие в живота си, а ти искаш да се прибереш вкъщи?

Огледах се бързо наоколо, надявайки се да видя някого. Госпожа Хофман би свършила работа. Родителите ми — още по-добре.

Хм… да. Така изглежда.

— Не можеш!

Издърпах чантата от пръстите му и забързах по последните няколко метра до дома си.

— Скай, не можеш да пренебрегнеш това! — Зед стоеше под уличната лампа, свил ръце в юмруци, а суграшицата блестеше в косата му. — Ти си моя… Трябва да бъдеш.

— Не, не съм.

Треснах външната врата.

[1] Хора със свръхестествени способности. Тяхната съдба е да търсят сродната си душа. В психологията това е рядко срещан синдром, разновидност на аутизма. Савантите притежават свръхестествени способности и са музикално надарени, макар и силно ограничени във взаимодействието си с околния свят. — Б.р. ↑

ДЕВЕТА ГЛАВА

През нощта не можах да заспя. И това не беше изненадващо след случилото се със Зед на улицата. Арогантен кретен. Как можеше да си мисли, че съм негова и да очаква, че ще се хвърля в обятията му? Можеше и да го харесвам, но това не означаваше, че одобрявам държането му. Той беше студен, безцеремонен и груб. Щеше да ме смачка за пет минути, ако направех глупостта да изляза с него. А приказките му за сродни души бяха абсолютно странни. И какво, по дяволите, беше савант?

Станах от леглото и облякох халата си. Не ме свърташе на едно място, докато лежах и си припомнях разговора отново и отново. Не разбирах много неща, но се страхувах да попитам за обяснение. Онези думи за лошото предчувствие бяха страшни. Зед ме беше накарал да му повярвам донякъде. Не исках обаче да променям живота си само защото на някакво момче му се беше присънило, че може да ми се случи нещо лошо. Какво ли щеше да последва? Той можеше да заяви, че трябва да се обличам само в оранжево, иначе ще рискувам да ме прегази автобус. Бих ли отишла на училище с вид на мандарина, ако Зед кажеше така? Не, това беше коварна маневра, за да ме накара да правя каквото той поиска.

И какво беше то? По гърба ми полазиха ледени тръпки. Убеждението, че не съм сама, се засили. Вече изнервена, се приближих до прозореца и леко открехнах завесата. В главата ми звучеше музика в стил „Психо“. Сърцето ми подскочи в гърлото, когато се озовах очи в очи със Зед. Трябваше буквално да прехапя езика си, за да не изпищя. Той се беше покатерил на ябълковото дърво и седеше пред стаята ми, възседнал клон. Отворих прозореца.

— Какво правиш тук? — изсъсках. — Слез долу, махай се.

— Покани ме да вляза. — Зед се плъзна по корем на клона.

— Престани! Слез оттам! — Паникьосах се и се зачудих дали да не извикам Саймън.

— Не, не викай баща си. Трябва да говоря с теб.

Размахах ръце към него.

— Махай се! Не те искам тук.

— Знам. — Зед се отказа от идеята да влезе насила в стаята ми. — Скай, защо не знаеш какво е савант?

Замислих се дали да не тресна прозореца и да сложа край на тази странна среща от сорта „Ромео и Жулиета“.

— Не мога да отговоря, когато не разбирам въпроса.

— Ти ме чу да ти говоря — в главата си. Не само разбра намека ми, а чу думи.

— Аз… аз…

„Ти ми отговори.“

Втренчих се в него. Той го правеше отново. Телепатия — нали така се наричаше? Не, не, аз проецирах — това се случваше.

— Всички саванти могат да го правят.

— Нищо не чувам. Не разбирам за какво говориш.

„Виждам и трябва да знам защо.“

Бях объркана и единствената стратегия, която можах да измисля, беше отричането. Трябваше да го разкарам от моето ябълково дърво.

— Сигурна съм, че това е много интересно, но е късно и искам да спя. Затова… лека нощ, Зед. Ще поговорим някой друг път. — Например никога.

— Няма ли поне да ме изслушаш? — Той скръсти ръце на гърдите си.

— Защо да го правя?

— Защото аз съм твоя сродна душа.

— Престани. Не те разбирам. Ти не си нищо за мен. Груб си и студен и дори не ме харесваш и непрекъснато ме критикуваш.

Зед пъхна ръце в джобовете си.

— Значи това е мнението ти за мен.

Кимнах.

— Знам. Може би това е поредният ти коварен план да ме унижиш по някакъв начин — като се преструваш, че ме искаш.

— Ти наистина не ме харесваш, нали? — Той се изсмя глухо. — Страхотно, сродната ми душа не разбира абсолютно нищо за мен.

И аз скръстих ръце на гърдите си, но за да прикрия факта, че треперя.

— Какво има за разбиране? Лесно е да прозреш какво мислят кретените.

Отчаян от многократните ми откази, Зед протегна ръка към мен.

Отстъпих назад.

— Слез от дървото ми — Пръстът ми трепереше, когато посочих портата.

За моя изненада той не възрази, само се вгледа изпитателно в лицето ми и после кимна.

— Добре. Но не всичко е свършило, Скай. Трябва да поговорим.

— Махай се.

— Тръгвам си. — Зед скочи на земята и изчезна в нощта.

Въздъхнах облекчено, тряснах прозореца и се хвърлих в леглото. Придърпах завивките около себе си, свих се на кълбо и се зачудих какво става тук. И какво да направя по въпроса.

В онази нощ отново ми се яви сънят, но този път с повече подробности. Спомних си глада. Не бях яла нищо от дни, освен чипс и шоколад, от които вече ми се гадеше. Коленете ми бяха изцапани и косата ми беше сплъстена от едната страна, на която предпочитах да лежа през нощта. Устата ме болеше и устната ми беше подута там, където беше срязана отвътре. Седях на затревения бордюр и не чувствах нищо, освен страх, трепетно усещане на паника в стомаха си, което можех да надвия само като се съсредоточа върху маргаритките. Те бяха чисто бели и препънатите им венчелистчета блестяха дори в мрака. Обвих с ръце коленете си, свивайки се като някоя от тях.

Миризмата тук не ми харесваше — на кучета, отходни газове от автомобили и боклуци. И на огън. Мразех огъня. Колите по магистралата бучаха монотонно. Шумът звучеше ядосано и забързано. Никой нямаше време за едно изгубило се момиченце.

Чаках.

И после сънят се промени. Този път при мен не дойде жена с шал на главата, а Зед. Той се наведе над мен и протегна ръка.

— Ти си моя. Дойдох да те взема.

Събудих се с разтуптяно сърце точно когато зад планината се зазоряваше.

Следващите няколко дни в училище бяха бавно мъчение. В сравнение с първите седмици, когато рядко виждах Зед, сега го срещах непрекъснато. Усещах замисления му поглед, докато вървях по коридорите или в столовата. Молех Тина да ме кара с колата и дори се отбивах при госпожа Хофман, когато се връщах, за да не бъда сама вкъщи. Зед ме беше превърнал в затворничка. Едно беше да въздишам по Върколака отдалеч, но съвсем друго той да се е прицелил в мен.

Рано в събота сутринта на вратата са почука. Саймън и Сали още бяха в леглото, затова аз отидох да отворя. Държах чашата с чай в ръката си и очаквах, че е някаква пратка от ателието.

На прага обаче стоеше Зед. Държеше огромен букет цветя. Бутна го в ръцете ми, преди да успея да затворя вратата под носа му.

— Хайде да започнем отначало. — Той протегна ръка. — Здравей, аз съм Зед Бенедикт. А ти?

Взех цветята, които бяха в любимите ми цветове — тъмночервени и сини.

— Давай, това е лесно. Кажи: „Аз съм Скай Брайт и съм от Англия.“ — Зед го произнесе с толкова смешен акцент, че аз почувствах, че част от съпротивата ми се огъва от желанието да се засмея.

— Не говоря така.

— Точно така говориш. Хайде.

— Здравей, аз съм Скай Брайт и съм от Ричмънд, Англия.

— А сега кажи: „Еха, какви красиви цветя. Искаш ли да влезеш и да изпиеш чаша хубав чай?“

Трябваше да престане с този акцент. Хвърлих поглед през рамо и се запитах дали няма да слезе Сали или Саймън.

— Те спят. — Зед кимна към горния етаж. — Е?

— Ами, цветята са прекрасни. — Може би наистина трябваше да поговорим и по-добре тук, отколкото в училище. Отдръпнах се встрани. — Кафе? — Зед не ми приличаше на човек, който пие чай.

— Щом настояваш. — Той се усмихна малко нервно и влезе.

— Ела в кухнята. — Залових се да правя кафе и да търся ваза за цветята. — Защо си дошъл?

— Не е ли очевидно? Оплесках нещата и искам да се извиня.

Сложих цветята във вода.

— Букетът е добро начало. — Всъщност за пръв път някой ми подаряваше цветя. Не бях толкова нервна през деня, защото знаех, че родителите ми са у дома. Можех да се справя с разговора, щом Зед имаше желание да се извини. Тина вероятно щеше да го приеме за нечувана сензация, ако научеше, че великият Зед Бенедикт се е унижил да се смири пред момиче.

Зед се залови да разглежда кафетиерата.

— Как работи това чудо?

Взех я от него и му показах колко кафе да сложи.

— Не се чувстваш много удобно в кухнята, а?

— В семейството сме само момчета — каза той, сякаш това обясняваше всичко. — Имаме кафе машина с филтър. Прави страхотно кафе.

— И се нарича мама.

Зед се засмя.

— Не. Всички у дома й прислужват.

Добре, можех да го направя. Водехме нормален разговор за нормални неща.

Той взе чашата си и седна до барплота за закуска.

— Е, разкажи ми нещо за себе си. Аз свиря на барабани и на китара. А ти?

— Пиано, саксофон и китара.

Виждаш ли, можем да разговаряме, без да те плаша.

— Да. — Погледнах го. Зед ме наблюдаваше като мечка, която е приклекнала над дупка в леда и се готви да хване пъстърва. — Ти… каква музика харесваш? Джаз?

— Всякаква, но обичам свободата да импровизирам. — Той потупа мястото на пейката до себе си. Седнах на разстояние от него. — Харесва ми да се отклонявам от партитурата. За мен това е нещо като свободно падане без парашут, тоест ноти.

— И на мен ми харесва.

— Това е музикантска музика. Не е толкова точно определена като някоя друга музика, но ти се отплаща, когато вникнеш в нея. — Зед ме погледна, подканвайки ме да разбера, че в думите му е скрит друг смисъл. — Искам да кажа, че наистина трябва да си уверен, за да изсвириш спонтанно соло, без да се изложиш. Всеки може да направи грешки, когато бърза и се впуска твърде рано.

— Предполагам.

— Всъщност не знаеш.

О, Боже, Зед отново щеше да повдигне въпроса за саванта.

Той поклати глава.

— И нямаш ни най-малка представа защо те предупредих онзи ден. Мислиш, че се опитвах да те уплаша.

— А не беше ли така? Всичките онези неща за ножове и кръв.

— Не исках да прозвучи така. — Той потърка палец в кокалчетата на пръстите ми, които бяха свити на масата между нас. — Странно е, че седя до теб. Приемам много от теб, все едно предаваш на всички честоти.

Намръщих се.

— Какво означава това?

Зед протегна дългите си крака и леко блъсна моите.

— Трудно е да ти го обясня. Извинявай, че бях груб с теб.

— Груб? Не. Само си помислих, че имаш някаква странна алергична реакция към дребнички английски момичета.

Той ме огледа.

— Такава ли си?

— Ами… да. — Втренчих се в краката си. — Все още чакам онзи бърз растеж, който Сали ми обеща, откакто бях на четиринайсет.

— Ръстът ти е идеален. Аз съм от семейство на секвои великани. Един бонзай е приятна промяна.

Бонзай! Ако го познавах по-добре, щях да го сръгам в ребрата заради това, но бях срамежлива и го подминах без коментар.

— Е, няма ли да ми обясниш какъв ми е проблемът?

— Не днес. Обърках нещата веднъж и няма да рискувам да ги проваля за втори път, като те притискам. — Въпросът е твърде важен. — Той хвана ръката ми и се плесна с нея. — Ето. Заслужих си го.

— Ти си луд.

— Да, такъв съм.

Зед обаче не обясни откъде знае, че искам да го плесна.

Той пусна ръката ми.

— Е, добре, сега ще тръгвам. Не искам да насилвам късмета си. Беше ми приятно да се видим, Скай. До скоро.

Не вярвах на поведението му на поправило се лошо момче, но Зед очевидно нямаше намерение да се отказва. В понеделник след часовете той ме чакаше до колата на Тина.

— Здравей, Тина. Как си?

Тя се втренчи в него, а сетне погледна мен и повдигна вежди.

— Добре, Зед. А ти?

— Страхотно. Скай, готова ли си да си отидеш у дома? — Той ми подаде мотоциклетистка каска.

— Тина ще ме закара.

— Убеден съм, че тя няма да има нищо против аз да те закарам. Искам да съм сигурен, че Скай ще се прибере вкъщи.

Видът на Тина беше такъв, сякаш имаше нещо против, и не на последно място, защото също като мен нямаше доверие на Зед.

— Казах, че аз ще закарам Скай.

Той отново ми подаде каската.

— Моля те.

Зед Бенедикт каза „моля“. Налъмите започваха да цъфтят. И предлагаше да осъществи една от тайните ми фантазии — да се возя след училище на страхотен мотоциклет. Знам, че това е изтъркано, но ми се нравеше.

— Скай? — разтревожено попита Тина.

Предполагам, че такова унижение трябва да се насърчава.

— Всичко е наред. Благодаря, Тина. Ще отида със Зед. — Взех каската.

— Щом си сигурна. — Тя събра на опашка на тила си фитилите на косата си — жест, който означаваше, че се чувства неудобно.

Не бях много сигурна.

— Ще се видим утре.

— Да. — Последният й поглед не остави съмнение в мен, че ще ме разпитва какво се е случило, след като си е тръгнала.

Зед ме заведе до мотоциклета си. Двамата привличахме изумените погледи на учениците, които минаваха покрай нас.

— Не съм се возила на мотоциклет — признах, докато се качвах зад него.

— Няма да издам тайната ти.

Не виждах лицето му, но бих се заклела, че се хили. Плъзнах се напред и увих ръце около кръста му. Краката ми докосваха неговите. Той изкара мотора от паркинга и зави нагоре по хълма. Увеличи скоростта и аз се вкопчих в него. Усетих, че Зед погали ръката ми — окуражително докосване.

— Добре ли си там отзад?

— Чудесно.

— Искаш ли да отидем малко по-нататък? Мога да те заведа в планината. Остават трийсетина минути дневна светлина.

— Може би малко по-нататък.

Минахме покрай дома ми и се отправихме нагоре по пътя, който стана стръмен. Там имаше само няколко ловни хижи и две усамотени имения. Зед спря на възвишение с гледка към долината. Слънцето залязваше пред нас, окъпвайки всичко в масленозлатиста светлина, която внушаваше илюзия за топлина въпреки студа.

Зед паркира мотоциклета, помогна ми да сляза и ме остави да се полюбувам на гледката няколко минути. Скрежът от нощта се беше задържал на сенчестите места. Листата имаха бяло по краищата и хрущяха под краката. Виждах километри надалеч. Планините, на които не бях обръщала внимание през целия ден, отново се набиваха в съзнателните ми мисли и ми напомниха колко незначителна съм в сравнение с тях.

— Е, Скай, как мина денят ти?

Такъв обичаен въпрос от устата на Зед беше изненада. Върколакът се превръщаше в кученце, което ти носи пантофите? Мисля, че не. Трудно беше да му вярвам, когато се държеше толкова нормално.

— Добре. Композирах малко през обедната почивка.

— Видях те пред пианото.

— Не си влязъл?

Той се засмя и вдигна ръце.

— Много внимавам с теб. Ти си страшно момиче.

— Аз?

— Замисли се. Направи ме на пух и прах на паркинга пред приятелите ми, спаси дузпата ми и ме изгони от твоето ябълково дърво. Да, страховита си.

Усмихнах се.

— Харесва ми как звучи. — Супер Скай, помислих си.

Той се ухили. Не можеше да е прочел мислите ми, нали?

— Но най-много ме плаши, че във взаимоотношенията ни има толкова много сътресения, а ти дори не го знаеш.

Сподавих въздишката си.

— Добре, Зед, опитай се да ми го обясниш отново. Този път ще слушам.

Той кимна.

— Предполагам, че не знаеш нищо за савантите?

— Знам повече за футбола.

Зед се засмя.

— Тогава ще ти разкажа малко, само като начало. Да седнем тук. — Той ме повдигна и ме настани на паднал ствол на дърво, а после се облегна на него, така че очите ни да бъдат на едно ниво. Бяхме близо един до друг както на лодката и аз изведнъж осъзнах, че погледът му се плъзга по чертите ми. Имах чувството, че не погледът, а пръстите му галят кожата ми — Сигурна ли си, че искаш да слушаш? Защото ако ти кажа, ще трябва да те помоля да го пазиш в тайна заради останалите членове на семейството ми.

— На кого бих казала? — Гласът ми прозвуча странно задъхано.

— Знам ли? Може би на „Нешънъл Инкуайърър“. На Опра Уинфри? На някоя комисия в Конгреса. — Изражението му беше иронично шеговито.

— Не, не, определено не. — Засмях се, докато ги отброявах на пръстите си.

— Добре тогава. — Зед се усмихна и прибра кичур коса от челото ми. Потреперваше от напрежение, сякаш едва се сдържаше и се страхуваше да отпусне юздите. Малко нервно аз прибягнах до един от обичайните си методи на дистанциране, опитвайки се да преобразувам срещата като някой от въображаемите си комикси, но открих, че не мога. Зед ме държеше в реалността и настоящия момент, напълно съсредоточена. Цветовете — косата, очите, дрехите му — не бяха ярки и крещящи, а фини, искрящи, и с много оттенъци. Съзнанието ми беше превключило на висока разделителна способност. — Савант — това съм аз. Всичките от семейството ми сме саванти, но аз съм получил по-голяма доза, защото съм седмият син. И майка ми е седмо дете.

— И това влошава нещата?

Можех да преброя всяка мигла около поразителните му очи.

— Да, има мултиплициращ ефект. Савантите имат тази дарба. Това е като още една скорост на кола и ни прави малко по-бързи и развити от нормалните хора.

— Да, добре.

Той леко потърка коляното ми в кръгове, за да ме успокои.

— Това означава също, че можем да разговаряме по телепатичен път един с друг. Хората, които нямат ген на савант, долавят усещане, импулс, но не чуват гласа. Това си помислих, че ще стане, когато ти говорих на футболното игрище. Много се изненадах, когато ти ме разбра, направо се шашнах.

— Защо?

— Защото това означава, че и ти си телепат. А когато сродна душа говори телепатично с партньора си, това е все едно в някоя сграда да светнат всички лампи. Ти ме озари като Лас Вегас.

— Разбирам. — Не исках да вярвам на нищо от това, но си спомних гласа му, който ми каза да се отпусна във водата, когато паднах от лодката. Сигурно беше случайно. Не можех да си помисля, че е нещо друго.

Зед допря глава до моята. Направих опит да се отдръпна, но той уви пръсти около врата ми и нежно ме задържа до себе си. Не, недей. Има още. Топлината на ръката му се разля в мен и отпусна напрегнатите ми вратни мускули.

— И аз така си помислих.

— Кога е рожденият ти ден?

Какво общо имаше това?

— Ами… на първи март. Защо?

Зед поклати глава.

— Не може да бъде.

— Това е датата на осиновяването ми.

— Аха, ясно. — Той леко докосна извивката на рамото ми и после спусна ръка върху моята, която беше на коляното ми. Седяхме така и мълчахме известно време. Изведнъж усетих сянка — присъствие в съзнанието ми. — Да, това съм аз. Само проверявам.

Поклатих глава.

— Не, въобразявам си.

Той въздъхна страдалчески.

— Проверявам фактите, които знам. Не мога да сгреша за нещо като сродната си душа. — Зед се отмести. Усещането за близостта му намаля и ме остави самотна. — Сега разбирам. Ти идваш от някакво тъмно място, нали?

Какво бих могла да кажа?

— Не знаеш ли кои са биологичните ти родители?

— Не. — Нервността ми се завърна и се сви ужасяващо в мен като червейчета, пъплещи в изгнила ябълка. Зед откриваше твърде много. „Нараняваш хората близо около теб. Престани.“

И не знаеш, че имаш дарба.

— Защото нямам. Аз съм обикновена. Нямам допълнителни скорости тук. — Почуках с пръст главата си.

— Не си ги открила. Но те са там. Виж, Скай, когато се роди савант, някъде в света по същото време се появява и двойникът му. Може да е в съседната къща или на хиляди километри. — Той преплете пръсти с моите. — Ти имаш половината дарби, аз — другата половина. Заедно правим едно цяло и сме много по-силни.

Завъртях очи.

— Звучи като приятна, красива приказка, но не може да е истина.

— Не е приятна. Замисли се. Шансът да срещнеш другата си половина е съвсем малък. Повечето от нас са обречени да знаят, че някъде има нещо по-хубаво, но не могат да го открият. Родителите ми са двама от късметлиите. Заедно са благодарение на един мъдрец от племето на баща ми с дарба на откривател. Никой от братята ми все още не е намерил партньорката си и всичките се борят с това. Много е мъчително да знаеш, че нещата могат да бъдат много повече. Затова прибързах. Бях като умиращ от глад човек на банкет.

— Ами ако никога не намерят сродната си душа?

— Може да станат много неща — отчаяние, гняв, примирение. Става по-лошо, докато годините минават. Аз все още не се бях разтревожил. Извадих невероятен късмет, че избегнах терзанията.

Отказвах да повярвам на небивалиците, които бръщолевеше Зед, и намерих убежище в лековатото, шеговито отношение.

— На мен не ми се струва трудно. Не може ли да създадат уебсайт за срещи между саванти по интернет или нещо подобно? Проблемът ще бъде решен.

Той се усмихна горчиво.

— Мислили сме за това. Но не става дума само за деня на раждането, но и кога си заченат, защото за девет месеца може да има много варианти. Помисли си колко много хора по света са родени на твоя рожден ден или в дните около него. След това включи преждевременно родените бебета и родените по-късно от определената дата. Стават хиляди. Савантите са рядкост — има само един на всеки десет хиляди души. И не всеки савант живее в страна като нашите, където имаме компютри вкъщи. Нито говорят на един и същ език.

— Да, разбирам. — Донякъде, ако вярвах на всичко това, но аз не вярвах.

Зед нежно обви в шепа брадичката ми.

— Но въпреки незначителния шанс, аз те открих. И то не къде да е, а на футболното игрище. Скай Брайт от Ричмънд, Англия.

Беше изключително странно.

— Какво означава всичко това?

— Означава, че ще бъдем заедно до края на живота си.

— Шегуваш ли се?

Той поклати глава.

— Но аз съм тук само за една година.

— Само една година?

— Такъв е планът.

— И какво ще правиш след това? Ще се върнеш в Англия?

Повдигнах рамене и се престорих, че съм спокойна.

— Не знам. Зависи от Сали и Саймън. Ще бъде трудно, защото ще съм учила тук една година, а учебната програма в Англия е съвсем различна. Не искам да започвам отначало.

— Тогава ще намерим начин да останеш. Или аз ще дойда с теб в Англия.

— Какво? — Осезателно съзнавах, че Зед отново е преплел пръсти с моите. Не си бях представяла какво е някое момче да държи ръката ми. Беше хубаво, но и малко страшно.

— Да, по дяволите. Това е сериозно. — Той стисна пръстите ми. — За да не избяга тя на хълмовете.

— Това пък какво означава?

Зед хвана едната ми ръка и я пъхна в джоба на якето си. Продължаваше да я държи, когато се наведе до мен и погледна от нивото на очите ми.

— Помислих си, че отначало ще се страхуваш малко, докато свикнеш с мен. С добрата ми страна, не с лошата.

— Да се страхувам?

— Върколакът, спомняш ли си? Ти ме смяташе за лош. Прочетох го в мислите ти.

„Той знае за Върколака?“ Направо ме гръмна.

— Защо? Готино е.

Изпъшках задавено от унижение.

Зед се засмя. Смущението ми му доставяше удоволствие. Гадняр.

— Знам, че понякога е трудно да се говори с мен, например, когато се срещнахме в запустелия град. Аз преживявам… — Той поклати глава. — В момента ми е трудно. А понякога се чувствам смазан. Тежат ми твърде много неща.

Е, добре, не вярвах на щуротиите за сродна душа, но не можех да отрека, че Зед притежава свръхестествената способност да краде мислите ми.

— Не си го измисляш, нали? Наистина го правиш. — Мислех си как той, изглежда, знае какво ще кажа, преди да съм си отворила устата.

— Правя много неща. — Слънцето се плъзна зад хоризонта и меденожълтата светлина се превърна в старо злато. — Бих желал да направя някои неща с теб, Скай, ако искаш. Сгреших, когато ти се натрапих и заявих, че си моята сродна душа. Ти трябва да го разбереш заедно с мен. Все пак имаме време до края на живота си.

Преглътнах. Тина ме беше предупредила. Имаше ли нещо по-примамливо от това някое момче да ти каже, че си родена за него? Така правеха лошите момчета, за да съблазнят горките наивнички в приказките, нали? В момента обаче не можех да мисля по този въпрос. Мислех само за Зед, който изглеждаше толкова… обнадежден.

— Какви неща?

Той нежно прокара ръка по рамото ми и хвана пръстите ми.

— Да се разхождаме с мотоциклета.

Усмихнах се свенливо.

— Вече го направихме.

— Тогава сме отметнали първото квадратче. После може да отидем на кино в Аспен или да рискуваме вечеря в Рикънридж и всички да ни зяпат през цялото време.

— Киното звучи добре.

— С мен?

Наведох глава.

— Може да рискувам. Веднъж. Но все още не те харесвам много.

— Разбирам. — Зед кимна сериозно, но очите му се усмихваха.

— И не вярвам на тези приказки за сродни души. Това не оставя място за избор. Все едно е някакъв космически уреден брак.

Той направи гримаса.

— Тогава ще го оставим настрана засега. Стъпка по стъпка. Е, ще излезеш ли с мен?

Какво бих могла да кажа? Харесвах този Зед, който ми донесе цветя и изпълни дузпата така, че да спаси от унижение една новодошла, но не бях забравила ядосания, опасен Върколак.

— Добре, ще ти дам шанс.

Зед вдигна пръстите ми до устните си, захапа ги закачливо и ги пусна.

— Тогава имаме среща.

ДЕСЕТА ГЛАВА

Прекарах следващите няколко дни, терзаейки се за решението си. Отчасти бях развълнувана, че Зед ме покани на среща. Вярно, той ловко ме манипулира, за да се съглася, но нямаше да съм човешко същество, ако не се бях почувствала поласкана. Както каза веднъж Зоуи, всяко момиче с пулс би искало някой от братята Бенедикт да я покани на среща. И все пак не исках да споделям това дори с най-близките си приятелки, главно защото не смеех да си мисля, че е истина. Изпитвах налудничавото чувство, че ако го изрека на глас, то ще изчезне като каляската на Пепеляшка в полунощ. Освен това се тревожех какво ще каже Тина. Сигурно нещо от рода на: „Да не си се побъркала?“. Страхувах се, че ако говоря с нея, тя ще ме убеди, че Зед ме манипулира, че ме обича, и ще ме зареже в класическата схема на лошото момче. Исках да вярвам на новия Зед — че го бях преценила погрешно, че той може да бъде нежен и добър, че имаме много общи неща и можем да намерим още, ако имаме време. Но трябваше да проумея толкова много неща — савантите (наистина ли съществуваха?) и сродните души, които бяха обсебили Зед. Най-силното ми опасение беше, че той само се преструва, че ме харесва, защото се нуждае от мен по някакъв начин, който все още не можех да разбера.

Майка ми забеляза, че съм разсеяна, но не можа да отгатне причината.

— Скай, слушаш ли ме?

— Хм… да?

— Не ме слушаш.

— Добре, не слушах. Какво каза?

— Казах, че трябва да ти купим нещо специално за откриването. — Сали огледа ограниченото съдържание на гардероба ми с обичайния си добър вкус. — Притесняваш се за това, нали? Това те тормози.

— Ами…

— Съгласна съм. Тук няма нищо подходящо. Ще трябва да ти купим нов тоалет.

Центърът за изкуство щеше да отбележи откриването си с прием с официално облекло. Очакваше се да отидат всички от Рикънридж — в края на краищата, нямаше голяма конкуренция в развлеченията, докато не настъпеше скиорският сезон. И щом Сали мислеше, че нямам подходящ тоалет, тогава бях в беда, защото Зед щеше да бъде там.

— Да, бих искала, но къде можем да отидем да пазаруваме? Не ми се ходи чак до Денвър.

— Госпожа Хофман…

Изпъшках.

— Каза, че в Аспен има много хубав бутик, само на четирийсет и пет минути по магистралата.

Дойде и Саймън и заяви, че не прекарваме достатъчно време заедно като семейство, откакто сме пристигнали. Заведе ни на обяд в италиански ресторант, а после изчезна някъде, докато Сали и аз влязохме в бутика.

— И аз може да си взема нещо ново — каза Сали, докато с копнеж докосваше редиците с дрехи.

— Аха, скритият замисъл е разкрит! — подразних я и извадих дълга червена рокля. — Не става дума за мен, а за теб. Пробвай я.

След трийсетина минути колебание ние избрахме две рокли с цени, които Сали предпочете да пренебрегне. Аспен обслужваше знаменитости от А списъка на Холивуд, които ходеха там да карат ски, и затова имаше подходящи етикети.

— Това са вложения — заяви Сали и извади кредитната си карта. — Твоят тоалет ще стане и за бала ти.

— Абитуриентският бал — поправих я. — И мисля, че родителите трябва да се изръсят за нов тоалет и тогава. Това е традиция.

— В такъв случай ще трябва да продам още няколко картини. — Сали затвори очи и подписа касовата бележка.

Кикотехме се като луди заговорници, докато се приготвяхме за вечерта.

— Не казвай на Саймън за обувките — предупреди ме Сали. — Той не разбира необходимостта от координация. — Тя прехапа устни. — Бяха ужасно скъпи, нали?

— Къде са моите момичета? — извика Саймън от долния етаж. — Ще закъснеем.

Сали слезе първа по стълбите и позира като манекенка с тясната си червена рокля.

Саймън зяпна.

— Добре ли изглеждам? — леко намръщено попита Сали.

— Размислих. Хайде да си останем у дома. — Той се ухили и прокара ръка по гърба й — Надявам се, че Скай е облякла нещо не толкова разкриващо. Ще се наложи да гоня момчетата, ако и тя изглежда като теб.

Представих се за оглед. Бях си избрала синя като незабравка рокля без презрамки, дълга малко над коленете ми. Косата ми беше разпусната и се спускаше на къдрици на гърба ми, прибрана отпред с две гребенчета с лъскави камъчета.

Саймън поклати глава.

— Няма да се справя. Връщайте се в стаите си, момичета.

Засмяхме се, хванахме го за ръцете и го повлякохме към колата.

— Но погледни себе си, колко си елегантен с костюма като на Джеймс Бонд! — възкликнах и оправих папионката му. За него беше въпрос на чест да използва истинска папионка и винаги ни караше да му я завързваме. — Сали и аз трябва да отблъскваме момичетата със сандвичи и бъркалки за коктейли.

— Разчитам на вас двете да ме защитавате — отвърна Саймън и ми намигна в огледалото за обратно виждане.

Покривът на Центъра за изкуство „Роденхайм“ наподобяваше на върховете зад него и беше прерязан на две половини от неправилна стъклена пирамида, осветена в синьо. В ясните, студени вечери като тази очертанията му представляваха драстичен контраст на осеяното със звезди небе. Приличаше на нос на космически кораб, който пътува в Квадранта Алфа. През остъклената фасада видях, че купонът вече е започнал. Господин Кинийли се беше издокарал за вечерта и свиреше лека музика на пианото във фоайето. В тълпата сновяха сервитьори с подноси, отрупани с ордьоври, вариращи от изискано суши до мексикански хапки и сосове.

Тина отговаряше за посрещането на гостите. Тя дори не си направи труда с табелките с имената ни.

— Еха! Нямам думи! — възкликна тя, докато ни водеше вътре. — Много сте елегантни!

— Повечето хора го постигат с правилна употреба на кредитна карта — усмихна се Сали.

— И обувките ви!

— Не споменавай обувките! — изсъска Сали.

— Какво? — попита Саймън.

— Нищо, скъпи.

— Нуждаеш ли се от помощ? — попитах с надежда, питайки се дали ще ми бъде спестен болезнения разговор за незначителни неща и ще мога да стоя с Тина за вечерта.

Тя ми махна с ръка да изчезвам.

— Да не си посмяла, Скай! Пък и смяната ми вече свършва. Ще те намеря.

Саймън вече беше навлязъл сред гостите и преследваше сервитьор с поднос с напитки. Той взе газирана вода за мен и две чаши бяло вино за Сали и за себе си.

Две минути по-късно изпуснах родителите си. Местният културен репортер хвана Сали, а Саймън забрави за ненавистта си към обсъжданията на Дейвид Хокни със сериозен млад студент от Денвър. Разхождах се и разменях по няколко думи с приятели, но не се застоявах никъде.

— Аха, ето това е гледка, която си заслужава да се види! — възкликна Зоуи, облизвайки сос от пръстите си, и ме бутна към вратата. — Дойде целият клан Бенедикт. Това е необикновено събитие.

Тук бяха легендарните момчета Бенедикт, издокарани специално за вечерта. Сега разбрах защо хората мислят, че те носят неприятности. Приличаха на екип от супергерои, въпреки че беше трудно да се прецени дали са от добрите или от лошите. Очите ми се спряха първо на Зед, който изглеждаше страхотно с черна риза и черни панталони.

„Гащи.“ Поправката нахлу в ума ми с нюанс на шега.

„Не искам да знам за тях.“

„Не искаш ли?“

Можех ли да се изчервя от другия край на залата? Всъщност как изобщо…

Как беше възможно да ме накара да се разговаряше с мен?

„Изчезвай от главата ми.“

„Не мога да спра контакта, след като вече съм започнал. Някой каза ли ти, че можеш да спреш уличното движение с тази рокля?“

„Това хубаво ли е, или лошо?“ Сигурно бях луда, че отговарям на безтелесен глас.

„Хубаво е. Много, много хубаво.“

Зоуи се изкикоти, без да съзнава за разговора ни.

— Мили Боже, Зед те гледа така, сякаш се готви да те изяде! Но замълчи, мое туптящо сърце!

Обърнах се с рамо към него, опитвайки се да възвърна някакво подобие на спокойствие.

— Не е вярно.

— Колкото и да е жалко, не гледа мен. Но все пак остават Трейс, Уриел, Виктор, Уил, Хавиер и моят Айвс. Не са ли… — Зоуи завъртя ръка, без да е в състояние да измисли подходяща дума.

— Кой кой е?

— Хавиер е най-високият. Дипломира се тази година. Сериозен скиор. Има шанс да го включат в олимпийския отбор по слалом, ако продължава така. Мисля, че Трейс е ченге в Денвър. Той е онова страхотно способно момче, което има такъв вид, сякаш може да гълта бръснарски ножчета, без да трепне. Уриел учи в колеж и прави дипломна работа по криминалистика. Уил е едрото, широкоплещесто момче. И той учи в колеж, но не знам каква специалност. Шегаджия е и избухва по-рядко от останалите. Хм, кой остана?

— Виктор.

Зоуи се потупа по гърдите.

— А, Виктор. Истинска загадка. Скоро напусна градчето, но никой не знае с какво се занимава. Носят се слухове, че живее с Трейс в големия град, но не съм сигурна. Мисля, че е шпионин или нещо подобно.

— Как си запомнила кой кой е?

— Лесно. Трейс — твърд, Уриел — ултраинтелигентен, Виктор… влудяващо загадъчен.

— Измамница.

Зоуи се ухили.

— Уил — умопомрачителен, Хавиер — харизматичен, Айвс — атрактивен, а за Зед — ти реши. — Тя изтананика песничката за азбуката. — Ако използват братята Бенедикт, за да преподават буквите, ние, момичетата, ще внимаваме повече.

Засмях се.

— Питам се защо ли са се събрали всичките този уикенд?

— Може би някой от тях има рожден ден. Господин и госпожа Бенедикт са много мили, понякога малко странни, но винаги любезни, ако отидеш у тях. — Зоуи отпи от напитката си.

— Запознах се с господин Бенедикт край реката.

— Готин е, нали? Единственото необяснимо нещо е защо умен човек като него иска да прекара живота си, като управлява лифта за ски. Лавиците в дома им са отрупани с учебници, каквито сестра ми чете в колежа, философия и други такива неща.

— Може би обичат природата.

— Може би. — Зоуи ме сръга с лакът. — Но ето един, който в момента не иска да бъде сред природата.

Зед беше оставил братята си и се бе отправил към нас.

— Здравейте, Зоуи, Скай. — Той ни се усмихна.

— Зед. — Зоуи махна с ръка на Айвс, който я наблюдаваше от другия край на залата. — Събрали сте се всичките?

— Имаме малка семейна работа. И двете изглеждате прекрасно.

Зоуи умееше да разбира езика на тялото и тъй като беше звезда, реши да остави следа. Тя преметна дългата си коса над раменете си и гривните й издрънчаха.

— Благодаря, Зед. И ти не изглеждаш зле. Ще отида при Айвс. До скоро.

Зоуи се измъкна, оставяйки ни сами в нашето ъгълче на тълпата. Зед стоеше пред мен и препречваше гледката ми, затова имах чувството, че сме само той и аз.

— Здравей — тихо каза Зед.

— Мисля, че вече се поздравихме. — Еха, това момче излъчваше топлина.

— Поздравих теб и Зоуи. Това здравей е само за теб.

— О! — Прехапах устни, за да не се разсмея. — Здравей.

— Не се шегувах, когато казах, че изглеждаш изумително. — Зед протегна ръка и прибра кичур коса зад ухото ми — Откъде се появи всичката тази коса?

— Завързвам я в училище. Пречи ми.

— Така ми харесва.

— Защото не ти се налага да разресваш сплетените кичури вечер.

— Ще бъда повече от щастлив да го правя.

— О!

— Да, о! — Той се засмя и плъзна ръка на раменете ми. — Ще се смесим ли с тълпата?

— Налага ли се?

— Да. Искам да те запозная с мама и татко.

— Казал ли си им? — Не вярвах на приказките за сродни души, но щом Зед вярваше, какво ли беше направил по въпроса?

— Не. Искам ти да си доволна от идеята, когато им кажем. Те ще бъдат непоносими, щом им съобщя новината.

Това ли беше истинската причина, или той си играеше с мен и говореше врели-некипели, за да ме свали? Не знаех дали да вярвам на инстинктите си, когато ставаше дума за Зед.

— Ами братята ти? Ще ме запознаеш ли с тях?

— Вече познаваш Айвс и злото е сторено, но искам да стоиш настрана от другите.

— Защо? Няма ли да ме харесат?

— Как може някой да не те хареса? — Той погали ръката ми и кожата ми настръхна. — Не е заради това. Те ще ти разкажат смущаващи истории за мен и ти никога вече няма да ми проговориш.

— Малко вероятно.

Зед ме погледна и се усмихна нежно.

— И аз мисля така.

Спряхме при господин Кинийли и се присъединихме към аплодисментите, когато той приключи изпълнението си на пианото. Маестрото благодари на публиката и после се намръщи, като видя, че ме придружава Зед.

— Искаш ли да посвириш, Скай? — попита той, очевидно мислейки, че това е добър начин да ни раздели.

— Не, благодаря, господине. Не тази вечер.

Зед стисна рамото ми.

— Желаете ли да ви донеса нещо за пиене, господине?

Господин Кинийли се изненада.

— Много любезно от твоя страна. — Той ни прецени като двойка. — Радвам се да видя, че Скай ти оказва добро влияние.

— Още е рано да се каже — измърмори.

— Ще пия газирана вода… Не, кока-кола.

— Връщам се веднага. — Зед ме пусна и се изгуби в тълпата, за да търси сервитьор. Беше забавно как се опитва да ме смае, че може да бъде учтив, когато иска.

Господин Кинийли очевидно размишляваше как да подхване трудна тема за разговор и прелисти нотните листа.

— Свикваш ли тук, Скай?

— Да, благодаря.

— Всички грижат ли се за теб?

— Да, господине.

— Ако имаш… проблеми с някого, нали знаеш, че има училищен съветник? — Маестрото се намесваше в моя защита, макар да не мислех, че е готов да пребори Върколака.

— Да, господин Джо ми каза. Но не е необходимо. Всичко е наред.

Зед се върна.

— Кока-кола, господине. Готова ли си да продължим по-нататък, Скай?

— Да. Довиждане, господине.

Господин Кинийли ми се усмихна притеснено.

— Благодаря за питието, Зед. — Той седна и засвири траурния марш на Малер.

— Послание към мен? — прошепна Зед.

— Или към мен. Хората не могат да проумеят защо сме заедно.

— Не могат да проумеят защо най-хубавото момиче от присъстващите тук е с мен? Тогава нямат въображение. — Зед се засмя, когато видя, че отново ме е накарал да се изчервя, а после погали лицето ми. — Ти си определението за симпатична.

— Надявам се, че това е комплимент.

— Да. Разбрах го още когато те предупредих… да не излизаш по тъмно. Послуша ме, нали?

Кимнах, без да съм сигурна какво друго да направя. Зед изглеждаше много сериозен по този въпрос.

Той се усмихна и погъделичка врата ми с кичур от косата ми.

— Неприятно ми беше, че трябваше да го направя заради съня ми — и още се тревожа за това, но дори тогава видях, че си симпатична.

— Но не го показа.

Зед изкриви устни от иронично себепознание.

— Трябваше да поддържам облика си. Мисля, че си паднах по теб още в онзи ден на паркинга. Няма нищо по-секси от ядосана жена.

Много исках той да казва истината, но имах съмнения.

— Симпатична и секси? Не съм такава.

— Разбира се, че си такава. Ако аз съм камертон, ти си идеалното ла, което да ме накара да вибрирам. Изнервях се.

— Млъкни, Зед!

— Какво, не обичаш ли комплиментите?

— Обичам ги, но не знам какво да правя с тях.

— Казваш: „Благодаря, Зед, това е най-хубавото нещо, което са ми казвали“.

— Ще престанеш ли с този престорен английски акцент? Не го умееш.

Той отметна глава назад и се засмя, привличайки към нас много погледи. След това хвана ръката ми и целуна дланта ми.

— Невероятна си. Знаеш ли, не разбирам защо толкова бавно осъзнах какво става с теб.

Още не бях готова да говоря за чувствата си и исках да бъда практична.

— Сънищата ти… Винаги ли се сбъдват?

Зед се намръщи.

— По един или друг начин. Не се тревожи, няма да позволя да ти се случи нищо лошо. Ще се грижа много добре за теб, Скай.

Не знаех какво друго да кажа за такава неясна заплаха, но той ме плашеше. Смених темата.

— Знаеш ли, Тина мисли, че ти не си моят тип. — Посочих към отсрещния край на залата, където Тина бъбреше със Сали. Приятелката ми изглеждаше поразително с дългата си зелена рокля. Нелсън се въртеше край нея. Не беше пропуснал да забележи факта, че тази вечер Тина привлича множество възхитени погледи.

— Така ли? — Зед изглеждаше развеселен. — И какъв е твоят тип?

— Мнението на Тина или моето?

— Твоето.

Наведох глава и се усмихнах, преди да рискувам да погледна изражението му. Бях нервна, но все пак го казах.

— В момента моят тип, изглежда, е висок, арогантен и гневен, но всъщност добър.

— Не познавам такъв — рече Зед, но очите му заблестяха.

— Скай, нали? Как си? — прекъсна ни господин Бенедикт, хвана ръката ми в голямата си длан и я задържа за миг. Ръката му беше топла и надарена, загрубяла от работа. Дори да беше изненадан да ме види със сина си след последния ни разговор в негово присъствие, той не го показа. От друга страна обаче имах чувството, че господин Бенедикт рядко издава мислите си. За разлика от него съпругата му кипеше от енергия. Имаше големи черни очи, лице, сияещо от емоции, и изправено тяло като на танцьорка на фламенко. Синовете й бяха наследили от нея латиноамериканската си външност. От начина, по който господин Бенедикт държеше ръката си на раменете й, се виждаше, че те споделят особена енергия, безмълвно удоволствие един от друг.

— Скай. — Карла прекъсна разсъжденията ми. Усмихна се и погали китката ми.

— Приятно ми е да се запознаем, госпожо Бенедикт.

— Нашето момче извини ли ти се за думите си край реката?

Погледнах Зед.

— По свой начин.

— Виждам, че го разбираш, и съм доволна. Трудно му е. — Госпожа Бенедикт леко докосна лицето ми и после очите й се разфокусираха и стана мъглява. — Но ти… също си видяла тези неща… преживяла си ги, което е много по-лошо. Много съжалявам.

Сърцето ми пропусна един удар.

— Мамо — предупреди я Зед. — Престани.

Тя се обърна към него.

— Не мога да не го видя.

— Можеш — настоя той.

— Толкова много тъга в толкова младо момиче.

— Карла, Скай е дошла, за да се забавлява. — Господин Бенедикт поведе съпругата си към другите посетители. — Ела ни на гости някой път, Скай. Винаги си добре дошла.

Искаше ми се да избягам. Тези хора отново ме караха да виждам разни неща. Не можех да си го позволя. Бях потиснала онези възприятия — цветовете — и ги бях напъхала в заключена кутия някъде дълбоко в себе си. Какво правех тук със Зед Бенедикт? Кого заблуждавах? Не умеех да се справям с взаимоотношенията между хората… Не трябваше дори да се опитвам.

— Извинявай. — Зед смутено подръпна яката си. — Да излезем ли на чист въздух?

— Тя е като теб. — Усетих, че се разтрепервам. — Прочете мислите ми и разбра твърде много.

— Тихо. — Той пристъпи близо до мен, сякаш да ме предпази от другите гости. — Не мисли за това.

— Каква съм аз? Отворена книга?

— Не е така. Не си.

— Искам да се прибера вкъщи.

— Ще те закарам.

— Не. Ще помоля Тина. — В момента не исках да бъда близо до никого от фамилията Бенедикт.

— Не. Ако искаш да си отидеш, аз ще те закарам. Сега ти си моя отговорност. Аз трябва да те пазя в безопасност.

Не се чувствах в безопасност с него. Отстъпих назад.

— Остави ме на мира. Моля те.

Тина сигурно не ме беше изпускала от поглед цяла вечер, защото веднага се озова до мен.

— Какво има, Скай?

— Аз… не се чувствам добре.

Зед застана между нас.

— Тъкмо щях да я закарам.

— Аз ще я закарам — заяви Тина.

— Не е необходимо. Скай е с мен. Аз ще се грижа за нея. — Той се ядоса, че искам да избягам от него.

— Скай? — попита Тина.

Увих ръце около кръста си. Беше по-лесно да не споря. Единственото ми желание беше да си отида у дома колкото е възможно по-скоро, дори ако това означаваше няколко минути в колата със Зед.

— Зед ще ме закара. Само ще се обадя на родителите си.

Наистина треперех и това убеди родителите ми, че е по-добре да се прибера у дома. Преди да се съгласи, Саймън студено огледа Зед.

— Баща ти го прави добре — отбеляза Зед и превъртя ключа на стартера на семейния джип.

— Кое? — Изведнъж се почувствах уморена и изцедена и облегнах глава на страничното стъкло.

— Предупреждението. Даде ми да разбера, че ако пипна с пръст малкото му момиченце, съм мъртъв. Задавих се от смях.

— Да, понякога се държи покровителствено — отвърнах и си помислих: „Също като теб.“

Оставихме темата недовършена и Зед подкара нагоре по хълма. На огледалото за обратно виждане се поклащаше кристал, който улавяше светлината, докато хипнотично се въртеше насам — натам.

— Защо ги наричаш с малките им имена? — попита Зед, опитвайки се да отклони разговора от тресавището, в което бяхме навлезли.

— С тях съм от десетгодишна. Всички бяхме съгласни, че ще бъде по-удобно с малки имена. Те смятаха, че са твърде възрастни, за да започнат като мама и татко.

— Съгласихте ли се или те го предложиха? — Той беше прав. Аз исках да ги наричам мама и татко, отчаяна в желанието си да бъда като другите деца, но това не беше в техния стил.

— Нямах нищо против.

Зед не попита нищо повече.

— Майка ми… прави това с хората. Какво да кажа? Че съжалявам?

— Вината не е твоя.

— Аз те заведох при тях. Трябваше да я отпратя. Не позволявай думите й да те тревожат.

— Не е… приятно да знаеш, че някой може да усеща разни неща за теб.

— На мен ли го казваш? Аз живея в една къща с нея.

— И за теб ли усеща разни неща? — Това ме накара да се почувствам много по-добре.

— О, да. Не е лесно да си Бенедикт.

Спряхме пред дома ми. Светеше само лампата на верандата. Не изгарях от желание да вляза вътре сама, но не исках Зед да си помисли, че му отправям някаква друга покана.

— Тогава ще седим в колата. Само една малка стъпка — тихо каза той, наведе се и допря устни до моите за целувка. Беше невероятно нежна. Имах чувството, че се сливаме и бариерите падат пред нежната му убедителност. Зед обаче бързо се дръпна, макар и с нежелание. — Къде е баща ти? Мъртъв ли съм вече?

— Не беше опипване. Ти каза, че баща ми имал предвид опипване. — Гласът ми сякаш звучеше някъде отдалеч. Паниката постепенно изчезна и започнах да изпитвам удоволствие, че съм тук, в настоящето — със Зед. Както той каза, тялото ми вибрираше за неговото идеално ла.

— Вярно е. — Зед сложи ръце на раменете ми и ги плъзна по кожата ми. — Извинявай, трябваше да го направя. Роклята ти трябва да бъде забранена със закон.

— Хмм. — Зед Бенедикт ме целуваше. Възможно ли беше да е реалност?

— Да, наистина те харесвам, Скай. Но ако не спрем сега, баща ти ще ме убие и това ще бъде краят на едно красиво приятелство. — Той ме целуна за последен път, отдръпна се, изскочи от джипа и заобиколи от моята страна, за да ми помогне да сляза. — Само ще запаля лампите и после се връщам на купона.

— Благодаря. Не искам да влизам в празна къща.

— Знам. — Зед взе ключа от мен и отвори вратата. Изчаках в коридора, докато той бързо обиколи стаите, и застана на верандата, подрънквайки с ключовете. — Не ми се иска да те оставям сама. Обещаваш ли, че няма да излизаш?

— Обещавам.

— Сигурна ли си, че ще бъдеш добре?

— Да.

— Още веднъж съжалявам за мама. Ако ще е някаква утеха, сестра й, леля Лорета, е още по-досадна.

— Сериозно?

— Да. Трудно е да си го представиш, нали? Стой далеч от дома ни в Деня на благодарността. Двете се неудържима комбинация. — Зед ме притегли към себе си и ме целуна по носа. — Лека нощ, Скай.

— Лека нощ.

Той задържа ръката си на врата ми и отстъпи назад.

— Не забравяй да заключиш вратата.

Заключих и се качих на горния етаж да се преоблека. Погледнах през прозореца и видях, че Зед не е тръгнал, а седи в джипа — на пост, докато родителите ми се приберат. Приемаше сериозно заплахата към мен. Това беше тревожно, но и странно успокояващо. Поне тази нощ нямаше да се страхувам.

ЕДИНАЙСЕТА ГЛАВА

Първият лек сняг заваля в средата на октомври. Гората изглеждаше невероятно. Листата бяха обагрени във всевъзможни цветове — като разноцветни опаковки на бонбони. Сали и Саймън прекарваха повечето дни кипящи от вълнение за предизвикателството да рисуват навън. Когато изпаднеха в такова настроение, въпреки че се стараеха да запомнят, те често забравяха за обикновени неща, например за родителската среща на дъщеря си и кога за последен път са я виждали на обяд или вечеря. Понякога се чувствах малко самотна, но сега поне имах пиано у дома, което да ми прави компания. В Ричмънд обаче ателието им беше на тавана, а тук се намираше на километър и половина в центъра.

И ето защо те пропуснаха малката драма, във фокуса на която се озовах.

Машината за клюки в гимназията в Рикънридж работеше на пълни обороти върху сагата Зед Бенедикт/Скай Брайт. Аз си мислех, че това е само „ходене“, а Зед смяташе, че съм му сродна душа и че трябва да ме пази, но отказвах да обсъждам и двете мнения. Всичко това предвещаваше бурни времена. Но какво може да очакваш с момче като Зед? Връзката с него никога нямаше да бъде безоблачно плаване.

Тина ме остави на ъгъла на моята улица. Тя ме тормозеше заради Зед и не ми вярваше, като й казвах, че той е неизменно мил и добър с мен, откакто е решил да обърне нова страница и да ме убеди, че идеята да бъдем заедно е добра.

— Не може да те целуне на стъпалата пред дома ти и да си тръгне. Той не е невинен и стеснителен — настояваше тя.

— Така беше. — Вече започвах да се дразня. — Той е много по-добър, отколкото изглежда. — Поне аз мислех така.

— Да, защото те желае.

Увих кичур коса около юмрука си и го дръпнах силно — алтернатива на писък. Всички, от съучениците ми до учителите, предвиждаха, че от връзката ми със Зед ще произлезе някакво бедствие. Те бяха твърдо решени да му отредят ролята на злодей, а на мен — невинна госпожичка, която ще си навлече беля. Нелсън непрекъснато се тревожеше и мърмореше злокобни предупреждения какво ще направи със Зед, ако нещата се объркат. Получавах закодирани съвети от различни жени, членове на персонала, да не позволявам да отида по-надалеч, отколкото искам. И без това вече ме бяха налегнали песимистични мисли и като ги чувах, повтаряни от други хора, увереността ми отслабваше.

— Пак ли си сама, Скай? — извика госпожа Хофман, когато се върнах от училище.

— Предполагам.

— Искаш ли да дойдеш за малко? Изпекла съм шоколадови сладки с орехи.

— Благодаря, но… трябва да пиша домашни.

— Тогава ще ти донеса.

— Би било чудесно.

Вече се бях научила как да се оправям с госпожа Хофман Никога не влизаш в дома й, освен ако нямаш цял час свободно време, защото беше невъзможно да се измъкнеш от разговор с нея, колкото и да се гърчиш като Худини, окован във вериги. На твоя територия беше малко по-лесно и госпожа Хофман винаги уважаваше изискванията на образованието, когато бяха предложени като извинение.

Тя се тръгна, когато аз извадих учебниците. Дъвчейки сладка, аз се качих в стаята си, за да уча по история.

„Скай, добре ли си?“

След няколко седмици съпротива най-после трябваше да призная, че мога да го чувам в главата си. „Зед?“ Погледнах през прозореца, очаквайки да видя колата му на улицата.

„Къде си?“

„У дома. Искаш ли да дойдеш?“

„Как… Не, почакай. Как разговаряме така, от далечно разстояние?“

„Ей така, можем. Искаш ли да дойдеш?“

„Избор между това да седя сама вкъщи или храбро да се срещна със семейството на Зед?“

„Мама е в Денвър. Айвс е на някакъв конгрес «Айнщайн» на годината. Тук сме само аз, татко и Хавиер.“

„Добре, ще дойда. Живееш горе до лифта, нали? Мисля, че ще мога да те намеря.“

Тръгнах надолу по стълбите и взех якето си от закачалката.

„Не! Не искам да идваш сама. Стъмнява се. Ще дойда да те взема.“

„Не се страхувам от тъмното.“

„Аз пък се страхувам. Подигравай ми се.“

Зед прекъсна разговора. Седях на най-долното стъпало и масажирах слепоочията си. Беше по-трудно и уморително да разговарям с него от голямо разстояние. Това беше още нещо, за което исках да го питам.

Десетина минути по-късно чух джипа. Наметнах якето си, грабнах ключовете и изскочих от къщата.

— Сигурно си нарушил всички правила на уличното движение, за да дойдеш толкова бързо.

Зед ми се усмихна мило.

— Вече бях тръгнал, когато ти се обадих.

— Наричаш го „обаждане“? — Седнах на предната седалка и потеглихме през градчето. — Можеше да използваш мобилен телефон като всички други хора.

— Покритието е лошо тук. Има твърде много планини.

— Това ли е единствената причина?

Ъгълчетата на устните му потрепнаха.

— Не. Така те чувствам по-близо.

Трябваше да помисля по този въпрос.

— Разговаряш ли с някой друг по този начин?

— Със семейството си. Ние имаме най-ниските сметки за телефон в долината.

Засмях се.

— А с братята си в Денвър?

Зед сложи дясната си ръка на облегалката на седалката и докосна врата ми.

— Защо задаваш толкова много въпроси?

— Извинявай, Зед, но това не е нормално.

— За нас е нормално. — Той зави по пътя, който минаваше покрай скиорските хижи и водеше към дома му. — Ще спра.

— Защо? Какво има?

— Нищо. Съмнявам се дали ще имаме възможност да останем насаме, когато пристигнем в къщата, затова искам да те целуна.

Дръпнах се леко назад.

— Зед, наистина ли искаш да бъдеш с мен?

Той разкопча предпазния ми колан.

— Категорично да. Ти си всичко, което искам и от което се нуждая.

— И все пак не разбирам.

Зед допря глава до моята. Почувствах горещия му дъх в ухото си.

— Знам, че не разбираш. Опитвам се да ти дам времето, което ти е необходимо, за да ме опознаеш достатъчно добре и да ми имаш доверие.

— А целувките?

Той се подсмихна.

— Трябва да призная, че те са за мен. Егоист съм в това отношение.

Бащата на Зед ни посрещна пред къщата. Беше с работен гащеризон и носеше кутия с инструменти. Нещо в начина, по който се движеше, показваше, че знае как да си служи с ръцете си, роден инженер. Домът на семейство Бенедикт представляваше дървена хижа с пристройки, боядисана в цвят на ванилов сладолед, сгушена до началото на лифта на върха на града.

— Ето те и теб, Зед. — Господин Бенедикт избърса с парцал мазните си ръце. — Видях те, че идваш.

Неизвестно защо Зед изглеждаше обезпокоен.

— Татко!

— Знаеш, че не можем да контролираме тези неща, ако не се съсредоточим. Ти забрави да си изградиш щит. Скай, радвам се да те видя отново. Мисля, че така и не ни запознаха както трябва. Аз съм Сол Бенедикт.

От къщата изскочи Хавиер.

— Здравейте!

— Ох, не и ти — изпъшка Зед.

— Защо?

— Татко видя Скай и мен.

Хавиер вдигна ръце.

— Невинен съм. Изобщо не бях близо до съзнанието ти, въпреки че се досещам какво е станало.

— Не ходи там — предупреди го Зед.

— Какво означава „близо до съзнанието ти“? — попитах подозрително.

Тримата очевидно се почувстваха неудобно. Бих се заклела, че вратът на Сол се зачерви.

— Разговаряхте ли с него, докато пътувахме с колата?

— Не точно.

— Тя знае? — тихо попита Сол. — Откъде?

Зед повдигна рамене.

— Случи се неволно. Чухте какво каза мама за нея. Скай е мост. Трудно е да го преминеш.

Мост? Това пък какво беше?

Сол ми направи знак да вляза пред него в къщата.

— Синът ми говори ли ти в съзнанието ти, Скай?

— Ами… може би.

— Казвала ли си на някого?

— Не. Това звучи малко шантаво.

Той, изглежда, изпита облекчение.

— Ние предпочитаме хората да не знаят за това. Благодаря ти, че си го запазила в тайна.

— Няма за какво.

— Имаш ли проблем с това?

— Не, но се притеснявам, когато Зед, изглежда, знае какво си мисля, преди да съм си го помислила. — Да не споменавам за сродните души.

Бръчиците около очите на Сол станаха по-дълбоки — мълчалив смях.

— Да, всички се чувстваме така със Зед. Когато беше малък, той не вярваше, че Дядо Коледа се спуска през комина, за да остави подаръците. Но човек постепенно свиква с това.

Домът им беше много приветлив — смесица от разнообразни предмети от цял свят, разпръснати из дневната, най-много от Латинска Америка. Атмосферата излъчваше семейно разбирателство. Надникнах зад ъгъла и видях огромно количество скиорски принадлежности, натрупани в килера.

— Еха!

— Да, ние гледаме сериозно на карането на ски, въпреки че Зед предпочита сноуборда — ласкаво се усмихна Сол.

— Обществен враг номер едно — подхвърли Хавиер и се престори, че застрелва брат си.

— Сноубордистите и скиорите не се ли разбират?

— Не през цялото време — отвърна Сол. — Ти караш ли ски?

Зед сигурно прочете отговора в мислите ми.

— Не?

— Англия не е известна с хубав сняг.

— Татко, имаме спешен случай. Интензивни уроци още щом падне първият сняг.

— Разбира се. — Сол ми кимна делово.

— Мисля, че няма да бъда много добра със ските.

Тримата Бенедикт се спогледаха.

Хавиер се засмя.

— Да, права си.

Колко странно. Между тях определено ставаха неща, които не можех да разбера.

— Какво правите?

— Гледай напред, Скай — рече Сол. — Ела в кухнята. Карла ни е оставила пица.

По време на приготвянето на вечерята имаше още странни моменти. Всичко започна нормално, но после се пренесе в страната на небивалиците. Оказа се, че Сол прави превъзходни салати. Хавиер заяви, че дори Зед не може да съсипе пицата, затова го остави да наглежда фурната.

— Проблемът му е, че вече вижда храната прегоряла и мисли, че няма какво да направи, за да промени нещата. — Хавиер вдигна крака на стола и разтри мускулите на прасеца си. — Как ще стане този път? — извика той на брат си.

Какво ли имаше предвид?

— Както никога досега — уверено отвърна Зед и сложи тавата във фурната.

— Е, Скай, как ти се вижда училището? Обзалагам се, че другите ученици са досадни. — Хавиер замери с геврече малкия си брат.

— Добре. Малко по-различно е от онова, с което съм свикнала.

— Да, но гимназията в Рикънридж е по-добра от много други. Повечето деца изучават предметите, които харесват.

Взех си шепа крекери от масата между нас.

— Ами ти? Казаха ми, че си добър на слалом. Като за олимпийски състезател.

Той повдигна рамене.

— Може би, но не мисля, че ще стигна толкова далеч.

— Защото се виждаш как падаш и не можеш да направиш нищо, за да го промениш?

— Опа! — засмя се Хавиер. — Хей, Зед, твоето момиче е отмъстително, а? Върна ми го, че ти се подигравах за готвенето.

— Браво на нея. — Зед ми кимна одобрително. — Не вярвай на всичко, което той ти казва, Скай. Мога да готвя.

— Да, колкото Скай може да кара ски.

От купата с плодове се изстреля лимон, който уцели Хавиер право в носа. Подскочих на стола.

— Какво…

— Зед! — предупреди го Сол. — Имаме гостенка.

Продължавах да се питам какво бях видяла току-що.

— Полтъргайст ли имате?

— Да, нещо такова. — Хавиер потърка носа си.

— Ще ми обясни ли някой?

— Няма да съм аз. За какво говорехме, преди да бъда така грубо прекъснат от летящ цитрус? — Той подхвърли лимона към Зед, но плодът падна внезапно на половината разстояние от купата. — Глупак — измърмори Хавиер.

— Ами… говорехме за твоето каране на ски.

Погледнах Зед, но той си подсвиркваше невинно, докато бършеше работния плот. Твърде невинно.

— А, да. Е, мисля, че няма да тръгна по пътя на професионалното каране на ски. Има много други неща, които мога да направя с живота си.

— Сигурно — рекох, но не бях сигурна дали той говори сериозно. Прозвуча ми като оправдание.

— Ще спра като шампион на Колорадо за юноши и ще се оттегля непобеден.

— И не ни позволявай да го забравим — подметна Зед.

И в същия миг с лимона стана нещо странно — пръсна се.

— Момчета! — Сол почука с кокалчетата на пръстите си върху плота.

— Съжалявам — едновременно казаха двамата. Хавиер стана и почисти.

— Пак ли няма да ми обясните? — попитах. Бенедикт ме озадачаваха, но в момента ми се искаше да избухна в смях.

— Не, няма да съм аз. Той ще ти каже — Хавиер метна парцала към Зед — по-късно. — Той изведнъж се втурна към печката. — Хей, Зед, прегорил си пицата! Нали каза, че ще бъде по-хубава от всякога. — Хавиер грабна готварски ръкавици и извади леко загорялата пица.

Зед я помириса.

— Хубава е. Само леко загоряла. Подобрявам уменията си.

Хавиер го плесна по тила.

— Какъв е смисълът да бъдеш всезнайко, когато не можеш да правиш дори пица?

И аз това се питам всеки ден — добродушно отвърна Зед и извади нож за рязане на пица.

След вечерята Зед предложи да отидем на разходка в гората отстрани на скиорската писта, за да изгорим калориите от топеното сирене.

— Хавиер има задължението да измие чиниите, защото аз сготвих, затова сме свободни — обясни той, докато ми държеше якето, за да го облека.

— Сготви?

— Добре, изгорих.

Зед хвана ръката ми и ме изведе през задната врата. Къщата нямаше градина, само ограда преди края на скиорската писта и лифта. Оттам не се виждаше планинският връх, само стръмния горист склон над станцията на лифта. Елите бяха толкова нагъсто, че образуваха балдахин над главите ни. Поех си дълбоко дъх. Въздухът беше студен и сух и опъна кожата на лицето ми. Главата ми леко се замая. Сигурно се дължеше на надморската височина.

— Нагоре или надолу? — попита Зед и посочи склона.

По-добре първо най-лошото.

— Нагоре.

— Добър избор. Имам едно любимо място и искам да ти го покажа.

Тръгнахме под дърветата. Повечето сняг от лекото преваляване по-рано през деня се беше плъзнал надолу по клоните и се бе разтопил, разкривайки тъмнозелените иглички и по-светлия оттенък на лиственицата. Въздухът беше чист и искрящ като ослепителния блясък на кристал и звездите изпъкваха още по-релефно на небето — малки светли точки. Вървяхме бавно, заобикаляйки дърветата. Малко по-нагоре имаше преспи, спускащи се по планината, докато зимата превземаше територията.

— Снегът не слиза по-надолу до Деня на благодарността — обясни Зед.

Вървяхме хванати за ръце още няколко минути. Той нежно докосваше пръстите ми през ръкавицата. Намирах за странно и мило, че това момче, със славата на най-костеливия орех в Рикънридж, изглежда доволно да се разхожда така. Зед беше интригуващ с противоречията си.

Освен ако, разбира се, Тина не беше права и ако той не се правеше на такъв, какъвто аз исках. Браво, Скай, знаеш как да разваляш хубавите моменти.

Снегът стана дълбок до глезените и гуменките ми не вършеха много добре работата си да пазят краката ми сухи.

— Трябваше да помисля за това — измънках и изритах бучка лед от платнената си обувка, преди да се разтопи и да намокри крака ми.

— Дарбата ми не помага много за практични неща като това, съжалявам. Трябваше да ти кажа да си обуеш ботуши.

Понякога Зед беше много странно момче.

— Какви други способности мислиш, че имаш, освен телепатията?

— Различни, но преди всичко виждам бъдещето. — Той спря на едно особено красиво място, горска полянка, покрита с дебел, чист сняг. — Искаш ли да правим фигури в снега?

Зед вмъкна въпроса в разговора толкова небрежно, че ми се зави свят.

— Започвай. Не ми позволявай да те спра.

Той се ухили, търкулна се в дълбокия сняг и размаха крака и ръце, за да направи фигура на ангел.

— Хайде, знам, че ще скочиш в снега.

— Защото виждаш бъдещето ли?

— Не, защото аз ще те съборя.

Зед бързо се изправи и преди да успея да се подготвя, ме дръпна на снега до него. Е, след като бях в снега, трябваше да направя фигура на ангел. Лежах по гръб, гледах звездите и се мъчех да не позволя на безпокойството си, че съм савант и вероятната предстояща опасност да вгорчат зашеметяващата красота на гората нощем. Чувствах до себе си Зед, който ме чакаше да направя още една стъпка към него.

Какво виждаш? — попитах.

— Не всичко и не през цялото време. Не мога да „видя“ бъдещето на семейството си или поне рядко. Ние сме много близки и има твърде много смущения и променливи величини.

— И те ли могат същото?

— Само мама, за щастие. — Той седна и изтръска снега от лактите си. — Останалите имат други дарби.

— Видял си бъдещето ми в онова лошо предчувствие?

Зед потърка лицето си.

— Може би. Но ако ти кажа какво точно видях, може или да променя нещо, или да стана причина да се случи. Не мога да знам със сигурност. Възприятията ми стават по-прецизни, колкото съм по-близо до събитието. Знам само с определена сигурност, че ще се случи нещо една-две секунди, преди да стане. Но пак може да се обърка. Това се случи на лодката — като се намесих, аз спомогнах за причиняването на онова, което се опитвах да предотвратя.

— Няма ли да ми кажеш защо няма да бъда добра скиорка?

Той поклати глава и почука с пръст по челото ми.

— Не, нито дори това.

— Добре, мисля, че предпочитам да не знам.

Ветрецът изшумоля в клоните. Сенките под дърветата потъмняваха.

— Кажи ми, как издържаш да знаеш толкова много неща? — попитах тихо. Зед беше пълна моя противоположност в много отношения — аз знаех много малко за себе си и за миналото си, а той знаеше твърде много за бъдещето.

Зед стана и ме дръпна да се изправя.

— През повечето дни това е проклятие. Знам какво ще кажат хората, как ще свърши филмът, какъв ще бъде резултатът от мача. Братята ми не разбират или не искат да мислят как се чувствам. Всеки от нас трябва да се справя с дарбата си.

Нищо чудно, че Зед имаше проблеми с взаимоотношенията си в училище. Той винаги беше една крачка пред другите, винаги знаеше и му тежеше ужасяващо чувство за безполезност, без да може да промени последиците, като прегарянето на пицата. Сърцето ме заболяваше само като си помислех за това.

— Всичко това е много странно.

Зед сложи ръка на раменете ми и ме придърпа към себе си.

— Да, разбирам. Но и ти трябва да разбереш, Скай. Предполагам, че това е нещо като да си в асансьор с музика. Свири някъде на фона, но я чуваш едва когато обърнеш внимание. От време на време обаче изведнъж зазвучава силно в главата ми. Пред очите ми се разиграват сцени. Невинаги познавам хората или разбирам намеренията им. Това става по-късно. Може и да се опитам да спра събитието, но те обикновено се случват по начин, който не очаквам. Мъча се да блокирам виденията и успявам за известно време, но щом забравя, те се връщат.

Реших, че всичко това звучи по-скоро като проклятие, отколкото дарба. Зед беше малко по-напред от другите, когато внимаваше. И после ме осени прозрение.

— Проклет лъжец! — Сръгах го в ребрата. — Нищо чудно, че побеждаваш, когато хвърляш топката в бейзбола или отбелязваш голове!

— Да, това е една от страничните ползи. — Той се обърна към мен и се ухили самодоволно. — Помогна и на теб, нали?

Спомних си за късметлийското спасяване на дузпата.

— О!

— Да, о! Пожертвах славата си на безупречен голмайстор заради теб.

— Едва ли. Ти вкара двайсетина гола.

— Не е точно така. Какво ще запомнят хората за този мач? Че аз съм вкарал двайсетина гола или че ти спаси дузпата ми? Никога няма да го преживея.

— Кретен. — Пернах го.

Зед имаше наглостта да ми се изсмее.

— Достатъчно. Ще трябва пак да те разсея, преди да ме удариш за втори път.

Той се наведе, за да ме целуне, но в същия ми внезапно залегна, поваляйки ме по гръб на земята. От ствола на дърво на метър и половина зад нас се разхвърчаха трески. В същото време чух изстрел, който прозвуча като кола, която не иска да запали.

Зед ме завлече до паднало дърво и ме бутна да се скрия зад него, предпазвайки ме с тялото си, а после изруга.

— Това не трябваше да се случва!

— Махни се от мен! Какво беше? — Опитах се да стана.

— Залегни. — Той отново изруга, този път още по-цветисто. — Някой стреля по нас. Ще извикам татко и Хавиер.

Лежах неподвижно до него. Сърцето ми биеше като лудо.

Вторият куршум се заби в дърво недалеч над главите ни.

Зед се отмести от мен.

— Трябва да се преместим! Претърколи се от другата страна на дънера и бягай към големия бор ей там.

— Защо просто не им извикаме, че стрелят по хора?

— Те не са тръгнали на лов за животни, Скай, а стрелят по нас. Тръгвай!

Измъкнах се изпод дънера, изправих се и побягнах. Чух, че Зед тича след мен. И после се разнесе трети изстрел. Зед отново ме повали на земята. Лакътят му ме удари по окото, докато падахме. Четвърти куршум се заби в дървото отпред на нивото, където допреди миг беше главата ми.

— По дяволите. Извинявай — каза Зед, докато пред очите ми танцуваха звезди.

„По-добре зашеметена, отколкото мъртва.“

„Да, но все пак съжалявам. Само не мърдай. В момента татко и Хавиер търсят стрелеца.“

„Мисля, че са повече от един.“

„Какво? — Той леко обърна глава, за да ме погледне в очите. — Откъде знаеш?“

— Не знам. Усещам ги.

Зед не постави под съмнение инстинкта ми и съобщи новината на баща си.

— Казах му да внимава. — Той застана пред мен, за да не бъда на огневата линия. — Може да е клопка, за да го принудят да излезе. Трябва да се върнем в къщата. Отвъд онзи хребет има поток. Ако стигнем дотам, ще останем скрити, ще заобиколим и ще се върнем.

— Добре. Как ще го направим?

Зед се усмихна мрачно.

— Ти си изумителна, Скай. Повечето хора вече се биха побъркали от страх. Ще пълзим — като гущери. Аз ще тръгна пръв.

Той започна да пълзи по корем на земята, прехвърли се над хребета и се скри от погледа ми. Последвах го, опитвайки се да не мисля какво ли ще е да получа куршум в гърба. Беше тъмно и не виждах какво има там долу, затова трябваше да му се доверя. Плъзнах се с главата напред към брега, претърколих се и тупнах по дупе в леденостудена вода.

„Насам“ — предаде ми Зед.

ДВАНАЙСЕТА ГЛАВА

Наведохме се и Зед ме поведе покрай плиткия поток, който се вливаше в Ери. Той беше с ботуши, но моите платнени гуменки се плъзгаха по камъните и аз непрекъснато се спъвах.

„Дръж се за якето ми — предаде ми Зед. — Остава още малко.“

Потокът стана по-дълбок и брегът се сниши, позволявайки ни да се изкатерим от дерето. Появихме се на тревистия склон пред къщата.

— Усещаш ли нещо? — попита Зед.

— Не. А ти?

— Не виждам нищо. Хайде да бягаме към къщата. — Той стисна ръката ми — На три. Едно… две… три!

Хукнах по открития участък, докато краката ми жвакаха в гуменките, и минах през предната врата. Чух, че ключалката изщрака зад мен, без Зед да я докосва.

— Баща ти и Хавиер добре ли са? — попитах задъхано.

Той придоби унесен вид за секунда, докато проверяваше как са другите от семейството му.

— Добре са, но са изпуснали стрелците. Ти беше права. Били са двама. Избягали са от града с джип без опознавателни знаци. Черен, с тъмни стъкла. В планината има стотици такива джипове. Татко каза да стоим тук, докато се върне. Дай да видя окото ти.

Зед ме заведе в банята на долния етаж и ме сложи да седна на ръба на ваната. Докато ровеше в комплекта за първа помощ, аз го усетих, че трепери.

Хванах ръката му.

— Всичко е наред.

— Не е наред. — Той разкъса пакетче с памучни тампони, разпилявайки ги върху шкафчето. — Тук трябваше да сме в безопасност. — Не шокът, а гневът го караше да трепери.

— Защо да не сте в безопасност? Какво става, Зед? Не изглеждаш много изненадан, че някой искаше да те застреля.

Той се изсмя глухо.

— Имаш ужасяващ смисъл, Скай. — Зед намокри памучен тампон и го сложи на окото ми. Хладината притъпи болката. — Стой така. — След това почисти охлузванията и драскотините ми — Съзнавам, че искаш да знаеш за какво става дума, но за теб и за нас е по-добре да не знаеш.

— И аз трябва да се примиря с този отговор? Излизам на разходка с теб и започват да стрелят по нас, а аз не трябва да питам защо, така ли? Мога да преживея взривяващите се лимони и останалите неща, но това е различно. Ти едва не умря.

Той притисна мокрия памук до скулата ми.

— Знам, че си ми ядосана.

— Не съм ядосана на теб, а на хората, които се опитаха да ни убият преди малко! Каза ли на полицията?

— Да, татко им съобщи. Ще дойдат. Вероятно ще искат да говорят с теб. — Зед махна памука и подсвирна. — Как ти се струва това за първа среща? Насинил съм ти окото.

— Това беше неприятна изненада.

— Било е среща? Поканил си ме тук на среща, а аз не съм разбрала?

— Да. Е, не много момчета водят момичетата си на лов като мишени на първа среща. Трябва да ми дадеш няколко червени точки за стил.

Все още не бях получила отговор на въпроса си.

— Било е среща? — повторих.

Зед ме прегърна и притисна главата ми до гърдите си.

— Беше среща. Исках да свикнеш с мен в естествената ми среда, така да се каже. Но мога да се представя по-добре, обещавам.

— Какво ще бъде другия път? Гладиаторска битка?

— Хубава идея. — Той докосна с устни косата ми — Благодаря ти, че запази хладнокръвие там в гората.

— А аз ти благодаря, че спаси и двама ни.

— Зед? Скай? Добре ли сте? — извика Сол от коридора.

— Тук сме, татко. Аз съм добре. Скай пострада леко, но иначе и тя е добре.

Сол застана на вратата. Изражението му беше разтревожено.

— Какво се случи? Не видя ли опасността, Зед?

— Очевидно съм я видял. Помислих си: „Ще изведа приятелката си на разходка и те ще я убият“. Разбира се, че не я видях. И ти не си я усетил.

— Извинявай, глупав въпрос. Виктор идва насам. Обадих се на майка ти и на Айвс. Трейс ще дойде, колкото може по-скоро.

— Кой беше?

— Не знам. Двамата Кели са били изпратени в затвора във вторник. Може да е отплата. Но те не би трябвало да знаят къде да ни намерят.

Обърнах се, както бях в обятията на Зед, и погледнах Сол.

— Кои са Кели?

Сол ясно видя лицето ми за пръв път.

— Скай, ти си ранена! Хавиер, ела тук!

В банята стана тясно, когато толкова много Бенедикт се суетяха около мен.

— Добре съм. Само искам отговори.

Хавиер дотърча при мен.

— Тя не е добре. Лицето й гори.

Отворих уста да възразя.

— Не си прави труда, Скай. Усещам как се чувстваш. Като ехо. — Той протегна ръка и сложи върха на пръста си на синината. Почувствах боцкане като иглички в дясната страна на лицето си.

— Какво правиш?

— Опитвам се да ти помогна да не изглеждаш като панда утре. — Хавиер махна пръста си — Това е моята дарба.

Докоснах предпазливо лицето си. Въпреки че охлузването пулсираше, болката намаля.

— Пак ще имаш лека синина. Нямах време да я премахна цялата. Болката преминава бързо, но охлузванията изискват повече време, за да изчезнат — най-малко още петнайсетина минути.

— По-добре да закараме Скай в дома й. Колкото по-далеч от суматохата е тя, толкова по-добре. — Сол ни избута от банята.

— Полицаите няма ли да искат да вземат показанията й?

— Виктор ще уреди това. Той смята, че не трябва да замесваме местните ченгета. Ще включи неговите хора. Ако иска да говори със Скай, ще отиде при нея.

Това беше още една нишка, която да подръпна.

— И кои са неговите хора? — Изхлузих обувките си и разтрих ледените си крака.

— ФБР.

— Като ЦРУ ли са? Шпиони и такива неща?

— Не точно. Федералното бюро за разследване разследва престъпления на територията на Съединените щати. Големи углавни престъпления. Те са цивилни, по-скоро агенти, отколкото ченгета.

Махнах ластика от разплетената си плитка и завързах косата си на опашка.

— Зоуи каза, че Виктор е загадъчен човек.

Сол стрелна с поглед Зед. Явно се почувства неудобно, че съм научила толкова много за тях.

— Но колкото по-малко се знае за другия му живот, толкова по-добре, чу ли?

— Поредната тайна на семейство Бенедикт?

— Много се натрупаха, нали? — Сол подхвърли на Зед връзка ключове. — Закарай Скай с мотоциклета, но не отивайте направо в дома й. Не искаме да заведем някого при нея.

— Може да ме закараш до ателието на родителите ми. Те ще ме върнат у дома.

— Добро мислене. Зед, предай моите извинения на господин и госпожа Брайт, че не се погрижихме добре за дъщеря им.

Какво да им кажа за всичко това? — попита Зед, докато ме извеждаше от къщата.

Сол потърка врата си.

— Ще помоля Виктор да им обясни. Той знае какво и колко да каже. Засега им кажи, че е бил някакъв идиот, който се е развилнял в гората. Помоли ги да не казват на никого, докато властите не решат въпроса. Съгласна ли си, Скай?

Кимнах.

— Добре. Ти се справи чудесно. — Сол ме целуна по косата и прегърна сина си. — Слава Богу, че има само едно насинено око, което да свидетелства за случилото се. И ти благодаря, Скай, че си толкова търпелива с нас.

Качих се на мотоциклета зад Зед и се вкопчих в якето му като в спасителен пояс.

— Ще мина по заобиколни пътища, за да стигна до ателието — предупреди ме той. — За всеки случай.

Така наречените заобиколни пътища се оказаха черни пътеки. За да го понеса по-леко, аз си представих пътуването като поредица от картинки в комикс — фар, прорязващ мрака… стресната сърна, която отскача встрани от пътя… мотоциклет, заобикалящ паднало дърво… момиче, вкопчило се в момче. Музиката би трябвало да бъде заплашителна, настойчива… може би хеви метъл… Но не зазвуча, защото опасността беше твърде реална и не можех да я отдалеча с някаква приказка, не и когато аз бях един от главните герои.

Чувствах се мръсна и разтърсена, когато стигнахме до Центъра за изкуство. Главата ми отново пулсираше.

— Ти можеш ли да правиш като Хавиер? — попитах, почесвайки се по носа, след като свалих каската.

— Не, но мога да ти купя нещо за раната от дрогерията.

— Нищо ми няма.

Зед си пое дълбоко дъх, за да се подготви.

— Хайде, да отиваме при баща ти.

— Виждаш ли колко лошо ще бъде?

— Опитвам се да не го виждам.

Насиненото око беше достатъчно неприятно встъпление, но новината, че някакъв луд е стрелял по нас в гората — прекалено много.

— Скай! — изплака Сали Гласът й отекна в чистите бели стени и покрива на Центъра за изкуство. — Къде те доведохме? Това никога не би се случило в Ричмънд!

— Може да не повярвате, мадам — учтиво каза Зед, — но обикновено това не се случва и тук.

— Няма да излизаш, докато не заловят онзи луд човек! — заяви Сали, докосна скулата ми и изцъка с език при вида на синината.

— И защо не ни каза, че ще излизаш тази вечер, Скай? — Саймън погледна Зед с неприкрита враждебност. Не се изненадах, защото Зед изглеждаше особено заплашителен с черните си мотоциклетистки дрехи. Въпросът обаче ми се стори странен, тъй като Саймън и Сали рядко бяха вкъщи. Ролята на строг татко противоречеше на отпуснатия художник бохем, каквато играеше Саймън, но за мен той винаги успяваше да направи изключение. За него аз вечно щях да остана на десет, а не на шестнайсет години.

— Реших го в последната минута. Отидох на вечеря. Мислех, че ще се прибера, преди вие да се върнете у дома.

„В момента баща ти ми взима мерки за ковчег“ — съобщи ми Зед.

„Не.“

„Долавям образи — всичките болезнени и пагубни за бъдещите ми изгледи да стана баща.“

— Наказана си, Скай, защото си излязла без разрешение — изръмжа Саймън. Очевидно се възприемаше като строг татко.

— Какво? Не е честно!

„Той реагира прекалено емоционално, защото се страхува за теб.“

„И все пак не е честно“.

— Съжалявам, господине, но аз съм виновен, че Скай излезе тази вечер. Аз я поканих. — Зед се опитваше да изгради силово поле между мен и гнева на Саймън.

Строгият татко обезумя от гняв.

— Може и да е така, но дъщеря ми трябва да се научи да поема отговорност за решенията си. Наказана си да не излизаш. За две седмици.

— Саймън! — възразих, тъй като се почувствах неловко, че Зед става свидетел на тази сцена.

— Не ме карай да ги удължа на четири, млада госпожице! Лека нощ, Зед.

Зед стисна ръката ми.

„Съжалявам. Той няма да ме изслуша. По-добре да си отивам.“

Зед си тръгна и след миг чух рева на мотоциклета му навън. Върколакът бяга, не иска да рискува. Много ти благодаря.

Скръстих ръце на гърдите си и затропах с крак, както котка размахва опашката си, когато е ядосана. Щом Саймън си играеше на строг татко, тогава аз бях Суперядосаната Скай.

— Очакваш да си седя вкъщи, докато вие двамата със Сали си играете тук, и не искате да се забавлявам с приятелите си! — избухнах. — Не е честно!

— Не ми отговаряй, Скай. — Саймън хвърли четките си в умивалника и пусна водата толкова силно, че пръските намокриха пуловера му.

— Казваш го само защото знаеш, че грешиш! Не се оплаках, когато ти не отиде на срещата с господин Озава в училище в понеделник. Беше толкова унизително. Не знаех какво да му кажа. Аз не ви наказвам, че сте скапани родители.

Саймън погледна смутено Сали.

— Обадих се по телефона на господин Озава и му се извиних.

— Знам, че сте ме осиновили на късни години, но понякога си мисля, че забравяте, че ме имате. — Съжалих за думите си веднага щом ги изрекох.

— Не говори така! — Сали сложи ръка на устата си. В очите й блеснаха сълзи и аз се почувствах два-три сантиметра по-висока.

— Ето защо е малко прекалено — продължих. Вече бях задълбала въпроса и не можех да го оставя. — Малко прекалено е да ме наказвате, защото не ви държа в примката, с която съм завързана. През половината време нямам ни най-малка представа къде сте и съм убедена, че не го съзнавате!

— Не е същото — троснато заяви Саймън, сега обиден, че съм наранила чувствата на Сали. Вероятно бях засегнала и него. Знам, че беше така. — Четири седмици.

Не знам какво ми стана. Обикновено е необходимо много повече, за да се вбеся, но сега бяха стреляли по мен, семейство Бенедикт ме бяха шашнали с техните тайни, окото ми беше насинено и Саймън се беше превърнал в нещо, което смяташе за подходяща реакция наказанието да не излизам.

— Това са купчина лайна!

— Не ми говори с този език!

— О, твърде американско ли е за теб? Вие ме доведохте в тази проклета страна! Не съм искала да стрелят по мен! Писна ми от всичко! Писна ми от вас! — Напуснах демонстративно стаята и треснах вратата зад себе си. Бях ядосана на Саймън, но и на себе си. Тръгнах по пътя, започнах да ритам празна тенекиена кутия и да ругая с всяко изтракване. В главата ми не звучеше музика, която да съпроводи излизането ми от сцената, освен ако не се броеше желанието да удрям с капаци на кофи за боклук.

Чух, че някой бяга след мен.

— Миличка! — Беше Сала Сграбчи ме и ме прегърна. — Трябва да разбереш, че баща ти се страхува за теб. Ти все още си неговото малко момиченце. Не е свикнал да те вижда с големи момчета. И определено не иска да пострадаш от някакъв селяк, който стреля безразборно в гората.

Чувствайки се нещастна от бремето на всичко, което се случи през последните няколко часа, аз се разридах.

— Извинявай, Сали. Не мисля наистина онова, което казах… за скапаните родители.

— Знам, миличка. Но ние наистина сме скапани родители. Обзалагам се, че тази седмица не си яла нищо свястно. Аз също.

— Не, вие сте добри, но аз съм скапана дъщеря. Взехте ме и ме търпите, а аз…

Тя ме разтърси леко.

— А ти ни даде сто пъти повече, отколкото ти дадохме ние. И нито за миг не сме забравили, че те имаме, дори когато се държим непоносимо. Дай шанс на Саймън да се успокои и очаквам, че ще ти се извини.

— Уплашена съм, Сали. Някой стреля по нас.

— Знам, миличка.

— Зед беше страхотен. Знаеше какво да направи и всичко.

— Той е добро момче.

— Харесвам го.

— Мисля, че е повече от харесване.

Подсмръкнах и потърсих носна кърпа. Нямах представа какво изпитвам към Зед. Бях объркана за връзката между савантите, съмнявах се, че някой може да ме иска толкова много, колкото твърди, и се учех да му имам малко доверие.

— Внимавай, Скай Ти си много чувствителна душа. Такова момче може да те смачка, ако се привържеш твърде силно към него.

— Какво момче? — Защо всички си мислеха, че могат да поставят етикет на Зед?

Сали въздъхна и ме поведе към колата.

— Той е хубав и малко буен, доколкото чувам. Малцина остават с ученическата си любов. Това е част от подготовката за живота.

— Имахме само една среща.

— Именно. Не давай воля на въображението си. Прави се на безразлична и така ще поддържаш интереса му.

Не беше проблем да поддържам интереса му, защото не се държах сериозно. Обаче беше типично за майка ми да се тревожи за сърцето, когато покрай главата ти са летели куршуми.

— И това е съвет за връзка според доктор Сали Брат?

— Пак ли трябва да водим този разговор? Мислех, че го обсъдихме, когато ти беше на дванайсет — закачливо отвърна тя.

— Не, благодаря. Знам фактите.

— Тогава ти имам доверие да ги приложиш на практика.

— Ти ми имаш доверие, но Саймън не ми вярва.

Сали въздъхна.

— Не, той винаги чувства, че трябва да те защитава, може би още повече, защото ти беше толкова наранена, когато те взехме. Ако може да те затвори в кула, да изкопае ровове, да постави минно поле и да опаше всичко с бодлива тел, ще го направи.

— Вероятно извадих късмет, че само ме наказа да не излизам.

— Да. Може би ще успея да го убедя да намали наказанието на две седмици, но няма да ти се размине.

ТРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Виктор, третият най-голям син на семейство Бенедикт, дойде, след като си бяхме легнали. Чух, че Саймън ругае, докато търси халата си Сали дойде да ме повика.

— Още ли не спиш?

— Не. Какво става?

— ФБР са в кухнята. Искат да говорят с нас.

Виктор беше с колежка. Правата му, дълга черна коса беше завързана на опашка. Беше облечен с елегантен черен костюм със сребриста вратовръзка. Излъчването му беше спокойно, като на баща му, сякаш малко неща можеха да го изненадат. Колежката му ми се видя по-нервна. Тя почукваше с показалката по електронния си бележник. Ястребовото й лице беше мрачно, а късата кестенява коса — пригладена зад ушите.

— Скай. — Виктор ми подаде ръка и ме заведе на стола срещу него. Беше странно, че се държи така, сякаш владее кухнята ни. Сали и Саймън без да роптаят му бяха отстъпили главната роля, и стояха отстрани, докато той водеше шоуто. — Имаш ли нещо против ако запишем разговора? — Виктор посочи блекберито на масата.

Погледнах Саймън, който поклати глава.

— Не, не възразявам.

Виктор натисна копче и каза:

— Записваме. Произшествие седем, седем, осем, наклонена черта, десет. Четвърти разговор. Присъстват агенти Виктор Бенедикт и Аня Ковалски, свидетелката Скай Брайт, непълнолетна, и родителите й, Саймън и Сали Брайт.

Боже, звучеше като съдебен процес.

— Нещо лошо ли съм направила? — попитах, търкайки петно от чай върху масата.

Изражението на Виктор омекна и той поклати глава.

— Не, освен че си излязла с онзи кретен брат ми. Скай, ти си на шестнайсет години, нали? Кога е рождената ти дата?

— Ами…

— Никой не е сигурен кога е рождената й дата — намеси се Сали, — тъй като тя е загубила родителите си, когато е била на шест. Избрахме за рожден ден датата, на която я осиновихме — първи март.

Агентката с вид на ястреб си го записа.

— Добре — каза Виктор и ме погледна замислено. — А сега, Скай, искам да ни разкажеш със свои думи, с колкото повече подробности си спомняш, какво се случи тази вечер в гората.

Докато местех насам-натам на масата няколко зрънца захар, аз разказах преживяното, представяйки си го кадър по кадър, като в един от моите сценарии. Пропуснах само факта, че от известно време Зед и аз използваме телепатия. А, и целувката. Мисля, че не беше необходимо ФБР да знаят за това.

— Зед каза, че ти си осъзнала, че има повече от един стрелец. Как разбра? — обади се госпожица Ковалски, когато стигнах до тази част от историята.

Зачудих се дали да не съчиня нещо, че съм чула шум или съм видяла втори човек, но накрая реших, че е по-добре да се придържам към истината.

— Беше вътрешно чувство — като инстинкт.

— Скай винаги е имала добри инстинкти — добави Сали, смущаващо изгаряща от желание да помогне на властите в разследването. — Спомняш ли си как тя не хареса онзи частен учител, когото наехме за нея, Саймън? Оказа се, че той е блъснал с кола човек и е избягал.

Бях забравила за този случай отпреди няколко години. Господин Багшот ме караше да изпитвам паника и вина в негово присъствие, сякаш чувствата му се изливаха от него и ме заливаха.

— Интересно. — Виктор сключи пръсти. — Значи не си видяла нищо, само си го усетила?

— Да. — Потърках слепоочията си, защото отново ме заболя главата.

Виктор бръкна в джоба си и извади кутийка аспирин.

— Зед ти го изпраща. Каза, че си забравила да глътнеш една таблетка.

Той беше видял това, но не и че ще стрелят по нас, като излезем на разходка? Шестото чувство беше обезпокоително разпокъсано. Изпих един аспирин с глътка вода и довърших разказа си.

— Хванахте ли извършителите? — попита Саймън. Двамата със Сали бяха пребледнели, защото едва сега чуха подробностите на историята и колко близо до нас се прелетели куршумите.

— Не.

— А имате ли представа кои са били?

— Не и този път.

— В опасност ли е Скай?

— Нямаме причина да смятаме така. — Виктор замълча за миг. — Искам да ви кажа нещо поверително. Трябва да го знаете, за да се погрижите за безопасността на Скай, но ще ви помоля да го запазите в тайна.

За един ужасяващ момент се запитах дали той няма да каже на родителите ми онези неща за савантите. Нямаше да му повярват.

— Моето семейство е тук като част от програмата на ФБР за защита на свидетели. Опасяваме се, че информацията за местонахождението ни е изтекла от съучастници на хора, които помогнахме да изпратят в затвора. Целта на нападението сме били ние, а не дъщеря ви, затова смятаме, че тя няма да бъде в опасност, стига да стои далеч от нас.

— О, горките! — Сали седна, клюмна като издишаща надувна кукла. — Само под какво напрежение живеете.

Саймън предугади следващата стъпка.

— След като местоположението ви вече не е тайна, ще се преместите ли?

— Надяваме се, че няма. Ще се помъчим да не бием на очи.

„Ще спра като шампион на Колорадо за юноши и ще се оттегля непобеден“ — беше казал Хавиер. Не искаше да става известен в други щати. А Зед избягваше да блесне на бейзболното игрище, за да не привлича внимание.

— Но още е рано да се каже. И е трудно да се премести цялото семейство. Предпочитаме първо да се справим със заплахата, да я ликвидираме и после да видим какво е положението ни.

Описах кръг с върха на пръста си.

— И щом от ФБР изтича информация, трябва да запушите дупката, преди да продължите по-нататък, или проблемът ще продължи да ви преследва.

Погледът на Виктор стана пронизителен.

— Умно момиче.

— Права съм, нали?

— Да. Можем да те защитаваме по-добре на място, което познаваме, докато се уверим, че е безопасно.

— Разбирам.

Виктор стана и прибра в джоба си касетофона.

— Много си симпатична, както каза татко. Благодаря ви, че ни отделихте време, Скай, госпожо и господине Брайт.

— Няма проблем, агент Бенедикт — отвърна Саймън и ги изпрати до външната врата.

Сали седна до мен край масата. Саймън се настани от другата ми страна и хвана ръката ми.

— Е — рече той.

— Да. — Облегнах глава на рамото му, забравила за кавгата ни.

— Съжалявам, Скай, но не можем да ти позволим да се виждаш с онова момче извън училище, нито пък с някой друг от семейството му, докато не бъде решен случаят.

— Не е честно.

— Не е, миличка. Съжалявам.

Тъй като не можех да се срещам със Зед през свободното си време, аз нямах търпение да го видя в училище, за да разбера какво ще се случи със семейството му. Почувствах се много объркана, когато той не дойде на училище през следващите няколко дни. Ужасно се разтревожих и ходех насам — натам без обяснение за насиненото си око. Чувствах се страшно неудобно, идваше ми да се свия тихо в ъгъла.

— Хей, Скай, да не си започнала да тренираш бокс? — възкликна Нелсън на висок глас, като ме видя в коридора.

Опитах се да дръпна кичур коса над раната си.

— Не.

Други ученици ме гледаха така, сякаш бях музеен експонат. „Странно момиче с насинено око, елате да видите!“

— Тогава как получи тази синина?

Засилих се и хукнах с надеждата да стигна до класната стая, преди Нелсън да изтръгне истината от мен.

— На мен можеш да кажеш, Скай. — Той хвана ръката ми, но вече не закачливо, а сериозно. — Удари ли те някой?

Отметнах косата от лицето си и го погледнах в очите.

— Вчера се натъкнах на един лакът.

— Чий?

— На Зед. Нищо не е станало.

— Знаех си, че от това няма да излезе нищо хубаво. Зед трябваше да се грижи по-добре за теб.

— Нищо? Шегуваш се! Къде е той? — Нелсън беше готов да избухне.

— Всичко е наред.

— Не е наред, Скай Зед не е подходящ за момиче като теб.

— Стана неволно.

— Тогава какво по-точно се случи? — Нелсън сложи ръка на вратата, за да ми попречи да вляза. — Как се натъкна на лакътя му?

Какво можех да кажа? Че сме били мишена на убиец? Това щеше да бъде като да взривя кашон с фойерверки в училище.

— Разхождахме се в гората и аз се спънах и паднах върху него. Ще ме пуснеш ли да вляза? И без това изглеждам глупаво. Не искам и да закъснея.

Нелсън спусна ръката си.

— Обаче аз те пазя, не забравяй. Може и да е станало неволно, но не го виждам тук да проверява как си. Ще поговоря със Зед.

— Недей.

— Не можеш да направиш нищо, за да ме спреш, Скай.

Сега трябваше да се опасявам и от още нещо — Нелсън да се разправя със Зед, мислейки погрешно, че ме защитава.

Зед се появи след два дни. Виктор докара него и Айвс на училище с лъскава „Тойота Приус“ с тъмни стъкла и ги остави пред вратата. Видях само, че влязоха вътре бързо, защото трябваше да тичам, съобразявайки се с „времето на Саймън“, който настояваше да ме води на училище. Саймън тръгваше в последната минута, когато трябваше да отиде някъде. Това беше добре за художниците, но не и за учениците.

Като ги видях да търчат от колата към входната врата, аз си помислих, че братята Бенедикт изглеждат изтормозени, но иначе добре.

„Зед.“

Той ме чу, че го викам в съзнанието си, и се огледа наоколо, но Айвс сграбчи едната му ръка, а Виктор — другата, и бързо го поведоха под прикритие.

„Ще те намеря по-късно“ — отговори Зед.

Но аз исках да го видя сега. Трябваше да преглътна разочарованието си и да отида да обясня на господин Джо защо за втори пореден ден пропускам регистрацията.

През междучасието се скрих в библиотеката. Навън валеше сняг и всички бяхме вътре, разпръснати из училището, търсейки убежище. Бях избрала справочния отдел, надявайки се, че там ще привлека по-малко погледи. Окото ми все още отичаше в различни цветове. Откакто зърнах Зед, аз имах страшното усещане, че може би чувствата ми към него изпреварват неговите чувства към мен. Все още бях разстроена от заплахата за живота му, а той дори не си беше помислил да ми съобщи, че е добре. Всички мисловни съобщения, които му изпращах, бяха останали без отговор. Каква превратност — разгорещяване и после охладняване. Може би приказките за сродни души наистина бяха глупости, които имаха за цел да му спечелят няколко целувки.

Зед обаче ме намери в скривалището ми. Вероятно ме беше видял, преди да отида там. Седна до мен и ме погледна.

„Скай, съжалявам.“

„Хей, още една полза от разговорите чрез съзнанието — не само че имате ниски сметки за телефон, но и не ви изхвърлят от библиотеката.“

Издърпах един том от енциклопедията, преструвайки се, че се интересувам от статия за пингвините.

„Сърдиш ли ми се?“

„Не.“

„Тогава защо се държиш студено?“

Вдигнах глава. Зед не беше откъснал очи от мен. О, Боже, колко хубав беше. Исках да заровя лице в рамото му и да се притисна до него.

„Боли ли те окото?“

„Не. Брат ти го излекува, но изглеждам глупаво.“

„Не можех да дойда, докато не претърсят района.“

„Предположих, че става нещо такова.“

„Не можах да ти изпратя съобщение, защото у дома нямаме покритие. Съжалявам.“

„Не се извинявай. Разбирам.“

„Наистина ли? Наистина ли разбираш колко ми е трудно? Исках да остана с теб в онзи ден. Ти се скара с баща си, нали?“

„Да, но после се сдобрихме.“

„Разстрои се, защото аз не бях, за да поема гнева му заради окото ти. Всички те тормозят.“

„Не ме тормозят, а ме поставят в неловко положение. Нелсън ще се разправя с теб.“

„Заслужавам го.“

„Ти спасяваше живота ми.“

„Преди всичко ти не трябваше да бъдеш в опасност. Не трябваше да те излагам на риск. Виж, не може ли да отидем някъде да поговорим нормално?“

„Не знам дали идеята е добра.“

Зед измъкна книгата от ръцете ми.

„Пингвините са изключително интересни същества, но не знаех, че ги изучаваш. По кой предмет?“

„По предмета «ние, глупавите на вид същества, трябва да се подкрепяме взаимно».“

Той пъхна книгата на мястото й на лавицата.

— Ела с мен.

Къде?

— В кабинетите по музика. Запазих единия за всеки случай.

Зед сложи ръка на рамото ми и ме изведе от библиотеката, хвърляйки убийствен поглед на Шийна и бандата й, които ни се хилеха мазно. Един негов поглед беше достатъчен, за да ги накара да отместят очи. Когато стигнахме до кабинета по музика, той първо провери дали е празен, а после ме дръпна вътре и затвори вратата.

— Така е по-добре. — Зед ме притисна до вратата и се наведе над мен. — Нека те прегърна за миг. Не съм имал възможност да те докосна, откакто ни подгониха убийците.

Позволих му да ме подържи в обятията си. Чувствах се напълно завладяна от нежността му. В прегръдката му се усещаше отчаяние. Може би и двамата ясно съзнавахме, че сме извадили късмет, че все още дишаме, още по-малко да се прегръщаме.

— Скай, няма да го понеса, ако с теб се случи нещо — промълви Зед. Пръстите му си играеха с косата ми, която бях разпуснала около лицето си, за да прикривам синината.

— Защо? Ще се случи ли нещо? Видя ли нещо?

— Казах ти, че не мога да гадая бъдещето. Сторя ли го, може да го променя така, че да стане не такова, каквото искаме.

— Тогава предполагам, че моето бъдеще не изглежда розово?

— Скай, моля те, не знам. Мислиш ли, че нямаше да направя нещо, ако знаех, че ще помогне? Знам само, че искам да си безопасност.

Беше много изнервящо. Всичките тези недомлъвки и неизказани предупреждения ме побъркваха. Да си савант, със сигурност беше гадно.

— Да, така е.

— Пак четеш мислите ми! Престани! Те са мои — лични — Скръстих ръце на гърдите си и се отдръпнах от него.

— Непрекъснато ти се извинявам, но наистина съжалявам. Чета твоите мисли по-ясно, отколкото на другите хора. Те някак си изтичат от теб и се вливат в съзнанието ми.

— И това би трябвало да ме накара да се почувствам по-добре? — В гласа ми прозвуча истерична нотка.

— Не, това е обяснение. Можеш да се научиш да си изграждаш щитове.

— Какво?

— Основно обучение за саванти. Когато живееш в такова семейство, скоро се научаваш да си изграждаш щит.

— Но аз не съм савант.

— Савант си. И мисля, че дълбоко в душата си го знаеш.

Свих ръце в юмруци в косите си.

— Престани. Не искам да го чувам. — „Ти си лоша. Лоша. Винаги правиш нещастни другите.“ — Не съм савант! — Вече не говорех на Зед, а на шепота в главата си.

— Скай. — Зед хвана юмруците ми, дръпна ги от слепоочията ми и ме притегли към себе си. Ръцете му отново започнаха да милват косата ми, оставяйки я да падне на раменете ми. — Ти си добра. Най-далечното нещо от лоша, което съм срещал.

— Какво виждаш? Какво знаеш за там, откъдето съм дошла? — попитах тихо. — Ти загатна някои неща. Знаеш за мен неща, които аз не знам.

Чух, че в гърдите му отекна въздишка.

— Нищо ясно. Уриел има дарбата да вижда миналото.

Изсмях се, потрепервайки.

— Не ме разбирай погрешно, но се надявам да не се срещна с него.

Той ме залюля в обятията си. Беше като танц без музика, синхронизиране в един и същ ритъм.

— Искаш ли да знаеш защо не ти се обадих?

Кимнах.

— Не можех. Бяхме затворени у дома. Имам още лоши новини.

— Какви? По-лошо от това, че някакъв луд иска да убие семейството ти? Трябваше да знам дали сте добре. Дали ти си добре.

— Виктор ни постави под код „червено“. Това означава, че не можем да общуваме с никой друг, освен с членовете на семейството си.

Зачудих се къде ме поставя това в реда с приоритетите му. Все пак Зед твърдеше, че съм му сродна душа.

— Не знаем кой би могъл да подслушва обажданията ни. Трябваше да намеря начин да ти изпратя съобщение, но се боях да използвам телепатия.

— Защо?

— Това е лошата новина. Смятаме, че в екипа убийци има савант. Иначе не би трябвало да стигат толкова близо до нас. Дарбата на татко е да усеща опасността. Той би разбрал, че те са наблизо, ако не ги е предпазвал силен савант. Можеш да слушаш по телепатичен път, все едно ти говорят, ако имаш дарбата. Не исках да правя нищо, което би ги завело при теб.

— Тогава не само твоето семейство може да общува по телепатичен път?

— Не. Познаваме няколко други човека, но има много, които не познаваме. Лесно можеш да използваш дарбата си за добро или за лошо. Изкушението е голямо, особено за онези, които нямат равновесието на сродна душа. — Зед потърка брадичка в косата ми — Ти си моето равновесие, Скай. Плъзгах се по наклонената плоскост, преди да те срещна. Не мога да ти опиша какво означава за мен, че ме спаси от сивото съществуване.

— Плъзгал си се?

— Да, много. Аз не съм добър човек без теб. Ставаше все по-съблазнително да използвам дарбата си, за да получа своето, колкото и нечестно и каквато и да беше цената за другите хора. — Той изкриви лице в гримаса, тъй като се почувства неудобно от онова, което разкрива за себе си. — Ти ми вдъхна достатъчно надежда, която да ме крепи, докато бъдеш готова да отключиш дарбата си. След като това стане, няма шанс отново да бъда такъв, какъвто бях.

— Но още не си в безопасност? — Не съзнавах, че го обуздавам и карам да се въздържа. Ако нещо се объркаше и Зед изгубеше равновесието си, аз щях да бъда виновна, защото не съм била достатъчно смела, за да изследвам какво има в мен? — Какво да направя?

Той поклати глава.

— Нищо. Необходимо ти е време. Повече се тревожа за теб, отколкото за себе си.

Но аз се тревожа за теб.

— Благодаря ти, но нека ти дадем пространството, от което се нуждаеш, и да се справим с каквото трябва, за да си в безопасност.

Саванти убийци? Възможно ли беше това да е истина? Куршумите бяха реални. Не се съмнявах в тях.

— Мислиш, че онзи савант е станал лош?

— Да, той действаше със стрелеца. Може би още подслушва. Не знаем. По-трудно е да насочваш телепатията към точния човек от разстояние. Досега не сме се изправяли срещу такова нещо. Трябваше да го предугадим.

Почувствах, че Зед съди твърде сурово себе си, отчаян, че не знае всички отговори за мен.

— Защо е трябвало да го предугадите? Наскоро са ви въвлекли в тази история чрез програмата за закрила на свидетели. Когато изпитанието свърши, няма ли да премине опасността?

— Не съвсем. — Той придоби виновен вид и аз осъзнах факта, че не е бил напълно искрен с мен.

— Не съвсем!

— Ние не сме само свидетели, а и следователи. И това не е единственото изпитание. Семейството ми обединява дарбите си, за да изпрати в затвора стотици престъпници през годините. С това се занимаваме.

— И това означава, че имате и други врагове?

— Ако знаеха, че ние стоим зад присъдите им… Но те не би трябвало да разбират. Целта на информацията ни е да насочи властите да открият доказателства, които да издържат в съда. Мястото ни не е на свидетелската скамейка, а зад кулисите.

Едва след малко проумях цялото значение на онова, което ми казваше Зед. Членовете на семейството му бяха като тайно оръжие за служителите на реда и се бореха със злото всеки ден.

— Как го правите?

Той затвори очи за миг.

— Работим заедно. Виждаме какво се е случило.

— Виждате го? Виждате всички онези ужасяващи неща — убийствата, престъпленията?

— Ако не обърнем внимание на случилото се, ще бъде по-лошо. Бихме споделили част от вината, ако не направим нищо, за да спрем престъпленията, когато можем.

— Но вие страдате заради това.

Зед повдигна рамене.

— Това е нищо в сравнение с доброто, което можем да направим.

Осъзнах, че семейство Бенедикт са смели и всеотдайни и загърбват амбициите си, за да използват способностите си на саванти. Можеха да тръгнат по света да търсят сродни души, но те рискуваха всичко, за да помагат на жертви на престъпления. Но това означаваше също така, че никога няма да живеят нормално, никога няма да бъдат свободни да се измъкнат от сенките и до края на живота си ще преживяват грозните сцени, причинени от най-злите престъпници. Те бяха избрали по-трудния път. Аз не бях толкова благородна. Твърде дълго бях живяла в сенките и не исках да се върна там — нито дори заради Зед.

— Страхувам се, Зед.

— Мисля, че за теб не съществува заплаха, стига да не ни виждат заедно извън училище. Не съм казал за теб дори на семейството си. Единственият начин да те предпазя, за който се сещам, е да стоя на разстояние от теб. Ако лошият савант разбере, че ти си моята сродна душа, това ще те постави в центъра на мишената.

— Нямах предвид това. Страхувам се да не пострадаш.

— Вече всичко е под контрол.

— Но ще трябва да продължавате да се криете, нали?

— Не искам да мисля за това.

— Мога ли да помогна? Има ли начин, по който мога да улесня нещата за теб?

Зед поклати глава.

Това би означавало да отключиш дарбата си, а както казах, мисля, че засега идеята не е добра.

— Да отключа дарбата си? Какво значи това? Вие, савантите, говорите загадъчно.

Той се засмя.

— Искаш да кажеш ние, савантите. Ако дарбата ти беше освободена, ти щеше да сияеш като мен, когато си с мен.

Сгуших се по-близо до него и прокарах пръсти по гърдите му. Имах чувството, че оставям огнени следи. Сърцето му ускори ритъма си.

— Вече се чувствам доста искряща.

Зед целуна косата ми толкова нежно, че очите ми се напълниха със сълзи.

— Хубаво е, но по-добре престани да го правиш, защото и двамата ще загазим. — Той хвана пръстите ми и ги притисна до ризата си.

— Зед, реално ли е всичко това?

— Да, реално е. Дарбата ти чака да посегне към него.

— Страхувам се да го направя.

Той подпря брадичка на главата ми.

— Знам. Мога да чакам — колкото ти е необходимо. Ела, седни на коленете ми за малко.

Зед ме поведе към барабаните и седна на столчето.

— Искаш да седна на коленете ти там? Ще падна.

— Не и ако седнеш с лице към мен.

Засмях се, но малко тъжно.

— Това е лудост.

Може би. Но ще ми достави удоволствие.

Седнах на коленете му така, че да сложа глава на гърдите ми, и увих ръце около врата му.

— А сега се дръж, чу ли?

— Аха.

Той взе палките и започна да свири перкусионната част на песента, която изпълнявахме с джаз бенда. Затананиках мелодията.

— Ще бъде хубаво да се включи и пианото, но не искам да мърдаш — нежно прошепна Зед в ухото ми.

— Сигурно.

Ритъмът беше бавен и хипнотичен. Успокояващ. Затворих очи и се заслушах, докато той тананикаше думите на „Алелуя“ Имаше хубав глас — тенор, идеална височина.

— Само така ли ще седиш, или ще пееш с мен? — попита Зед.

— Само ще седя.

— Какво ти е на гласа?

— Не пея. Не съм пяла много отдавна.

— Тук съм само аз. Няма да ти се смея.

През целия ми живот пеенето беше забранена територия. Не исках да развалям хубавия момент.

— Само ще слушам.

— Добре. Но все някога ще те накарам да пееш.

ЧЕТИРИНАЙСЕТА ГЛАВА

Следващите седмици бяха мъчителни и за двама ни. Открадвахме само по няколко минути насаме в училище и не можехме да бъдем заедно по-дълго. Трябваше да внимаваме другите ученици да не ни лепнат етикета „двойка“, за да не стигне слухът до преследвачите на семейството на Зед. Това доведе до чувство за вина, защото трябваше да лъжа най-добрите си приятели какво става. Тревожех се и за лошото предчувствие на Зед, а той се ядосваше, че не може да е до мен, за да ме пази, и се изнервях, след като се стъмнеше. Цялата ситуация предизвика стрес в нас. Заплахата беше голяма.

— Случило ли се е нещо между теб и Зед, Скай? — попита Тина един следобед, докато украсявахме класната стая за Хелоуин.

Окачих низ лампички с формата на тикви над бялата дъска.

— Не.

— Между вас сякаш имаше нещо, докато той не насини окото ти. Нещо повече ли стана? Да, само малко повече.

— Какво?

Тя смутено повдигна рамене.

— Не те е ударил или нещо такова?

— Не!

— Бенедикт са малко странни. Никой всъщност не ги познава добре. Говорим за тях, разбира се, но не съм чувала някое момиче от училище да се среща с братята Бенедикт. Кой знае какви тайни крият?

Реших да отвърна на огъня с огън.

— Имаш предвид луда баба, заключена в килера? Или вуду кукли, окачени над труповете на жертвите им?

Тина се засрами.

— Не мислех такива неща.

— Зед не бие гаджетата си.

Тя се хвана за думите ми.

— Значи ти си му гадже?

Опа.

— Не точно. По-скоро приятелка.

— Трябва да призная, че се успокоих, като чух това. — Тина разпъна хартиена паяжина над таблото за съобщения. — Знаеш ли, че Нелсън се е нахвърлил върху Зед заради онова, което ти е направил?

— Не!

— Да, в съблекалнята на момчетата след тренировката по баскетбол.

— Казах му, че вината е моя, а не на Зед!

— Нелсън бди над теб изключително много. Сигурно си забелязала. Мисля, че това е неговият вариант на желанието на баба му да ни държи под око всичките.

— Някой пострадал ли е?

— Не. Треньорът ги разтървал. Задържали след часовете и двамата. Зед отново е в списъка за наблюдение за временно отстраняване от училище.

— Не исках това.

— Кое? Момчета да се бият за теб? Би трябвало да си поласкана.

— Кретени.

— Да, момчетата са кретени.

Стиснах палци.

— Виж, Зед и аз се харесваме, но няма да стане нищо повече. — Е, поне докато заплахата за живота ни не премине.

— Добре, разбирам. В безопасност си — рече Тина, но не прозвуча много убедено. — Искаш ли да дойдеш за „лакомство или номер“ с нас?

— Това не е ли за малки деца?

— Не пречи и на нас, големите, да се забавляваме. Маскираме се, ходим от врата на врата да искаме бонбони и накрая се събираме в нечий дом. Мама каза, че тази година може да отидем у нас.

— Какви костюми обличате?

— Всякакви — на вещици, дяволи, вуду магьосници с кукли, надвесили се над труп на бабичка в килера — такива неща.

— Звучи забавно.

За мое неудобство Саймън си падна по идеята да ми направи костюм за Хелоуин. Той често използваше различни материали в изкуството си и се увлече, когато допуснах грешката да му кажа, че ще ходим за „лакомство или номер“. Саймън ми направи костюм със скелет от плат, който блестеше призрачно с бяла светлина и много убедителна маска с череп за главата. Той изработи костюми и за себе си, и за Сали.

— Нали не мислите да идвате с мен? — ужасена попитах аз, когато Саймън нареди маските в кухнята в утрото на Хелоуин.

— Напротив. — Тонът му беше сериозен, но в очите му съзрях смях. — Това е точно каквото иска една тийнейджърка — родителите й да се домъкнат на купона в приятелката й в първата й вечер след наказание да не излиза.

— Кажи ми, че той лъже! — помолих Сали.

— Разбира се, че лъже. Четохме за американските обичаи за Хелоуин и разбрахме, че е наш дълг като добри, порядъчни граждани на Рикънридж да отваряме вратата, облечени колкото е възможно по-страшно, и със сладки неща да разваляме зъбите на младите от местното население.

— Ще раздавате бонбони, издокарани така?

— Да. — Саймън развълнувано почука с пръст по маската с черепа.

— Радвам се, че няма да съм вкъщи.

Срещнах се с приятелите си пред бакалията в седем часа. Всичките бяха маскирани като вещици, призраци, духове и зомбита. Атмосферата беше идеална — тъмна и безлунна вечер и дори имаше мъгла, която добавяше към сатанинската тема. Зоуи беше облечена с фантастичен вампирски тоалет с наметало с червена подплата и си бе сложила големи бели зъби. Тина беше избрала да се издокара като вълшебница, с островърха шапка и дълго наметало, а на лицето си беше нарисувала сребристи звезди. Нелсън беше издокаран като зомби — не много умно от негова страна (ха — ха). Чувствах се малко неловко с прилепналия си по тялото костюм на скелет.

Нелсън почука с пръст по пластмасовия ми череп.

— Чук-чук, кой е тук?

— Аз — Скай.

— А аз кой съм, Скай?

— Престани, Нелсън.

Той се засмя.

— Изглеждаш страхотно. Откъде намери този костюм? Под наем ли го взе?

Махнах маската си.

— Не. Саймън ми го направи.

— Жесток е.

— Той и Сали седят вкъщи с подобни тоалети.

Нелсън закачливо започна да ме дърпа по посока на дома ми.

— Няма начин. Трябва да отидем там.

Сръгах го в ребрата.

— Ако го предложиш на другите, лично аз ще извадя мъртвия ти мозък през ушите и ще нахраня с него приятелите ти зомбитата.

— Ох! Хубава визуална заплаха. Харесва ми.

Стана ми малко студено с моя костюм.

— Може ли вече да тръгваме, Тина?

— Да, хайде.

Тина раздаде на всички фенери с формата на тиква на пръчки и ние тръгнахме по улиците, забавлявайки се на маскарада. Покрай нас минаваха родители с малки деца, облечени в различни странни костюми. Страшната тема сякаш малко се разми някъде по пътя, защото видях, че е напълно приемливо да си облечена като любимата си принцеса, ако си момиченце от детска градина, или като Спайдърмен, ако си момченце. Ударението падаше главно върху „лакомство“, отколкото „номер“. Видях две по-големи деца, които се сражаваха с водни пистолети, но повечето бяха твърде заети да събират бонбони, за да нанесат някакви щети на къщите, където не отваря никой.

Когато наближихме дома на Тина, от мъглата се появи върколак, който се присъедини към нашата група. Имаше маска на лицето, кичури коса на ушите и рошави лапи. Във всяка друга нощ това би предизвикало тревога, но на Хелоуин на никого не му мига окото.

— Зед? — хлъцнах аз.

— Тихо. Не искам никой да знае, че съм тук. И не мисли за мен в случай че някой слуша, нали се сещаш.

Започнах да се кикотя, нелепо радостна, че той се е измъкнал, за да ме види.

— О, Върколако, ти си майстор на маскировката и заблуждаваш лошите с хитростта си.

— Сливам се с обстановката, нали? Знаех, че ще излезеш по тъмно, и ето ме тук.

Не ми трябваше напомняне за неподправения ужас, който ни измъчваше в тази нощ на престорен страх, но бях по-щастлива сега, когато Зед беше до мен.

Около врата ми се уви рошава лапа.

— Не съм сигурен дали одобрявам костюма ти. Не можа ли да си сложиш наметало или нещо друго?

— Наистина ми е студено. Саймън не помисли за това, когато ми направи костюма.

Той свали наметалото си и го преметна на раменете ми.

— Баща ти е направил костюма? Нима говорим за същия човек, който иска да те заключи, докато станеш на трийсет години? Да не би да е претърпял промяна на личността, откакто го видях последния път?

— Артистичен е. Не мислеше как ще изглежда дъщеря му, а само да постигне подходящ вид за Хелоуин Той и Сали са вкъщи с подобни костюми.

Зед се засмя тихо.

— Каза ли на родителите си, че излизаш? — попитах.

— Не. Те продължават да мислят, че трябва да се отбраняваме от дома си. В момента съм в гаража и човъркам мотоциклета си. Хавиер ме прикрива.

— Как ще реагират?

Зед се намръщи.

— Не виждам. Със семейството е трудно. В една къща със саванти има толкова много възможности, че бъдещето се замъглява като смущения по мобилен телефон. И нещо странно — забелязах, че колкото по-близо съм до теб, толкова по-малко виждам за теб.

— Това означава ли, че сега мога да те бия на карти?

— Вероятно. Но няма да ти помогна със спасяване на дузпа и това е недостатък.

— Нямам нищо против. Не е приятно да знам, че виждаш толкова много през цялото време. Чувствам се някак… знам ли… затворена в клетка от бъдещето.

— Да, и аз предпочитам така. По-нормално е.

Стигнахме до дома на Тина. Тя наистина се беше постарала. На всеки прозорец се хилеха изрязани тикви, а верандата беше украсени с паяци, прилепи и змии. Майка й отвори вратата, облечена като магьосница с огромни изкуствени мигли и лакирани в кървавочервено нокти. Големите братя на Тина бяха в задния двор и палеха огън с подкастрени клонки от градината.

— Хайде да влезем, да постоим малко и да се измъкнем — предложи Зед. — Искам да бъдем само двамата за час и нещо. Онези откраднати моменти в училище ме убиват. Постоянно се безпокоя, че ще влезе някой и ще ни види.

— Добре, но аз не мога да се измъкна твърде рано.

— Там вътре ще стоя далеч от теб. Ако някой ме познае, няма да си помисли нищо лошо. Тина всъщност ме покани.

Събрахме се в кухнята. Майката на Тина ни поднесе грамадна купа, пълна с пуканки и зелено желе, което трябваше да тъпчем в устата на другия със завързани очи. Това не беше възможно, когато носиш маска с череп, затова я махнах и се включих в играта. Зед не свали маската си на върколак.

Залових се да тъпча желе в устата на Нелсън, докато Тина ми даваше указания. Той размаза повече желе върху мен, отколкото натъпка в устата си.

— Пфу! Ще трябва да се изкъпя — изкрясках, когато лъжицата уцели врата ми и по гърдите ми се разля желе.

— Да захапваме ябълки, пуснати във вода! — предложи Тина. — Това би трябвало да помогне.

Не можах да захапя ябълката. Зоуи се оказа най-добра в тази игра.

— Защото устата й е голяма — обясни Тина и се наведе, когато Зоуи плисна вода към нея.

Трябваше да се прибера у дома в полунощ и исках да остана насаме със Зед, затова в десет и половина се извиних.

— Ще можеш ли да се върнеш сама? — попита Тина, докато преглеждаше песните на айпода си, за да ги пусне и да танцуваме.

— Да, ще ме вземат.

— Добре, ще се видим утре.

— Благодаря за купона. Беше превъзходен.

Тина се засмя.

— Обожавам британския ти английски, Скай „Беше превъзходен“ — имитира ме тя. Заливайки се от смях, Тина сграбчи Нелсън и го завлече в средата на кухнята да танцуват.

Излязох на верандата и видях, че Зед ме чака.

— Готова ли си? — попита той.

— Аха. Къде ще ходим?

— Да тръгнем към дома ти. На главната улица има кафене, което трябва да е отворено.

— Там безопасно ли е?

— Би трябвало. Ще седнем в някое сепаре в дъното. Колкото и високо да оценявам сливането с обстановката, не искам да стоя с тази маска цяла нощ.

Вдигнах черепа.

— Да си го сложа ли? Чувствам се глупаво, като го нося.

— Хората ще искат да видят кой е с костюма на скелет, ако не си го сложиш.

— Добър довод. — Наместих черепа на главата си и се засмях. — Това е втората ни среща, нали така?

— Казах ти, че ще измисля нещо по-хубаво. — Той преплете пръсти с моите — космати нокти с кости на скелет.

Кафенето беше пълно с родители, които си почиваха и седяха на топло, след като цяла вечер бяха обикаляли градчето с развълнуваните си деца. Наложи се да чакаме, докато се освободи сепаре в дъното.

— Какво ще пиеш? — попита Зед.

— Горещ шоколад с всички екстри.

Той ми донесе висока чаша, отгоре със сметана и меки захарни бонбони и шоколадова бъркалка. За себе си беше избрал кафе без нищо друго.

— Не знаеш какво изпускаш. — Въздъхнах в захлас, когато вкусих лепкав бонбон с шоколадов сироп.

— По-приятно ми е да гледам теб. — Зед отпи малка глътка от кафето си. — Съзнавам, че срещата не е в луксозно заведение. Извинявай.

— Да, познаваш ме. Седя и пресмятам колко си похарчил. Следващия път очаквам черен хайвер и петзвезден ресторант.

— Мога да се изръся за хамбургер, ако си гладна.

Дръпнах лапата на костюма му.

— Не ставай глупав. Следващия път аз черпя. Ще се редуваме и ще делим по равно.

Той погали ръката ми, разпращайки приятни тръпки на възбуда по гърба ми.

— Нямам нищо против да си поделяме сметките, но предпочитам аз да черпя, когато съм те поканил на среща. Няма да ми хареса, ако ти платиш за мен.

Засмях се.

— Израснал си в каменната ера.

— Познаваш татко и братята ми. Представих ти доводите си.

Тръгнахме по вече тихите улици. Заснежените върхове на планината блестяха на лунната светлина. Звездите представляваха бели точици на черното небе, далечни, но светли и ярки.

— Карат ме да се чувствам толкова дребна — рекох, представяйки се всичките километри между нас и най-близката от тях.

— Неприятно ми е, че трябва да ти го кажа, Скай, но наистина си дребна.

Сръгах го в стомаха и Зед услужливо изохка, макар да бях сигурна, че не го заболя.

— Хей, изумявах се колко умопомрачителна е вселената. Имай малко уважение.

Той се ухили.

— Предизвикателно е да носиш костюм на скелет. Съзнаваш ли, че блестиш на лунната светлина? Не бях излизал с такова момиче.

— А с какви момичета сте излизали, господин Бенедикт? Тина каза, че ти и братята ти не излизате с момичета от Рикънридж.

— Вярно е. Ти си изключение. Срещал съм се с няколко — предимно от Аспен. — Зед ме прегърна през кръста. — А ти?

Изчервих се. Искаше ми се да не бях започвала този разговор.

— Приятелките ми в Англия веднъж ми уредиха среща с едно момче. Беше пълно бедствие. Той беше толкова влюбен в себе си, че не беше истина.

— Искал те е само за да се фука пред другите.

— Предполагам. Срещнахме се само два пъти и ми писна. Ето защо, както виждаш, опитът ми е доста ограничен.

— Не мога да кажа, че съжалявам да го чуя. Хареса ли ти купона тази вечер?

— Игрите бяха глупави, но забавни.

— Надявах се, че ще споменеш за тях. Беше ми особено интересно да видя какво се случи с желето. — Той подуши врата ми. — Ммм. Останало е малко.

— Зед! — Протестът ми беше вял. Всъщност вниманието му ми доставяше голямо удоволствие.

— Тихо! Зает съм.

Когато „почистването“, както го нарече той, свърши, ние тръгнахме по нашата улица. От мъглата изскочиха две момчета, маскирани като убийци с брадви, и се разкрещяха с пълно гърло. Ръцете им бяха намазани с червена боя вместо кръв, а в главите им бяха забити фалшиви ножове. Единият държеше нож.

— Ето още жертви! Да убием вълка! Да убием скелета! — изрева той. — Атака!

Момчето хукна към нас. Торбата му с бонбони се скъса и лакомствата се разпиляха на тротоара. Той не спря. Кръвожадността му беше много убедителна. Замахна с ножа си към мен дори когато аз се помъчих да се дръпна от пътя му. Изпищях, защото се уплаших от него.

Зед обезумя. Сграбчи китката на момчето и изби от ръката му ножа, който изтрака на плочите. След това се хвърли върху него, прикова го на земята и изви ръцете му зад гърба.

— Престани, Зед! — извиках и махнах маската от лицето си. — Той нямаше да ми стори нищо лошо. Ножът е фалшив.

Другото момче скочи върху Зед и размаха юмруци. Тримата се затъркаляха в смесица от червена боя и смачкани бонбони. Нямаше как да се приближа до тях, за да дръпна двете момчета от Зед. Виковете ми и ругатните на биещите се изкараха навън съседите.

Госпожа Хофман изтърча от дома си.

— Полиция! Ще извикам полицията! — Тя отново се шмугна вътре.

— Не, недейте! Престани, Зед, спри!

Нещо по-лошо, излязоха и родителите ми, които бяха познали гласа ми.

— Скай, какво става, по дяволите? — извика Саймън и хукна към него.

— Спри ги, Саймън, разтърви ги!

Саймън се намеси и хвана за дънките най-дребния от тримата. Дръпна го настрана точно когато по улицата зави полицейска кола. Чу се кратък вой на сирена и после въртящи се лампи осветиха сцената. Други двама съседи стигнаха до боя, преди от колата да слезе полицай и разделиха Зед и онзи с ножа.

Ченгето огледа бъркотията и въздъхна.

— Кой ще ми обясни какво става тук? — Той извади тефтерчето си. — Познавам те, Зед Бенедикт, а това са близнаците Гордано, нали? А тази дребна… дама скелет?

— Името й е Скай Брайт, дъщеря ми — резервирано каза Саймън. — Тя не се биеше.

— Вие сте английското семейство, нали?

— Да.

— Познавам тези момчета. Добри са — продължи полицаят, гледайки близнаците. — Не съм имал неприятности с тях. Кой започна пръв?

Ченгето насочи погледа си към Зед и мен. Мислеше, че знае кой е виновен.

— Той нападна Скай. — Зед избърса кръвта от разцепената си устна.

— Да бе! Само си играех. Днес е Хелоуин, забрави ли? Зед откачи, полицай Хюсеин — Момчето с ножа се хвана за ребрата.

— Хайде да отидем в участъка, момчета. Ще повикам дежурния лекар да ви прегледа и ще се обадя на родителите ви.

Недейте, полицай! — изпъшкаха близнаците.

— Качвайте се в колата.

Зед ми хвърли отчаян поглед. Тайната ни среща щеше да бъде разкрита по скандален начин.

— И ти също, млада госпожице. Трябва да чуем и твоя разказ. Аз ще бъда зает с психопати убийци и върколаци.

— Ще я доведа — отсечено каза Саймън.

Страхотно. Втората ни среща щеше да приключи в полицейския участък.

ПЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Полицай Хюсеин не ни разреши да разговаряме помежду си, докато не изслуша версиите ни за случилото се. Не смеех да рискувам телепатия, въпреки че изкушението беше огромно. Саймън обаче излъчваше толкова много гневни чувства, че се съмнявах дали през буреносния облак ще проникне някакво съобщение.

— Когато се върнем вкъщи, ще те питам какво правеше с него — кипеше от гняв той, докато въртеше волана, карайки ме в участъка.

Не очаквах това с нетърпение.

— Но определено ще имаш неприятности, Скай. Ти наруши доверието между нас. Помолихме те да стоиш настрана от него заради собствената ти безопасност.

Саймън беше прав. Разбира се, че беше прав. Но аз не бях планирала нищо. Просто се увлякох от момента. Мислехме, че сме взели достатъчно предпазни мерки за една обикновена среща в кафене.

— И не очаквах, че ще прекарам вечерта си, като те карам в градския арест!

Увих ръце около коленете си. Главата ми бръмчеше.

— Опитваме се да си създадем добро име в Рикънридж, Скай, но твоите лудории не ни помагат. Господин Роденхайм може да ни изгони, ако се отразяваме лошо на Центъра му.

Сведох глава на коленете си. Бях лоша.

Саймън ме погледна, разтревожен от мълчанието. Явно разбра, че нещо не е наред.

— По дяволите, миличка, не прави това. — Той спря колата и ме погали по главата. — Страхувам се за теб.

— Съжалявам.

— Караш ме да се чувствам като чудовище. Ядосан съм, но по-скоро на онези глупави момчета, отколкото на теб. Знам, че нямаш нищо общо с това. Моля те.

Погледнах го. Той сигурно видя сълзите в очите ми.

— Исках само да бъда с него.

— Знам, обич моя.

— Лошо ли е това?

— Не, ако нещата бяха нормални.

— Отидохме в едно кафене. Бяхме с маските, докато вървяхме по улицата.

Саймън въздъхна.

— Ех, какво ли е отново да си на шестнайсет! Едно кафе и се превръщаш в проблем на полицията.

— Зед е изнервен заради случката в гората. Момчето с брадвата беше много убедително, пък и аз не се сдържах и изпищях. Зед си помисли, че съм в опасност.

— Да, реагирал е прекалено емоционално. Сега разбирам и грешката е моя. Хайде да отидем да видим какво можем да направим за него.

Зед седеше в чакалнята, но дежурният полицай ме въведе вътре, без да ни позволява да разговаряме. Влязох в кабинета на полицай Хюсеин, когато близнаците Гордано излязоха с майка си. Искаше ми се да бях имала време да се преоблека.

— Тя не е виновна — измърмори по-едрият близнак.

— Вижда ми се боклук — рече госпожа Гордано, вирнала нос нагоре.

— Скай, седни. — Полицай Хюсеин бутна шише с вода към мен. — Мисля, че нещата ми се изясниха, но все пак, нека чуя и твоята история.

Разказах му накратко какво се случи, след като излязохме от кафенето.

— Не разбирам нещо. — Ченгето уморено се почеса по гърдите. Вечерта беше дълга, а още беше едва полунощ. — Защо Зед не го е видял като шега? Той е едър и силен, а е нападнал момче една глава по-ниско от него. Нещо не се връзва.

— Зед Бенедикт се е грижел за нея, полицай — обади се Саймън и ме изненада, че защитава Зед. — Той може и да е една глава по-висок от онзи младеж, но Скай е по-дребна и от двамата. Видял е момче, което я напада с нож. Понякога не разсъждаваш трезво, когато си уплашен за някого.

— Ранен ли е някой? — попитах.

Полицай Хюсеин почука с пръст по тефтерчето си.

— Нищо сериозно. Бен Гордано има няколко разклатени зъба, но стоматологът ще ги оправи. Но няма да му струва евтино.

— Може би Зед ще плати половината сметка — предложи Саймън. — Това наказание ми се струва справедливо.

Полицай Хюсеин стана.

— Да, мисля, че е правилно. Никой не трябва да се измъква безнаказано.

Той отново ни заведе в чакалнята, където междувременно се беше събрало семейството на Зед — родителите му, Хавиер, Айвс и Виктор — и му четяха конско, че се е измъкнал тайно и се е сбил на улицата. Той изглеждаше по-скоро разстроен, отколкото разкаян, и пак си беше намусеният Върколак от първите дни на запознанството ни.

Полицай Хюсеин плесна с ръце, за да привлече вниманието им.

— И така, нека придвижим нещата. Искам да поговоря със Зед и после всички може да си тръгвате. — Той заведе Зед в стаята в дъното и ме остави със семейство Бенедикт.

— Мамо, татко, това е господин Брайт, бащата на Скай — представи ни Виктор.

Родителите ни си размениха сковани кимания. Мисля, че Сол вече не ме намираше за симпатична. Те имаха такъв вид, сякаш аз оставях горчив привкус в устата им. Само Хавиер и Айвс ми се усмихнаха дружелюбно.

— Костюмът ти ми харесва — прошепна Хавиер. — Да не би с баща ти да въвеждате нова мода?

Айвс се почеса по брадичката.

— Интересно. Знаеш ли, че всяка кост е анатомично правилна? Онзи, който го е направил, има познания по медицина.

Едва тогава забелязах, че и Саймън не се е преоблякъл. Беше си наметнал палто, но отдолу надничаха непогрешими доказателства, че той също е с костюм с блестящи кости.

Изпъшках.

— Убий ме и ме погреби.

— Мисля, че идеята за скелета е, че някой вече го е направил — подразни ме Хавиер.

— Слухът ще се разчуе, да знаеш. — Очите на Айвс блестяха зад очилата.

— Каква утешителна мисъл.

Хавиер потри ръце.

— Да, всички ще говорят как са оковали в белезници Зед и са го натъпкали в патрулката.

Не му сложиха белезници.

— Но е бил натъпкан в полицейската кола. Освен това с белезници историята е по-хубава. И двамата ще станете прословути. Мисля, че Зед ще хареса новия нюанс на славата си. — Той подръпна разплетения край на плитката ми — Не се тревожи, Скай, пак ще ти говоря.

— Благодаря. Ти си герой.

Отделянето ни от семейство Бенедикт ми напомни за размяна на вражески пленници в стар военен филм. Държаха мен и Зед разделени, а после ни заведоха до колите. Лицето му беше пепелявобледо.

„Имам чувството, че са ми нанесли удар в гърба. — Той рискува и ми изпрати мисълта, въпреки че можеше да ни чуят. — Не мога да си тръгна, без да ти се извиня. Отново.“

„Какво стана?“

„Откачих, превъртях — благодарение на свръхестествената ми дарба. Видях какво ще се случи преди няколко месеца. Видях, че те нападат с нож. Не осъзнах, че е фалшив.“

„Но това е хубаво, нали? Заплахата не беше реална.“

„Да, но ти подмени въображаемата ми заплаха с реалната заплаха за убийци. Честито и добре дошла в прекрасния свят на семейство Бенедикт. По-добре да млъкна. Татко ме гледа странно.“

„Зед?“

„Да?“

„Пази се.“

„Ти също. Обичам те.“

Той преустанови разговора.

— Скай, добре ли си? — попита Саймън и превъртя ключа на стартера. — Изглеждаш пребледняла.

Зед беше казал, че ме обича. Дали това беше само лековато подхвърлена забележка, или говореше сериозно?

— Добре съм. Само се нуждая от сън.

Саймън се прозя.

Първо трябва да докладваш на шефката.

Зед ме обичаше — може би. Не бях сигурна дали искам да му вярвам. Последното, което исках, беше да се влюбя, защото дълбоко в душата си помнех — любовта наранява.

Великият ни план да се преструваме, че не сме двойка, се провали от посещението ни в полицейския участък. Клюката беше твърде гореща, за да угася огъня с безразличие или отричане. Зед сигурно беше осъзнал това, защото ме намери след първия час и дори не си направи труда да прикрие факта, че ме влачи към празна стая.

— Добре ли си? — попита той и ме прегърна.

— Да.

— Всички говорят за зашеметяващо прелестен скелет жена. Тя трябвало да се яви в полицейския участък с някакъв кретен, който пребил двама второкурсници.

— Какво казаха родителите ти?

Зед се изсмя глухо.

— Наистина ли искаш да знаеш? Трябва да изработя дълга си за зъбите на Бен с допълнителни задачи и да ходя насам-натам да се извинявам. Заклех се да не се измъквам тайно с теб. Накараха ме да се почувствам деветгодишен. А ти?

— Мина добре. Саймън обвинява теб.

— Страхотно.

Исках да го питам дали е говорил сериозно, когато каза, че ме обича, но се страхувах. Зед ме притисна до себе си.

— Да, казах го сериозно.

— Престани да крадеш мисли от главата ми.

Той не обърна внимание на негодуванието ми.

— Разбрах го от момента, когато ти безстрашно се изправи пред мен на паркинга, но снощи, когато те видях в участъка, маскирана като скелет да ме защитаваш пред полицаите, се уверих. — Зед се вгледа в мен и обви с длани лицето ми. — Виждам, че все още имаш проблеми с онова, което ти казвам, но ние неслучайно сме заедно, Скай Наистина изпитвам към теб толкова силни чувства, че се плаша. Ти си всичко за мен — усмивката ти, начинът ти на мислене, смущението ти, когато те дразня, твърдоглавието ти.

Исках и същевременно не исках да чуя това, защото беше много объркано.

— Забелязал си, че съм твърдоглава?

— Не бих могъл да го пропусна. За мен ти си темата, която се хармонизира идеално с моята. — Той се втренчи в очите ми — Влюбен съм в теб.

— Така ли?

Очите му придобиха по-тъмен оттенък.

— Скай, не съм изпитвал такива чувства досега и съм уплашен.

— Ами… може би трябва да се опиташ да ги преодолееш. Не съм добра във взаимоотношенията с другите.

— Грешиш. Необходимо ти е само време да се приспособиш. — Зед уви ръце около мен. Склоних глава на гърдите му и се заслушах в ударите на сърцето му — силни и равномерни.

Бях много объркана. Саванти, сродни души — всичко това не криеше, че съм обречена на него. Много години се бях предпазвала, като не разкривах душата си пред други хора. Можех ли да му имам достатъчно доверие, за да рискувам да го обичам? Ами ако се влюбех в него и той ме наранеше? Или ако с него се случеше нещо?

— Какво става сега? На Виктор провървя ли му да намери хората, които ви преследват, или онези, които са ви предали?

Зед се подпря на масата, обърна ме с гръб към себе си, уви ръце около мен и сложи брадичка на главата ми.

— Той мисли, че най-вероятно е Даниъл Кели.

Обърнах се и го погледнах в очите.

— Хей, чувала съм за него. Той не строи ли небостъргачи?

— Това е само част от заниманията му. В момента строи град в града в Лас Вегас, огромен комплекс от хотели, казина и апартаменти. Но го прави с мръсни пари. Никой обаче не смее да го каже, защото ще бъде смазан от тонове съдебни дела. Роднините му ръководят различни части на империята му. Някои са пълни престъпници — като мафията. Заловихме двама от тях в Денвър след един техен удар. Смятаме, че са действали по негова заповед, но не можем да го докажем. Преди месец ги осъдиха за убийство. Беше голяма сензация.

— Спомням си, че в училище говореха за това.

— Виктор се опитва да разбере дали за тях работи савант, но е трудно. Те не искат да говорят с представители на фамилията Бенедикт и източниците му не казват нищо. Сега Кели ни е взел на прицел. Уил и Уриел са в колеж в Денвър и се пазят взаимно. Останалите сме затворени вкъщи.

Преплетох пръсти с неговите.

— Каква е дарбата на Уил?

— Той е най-много като татко. Усеща опасността. И е страхотен в телекинезата.

— Какво е това?

— Да местиш разни неща с ума си.

— Например лимони?

— Да. — Зед се усмихна самодоволно. — Аз съм много по-добър от Хавиер в това.

В коридора се разнесе звънец.

— Ще пропусна математиката.

— Жалко. Липсваше ми.

— Ще ме накарат да остана след часовете.

— Тогава и аз ще направя така, че да остана. Чудесна идея.

— Няма ли да рискуваш да те изключат? Тина каза, че пак имаш неприятности.

— Не, няма да посмеят. Ще те изпратя при директора с твоя костюм на скелет. Боже, обичам този тоалет.

В кабинета не влезе никой и ние разбрахме, че имаме още един час заедно.

— Ще ми разкажеш ли останалото за семейството ти?

Зед седна на перваза на прозореца и ми помогна да се наместя до него.

— Да, предполагам, че е крайно време. Всичките можем да правим разни неща като телепатия, но всеки има основна дарба. Знаеш, че татко усеща опасностите. Мама вижда бъдещето и може да чете мислите на хората. Заедно те могат да изградят защита около дома ни. Това е част от обединените им способности като сродни души. Трейс може да тълкува предмети. Щом докосне нещо, той може да види човека или събитието, което го е докарало тук.

— Много полезно за ченге.

— И ние смятаме така. Или за ченге, или за археолог. Мисля, че споменах, че Уриел вижда миналото. Виктор може да манипулира мислите на хората…

— Какво?

— Да, той пренасочва чувства и мисли. Това не е много приятно, когато се усетиш, че се съгласяваш да измиеш чиниите, когато е негов ред. Хавиер е лечител. А Айвс борави с енергията, взривява разни неща, запалва ги и така нататък.

— По дяволите! Айвс изглежда толкова… дружелюбно настроен и ученолюбив.

— Мама казва, че било страшно, когато е прохождал, но постепенно успял да овладее дарбата си.

— Как правите тези неща?

— Просто можем. Все едно да те питам защо имаш сини очи.

Въпросът ме смрази като кубче лед, което се плъзна по врата ми.

— Предполагам, че съм ги наследила от биологичните си родители, но не знам. Те са ме изоставили.

— Извинявай, беше глупаво от моя страна. Видях нещо за това в спомените ти.

— Сали и Саймън не можели да имат деца и затова ме взели. Всички други смятали, че съм твърде увредена за осиновяване. Не говорих четири години, докато те не ме спасиха и имаха търпението да ме убедят да изляза от черупката си.

— Те са необикновени хора.

— Да, така е.

— Най-важното е, че сега те са истинските ти родители. Виждам неща от тях в теб.

— Какви?

— Ти си добра към хората като майка си и твърдоглава като баща си.

— Хубаво. — Хареса ми идеята, че съм възприела черта от характера на Саймън. — Той е от Йоркшър. Ще остане доволен, ако чуе, че е заразно.

— Не трябва да се страхуваш от онова, което си наследила от биологичните си родители Не виждам нищо, от което да се срамуваш, когато те погледна.

— Само не се вглеждай много усилено — отвърнах и скръстих ръце на гърдите си.

— Мисля, че поне единият от тях е бил савант. — Зед хвана къдрица от косата ми и закачливо я уви около пръста си. — Моето семейство произлиза от саванти и от двете страни. Родителите на татко са отчасти уте — местно американско племе. А мама твърди, че в рода й има цигани и какви ли не още, малко ирландска кръв и големи дози мексиканска. Бих казал, че сме обречени по рождение.

— Така ли се предава?

— Да. Родителите ми са главни участници в Мрежата на савантите. Това е нещо като световна организация по интернет за хора с дарби като нас. Дарбата на мама й помага да проверява кандидатите и дали причините им да се включат са основателни.

— И не приемате лошите?

Той поклати глава.

— Не, дори да искат. Мрежата е създадена, за да използваме дарбите си да помагаме на другите. Пазим в тайна способностите си, за да живеем колкото е възможно по-нормално, но това не ни пречи да помагаме, когато можем.

— И наистина ли мислиш, че аз съм савант?

— Да.

— Но аз не мога да местя предмети с ума си.

— Опитвала ли си?

— Не. Не знам какво да направя. По-рано виждах аурите на хората, но вече не. Поне не го признавам.

Седяхме известно време, хванати за ръце, и гледахме през прозореца. Небето беше забулено от стоманеносиви облаци. Заваля сняг — гъст и бърз. Поривите на вятъра го навяваха хоризонтално, преди да го пуснат на земята.

— Мисля, че това е първият истински сняг — рече Зед. — Много ще ми бъде приятно да те науча да караш ски, но не е безопасно да отидем заедно в планината.

— Да, идеята не е добра.

— Трябва да помолиш Тина. Тя е много добра със ските.

— Може, но ще ми се смее.

— Да, ще ти се смее. — Зед отново виждаше бъдещето.

— Но, от друга страна, няма нищо по-унизително от костюма със скелета.

— Не го изхвърляй. Ще го запазя и ще те моля да го обличаш по специални поводи.

Упрекнах се. Не трябваше да се влюбвам в това момче, но изпитвах желание да се сгуша в него и никога да не се разделяме.

— А ще ме научиш ли как да си изградя предпазен щит? Не искам семейството ти да прочита всяка мисъл, която ми мине през ума.

Зед уви ръце около мен.

— Не бихме искали това. Понякога улавям мислите ти. Харесва ми онази, където ти… — Той прошепна останалото в ухото ми и ме накара да се почувствам неудобно.

— Щитове… Трябват ми щитове — настоях, когато лицето ми престана да пламти.

Зед се засмя.

— Добре. Техниката е лесна, но се изисква практика. Най-добре е да използваш визуализация. Представи си, че изграждаш стени, затваряш се между тях и държиш чувствата, идеите и мислите си в безопасност зад преградите.

— Какви стени?

— Каквито искаш.

Затворих очи и си припомних тапетите в моята стая. Тюркоазени.

— Хубаво.

— И ти ли виждаш същото като мен?

— Само отзвук. Когато около някого има стена, аз виждам сянка, тъмно място. Твоята е бледосиня.

— Като стените на стаята ми.

— Това е добре. Познато, безопасно. Когато изградиш стената между теб и онзи, който слуша, ще му бъде трудно да проникне през нея. Но трябва работа, а всички забравяме това от време на време.

— Савантът, който работи за стрелеца… спуска ли щита си?

Зед поклати глава.

— Затова знаем, че е добър и силен. Или това, или отдавна е заминал, но се съмняваме.

— Ще опитат ли отново?

— Така предполагаме. Дори се надяваме, защото сега ги очакваме и имаме шанс да ги хванем. И може да разкрият къртицата във ФБР. Но като знаеш това, моля те, бъди извънредно внимателна, обещаваш ли? — Той леко прокара пръст по ръката ми, разпращайки тръпки по гръбнака ми.

— Обещавам.

— Пазя те в тайна, дори от семейството си. Ти си твърде ценна, за да рискувам да те доближа до тази бъркотия.

Тина не проумяваше защо не помоля Зед да ме научи да карам ски.

— Гаджето ти е един от най-добрите скиори в околността и между другото, аз все още ти се сърдя, че не ми казваш истината за него, а ти искаш аз да те уча.

— Точно така. — Взех стъргалката и й помогнах да изчисти снега от предното стъкло на колата й на училищния паркинг.

— Защо?

— Защото според Зед ти си абсолютна царица на снежните склонове. Ти си моята Оби-Уан, а аз съм твоят верен помощник.

Тина се изпъчи от удоволствие от похвалата.

— Благодаря. Мислех, че той не забелязва момичета като мен.

— Зед не е такъв, какъвто мислиш. Не е непристъпен, както изглежда. Той само има… проблем да се отпуска пред хората. — И през половината време е стресиран, защото е свидетел на тежки престъпления за ФБР, помислих си, но не беше необходимо тя да знае това. — Пък и родителите ни не изгарят от желание да бъдем заедно, особено след като попаднахме в участъка.

— Боже мой, също като „Уестсайдска история“!

Не мислех, че сравнението е много сполучливо. Доколкото си спомнях мюзикъла, мисля, че нито един от главните герои не беше преследван от убийци със свръхсетивни възприятия.

— Добре, ще те науча — продължи Тина. — Освен това не се случва често някое момиче да иска да падне на дупето си пред момчето, което омайва.

Тина беше права. Може би щеше да е по-добре да се науча от нея.

— Мъдри слова, Оби Тина.

Тя се засмя.

— Не. Аз трябва да говоря на обратно. Не, и двете грешим. Това е малкото зелено човече Йода.

Плеснах се по челото.

— Права си Аз трябва само да се цупя и да се държа лошо, когато ти се опиташ да ме научиш на нещо.

— Пробвай насочване на мисли като Люк, а не като Анакин. Резултатът е по-добър. Ще те заведа на ски в неделя сутринта след църква, ако искаш. Ще приключим в единайсет, затова ще те взема в единайсет и петнайсет.

— Чудесно.

— Имаш ли екип?

— Какво ще ми трябва?

— Не се тревожи. Ще ти донеса моя стар екип. Отесня ми преди години. Може да вземеш ски под наем от спортния магазин.

— Нямам търпение.

— Мислиш ли, че ще ти се удаде?

— Ами…

— Разбира се. Почувствай силата, Скай.

Оказа се, че не съм родена за скиорка — съвсем не. Бях обаче родена за падане. Трябваше да работя много върху равновесието си. И преди ме бяха сравнявали с Бамби, но днес имах чувството, че съм като нея, когато за пръв път се изправя на копитцата си и краката й се огъват във всички посоки.

— Понякога не си ли мечтаеш, че опитваш нещо ново и установяваш, че имаш неоткрит талант? — задъхано попитах аз, плюейки сняг, след като за пореден път зарових лице в преспите.

Тина ме потупа утешително по гърба.

— Непрекъснато.

— Само че сега не става.

Все още бяхме в подножието на детските писти. Виждах как лифтът качва на върха по-опитните скиори. Хавиер продаваше билети в будката. Денят беше идеален за ски — светлосиньо небе, върхове, блестящи с изкусително обещание, примамливи висини. Планините бяха прекрасни Старецът Време леко се поклащаше на стола си, без да мисли за неприятни промени в настроението. Тина улови посоката на погледа ми.

— Зед вероятно е на върха. Господин Бенедикт плаща на момчетата да работят в събота и неделя.

Поне Зед не беше тук да види резила ми, но забавлявах Хавиер.

— Е, добре, хайде да го направим пак. Не забравяй, че това е първият ти урок, Скай.

Гледах отчаяно как малко четиригодишно момиченце с мини-ски профуча покрай нас. Дори не използваше щеки.

— Не можеш да се сравняваш с тях. Те не падат твърде надалеч и на тази възраст не се удрят лошо. Още веднъж. Да, точно така. Дръж ските успоредно! Не, не ги разпервай!

— Ох! — Краката ми протестираха шумно, когато едва не се разчекнах.

— Това беше добре — по-добре.

— По-добре от кое?

— По-добре от предишния път. Достатъчно ли ти беше за днес?

— О, да.

— Имаш ли нещо против, ако се кача горе, за да се спусна по пистата?

— Не, разбира се.

— Ела и ти.

— Шегуваш ли се?

— Може да слезеш пак с лифта. Гледката от върха ще ти хареса.

Усмихнах се, доволна, че Тина се примирява, че Зед излиза с мен. Тя се беше отказала от предупрежденията си и бе намалила степента на заплахата от „криза“ на „код жълто“.

— Може и да го направя.

ШЕСТНАЙСЕТА ГЛАВА

Нарамихме ските и тръгнахме към опашката за лифта. Очите на Хавиер се разшириха, когато ме видя пред будката. Той разтревожено погледна Тина.

Скай, миличка, не мислиш ли, че е раничко да се спускаш от върха? — попита Хавиер.

— Не, чувствам се в настроение — отвърнах, сдържайки усмивката си.

— Не се тревожи, Хавиер. Тя мисли, че има неоткрит талант.

Той закри билета с ръката си.

— Няма да ти го продам, Скай.

Завъртях очи.

— За Бога, Хавиер, не съм толкова глупава. Само ще се разходя с лифта. Тина ще се спуска по пистата. Той се засмя от облекчение.

— Чудесно. Тогава няма да ти взема пари. Но за да бъда сигурен, ще пазя ските ти.

Тина му показа сезонната си карта и се качихме в кабинката. Гледката беше зрелищна. Увиснахме за миг над покрива на къщата на семейство Бенедикт и после се понесохме над елите, докато преминахме над тях и се залюляхме над клисурата. Отдолу с лекота се спускаха скиори, дребни като мравки. След десетина минути слязохме на станцията на върха. Зед настаняваше пътници в кабинката за надолу. Екскурзиантите като мен бяха малко, затова нямаше да отнеме много време.

— Вземи си кафе. — Тина ме побутна към сергията. — Ще се срещнем долу на лифта след половин час.

— Добре. Забавлявай се.

Тя сложи ските на краката си и се изстреля от старта на професионалната писта.

— Кафе с мляко и една поничка, моля — казах на мъжа с лъщящо лице зад щанда.

— Не се ли пързаляш, мила? — попита той и ми подаде поничката в бял хартиен плик.

— За пръв път се качих на ски. Гола вода съм.

Човекът се засмя.

— Аз също. Затова сервирам кафе.

— Колко струва?

— Заведението черпи по случай първия ти ден със ските.

— Благодаря.

Зед изскочи зад мен, хвана ме през кръста и ме вдигна във въздуха. Изпищях.

— Как мина урокът?

— Изобщо не ставам за карането на ски.

— Да, помислих си го. — Той ме завъртя. — Имам само една минутка, преди да дойде следващата кабинка, достатъчно, за да си открадна една хапка от онова, което си купила.

— Това твоето момиче ли е, Зед? — попита продавачът.

— Да, Хосе.

— Защо винаги най-хубавите момичета са заети? Е, какво да се прави. — Той ми даде чашата с кафето и ми намигна.

Зед ме заведе в колибата си в началото на лифта. Чувахме скърцането и стържене на колелата, които движеха лифта. Вгледах се в лицето му, докато той проверяваше нещо на контролното табло — широките му рамене, когато посегна да поправи нещо на монитора, и гъвкавите мускули на ръцете му. По-рано не разбирах защо приятелките ми прекарват толкова много време да се възхищават на момчетата в предишното ми училище. Сега вече бях в техния клуб. Наистина ли беше мое това великолепно момче? Трудно ми беше да повярвам на късмета си.

— Откъде знаеш къде е кабинката? — попитах, докато Зед разсеяно отхапа от поничката. — Хей!

Той се засмя, дръпна пликчето далеч от обсега ми и посочи екрана. Редицата светлинки отброяваха, докато кабинките минаваха над стълбовете.

— Това ми показва, че имам четири минути.

Скочих, грабнах поничката от ръката му и облизах конфитюра.

— Обичаш сладко, а?

Забелязал си?

— Горещият шоколад с всички екстри ми го подсказа.

Отхапах един залък и му подадох поничката.

— Може да я изядеш.

Зед я изгълта и после отпи глътка кафе.

— Пфу! Мляко. Трябваше да се досетя. Необходимо ми е нещо, за да премахна лошия вкус. — Той почука с пръст по брадичката си, докато гледаше монитора. — Сетих се! — Зед се наведе и допря устни до моите. Почувствах странна тежест в тялото си, която ме караше да се вкопча в Зед или да се свлека в краката му. Той измънка от удоволствие и задълбочи целувката.

Прекъсна ни пристигането на следващата група скиори. За жалост, тя се състоеше предимно от хлапета от гимназията, които започнаха да удрят по вратата и да подсвиркват, като видяха какво става в колибата.

— Стига си се натискал, Зед! Пусни ни да слезем! — изкрещя момиче от часовете ми по биология.

— Долу лапите, момче! — изрева момче от дванайсети клас.

— Добре, добре — отвърна Зед и ме пусна да стъпя на краката си. Изглеждаше по-скоро доволен, отколкото смутен, докато моето лице изследваше всички нюанси на червения спектър.

Скиорите тръгнаха към пистите. Постоях със Зед десетина минути и после се качих на лифта за подножието на склона.

— Благодаря ти, че дойде — каза Зед, докато затваряше вратата на кабинката. — Още имаш малко захар по устните. — Той ме целуна нежно и оправи якето ми.

— Мисля, че пак ще ти дойда на гости. Струва ми се, че повече ми харесва да се возя на лифта, отколкото да карам ски.

— Пази се.

Ще се опитам. И ти се пази.

Тина упорстваше с уроците ми по ски дотолкова, че през уикенда преди Деня на благодарността аз вече можех да се придвижвам по детската писта, без да падам, докато стигна до края.

— Йо-хо! — Тя изигра кратък танц на място, когато успях. — Рицари джедаи, пазете се!

Изхлузих ските.

— Мисля, че все още не съм голяма заплаха за Империята.

— Това е начало. Не го подценявай. — Тина взе ските си. Тази неделя беше много по-облачно от първия път на склоновете. Времето беше в мрачно настроение и върхът на лифта не се виждаше. Наредихме се на опашката и видяхме, че зад гишето седи Сол.

— Здравейте, Тина, Скай. — Той пусна Тина да мине през въртележката, която обаче не изщрака за мен. Сол ме задържаше. — Днес няма смисъл да се качваш горе, Скай. Хавиер е дежурен. Дадох на Зед свободен ден, за да кара сноуборд.

— Ами, добре.

Кабинката щеше да тръгне всеки момент. Тина ми махна с ръка.

— Чакай тук. Бързо ще се спусна. Времето е твърде лошо, за да се мотая.

Отместих се встрани и другите от опашката влязоха в кабинката.

— Не можем да ви разделим със Зед, а? — попита Сол, който седна до мен на пейка в чакалнята, когато кабинката започна пътуването си нагоре по склона.

— Така изглежда — побутвах с крак снега. Имах странното чувство, че Сол ме подозира в нещо.

— Не искаме да ви се случи нещо лошо. — Той протегна дългите си крака и ми напомни за сина си.

— Знам. Всичко е спокойно, нали?

— Да. Не знаем какво да мислим. Иска ми се да вярвам, че заплахата е преминала, но съзнанието ми говори друго.

— Крият ли се?

— Така предполагам. Съжалявам, че ти се забърка в тази история. Онези хора знаят, че ако хванат един член на семейството ми, силите на всички ни ще намалеят. — Профилът му беше благороден, докато гледаше към планината, а изражението му — решително. Усетих, че Сол принадлежи на околния пейзаж по начин, характерен за малцина местни жители. Той беше в унисон с природата, част от мелодията. Планинецът — изправен като преграда между семейството си и опасността. — Виктор смята, че те не подбират кого нараняват — продължи Сол, — стига ние, останалите, да сме толкова осакатени емоционално, че да не можем да функционираме като екип. Затворил съм вкъщи всички, не само Зед. Но не можем да караме вечно така. Работата ни е трудна, а нашите момчета трябва да бъдат свободни, да изпуснат парата, да забравят. Не могат обаче да го направят, ако не им е позволено да се държат нормално.

— Знам, че трябва да стоят вкъщи. Зед ми каза. Но не е ли опасно той да е на открито, като кара сноуборд? А и Хавиер е сам в планината.

Сол махна петънце нечистотия от шева на джинсите си.

— Не се тревожи за момчетата. Имаме охрана. Сега знаем, че савантът използва предпазен щит, и сме наясно какво търсим. Онзи път в гората… може да се каже, че ни хванаха по бели гащи. Това няма да се случи отново. А ти внимаваш ли?

— Да. Не излизам сама. Сали и Саймън знаят, че трябва да са бдителни за хора, които не познаваме.

— Добре. Бъди нащрек. — Седяхме мълчаливо няколко минути. Тишината беше изпълнена с неизречени думи.

— Зед ви е казал, нали?

Сол хвана ръката ми.

— Карла и аз знаем. И сме изключително доволни. Не можахме да не забележим, че със сина ни се е случило нещо изключително важно. Заради теб, Зед и другите мислим, че е правилно да го пазим в тайна, докато бъде решен проблемът.

— Другите?

— Скай, мисля, че не разбираш в какво се въвличаш. Сега ти си приоритет номер едно за Зед, така както за мен е Карла. Това ще бъде трудно за другите. Ще им се стори нечестно, че най-малкият е намерил сродната си душа, докато те тепърва трябва да търсят своите. Ще се радват за него, но няма да са човешки същества, ако не завиждат.

Не искам да създавам проблеми на семейството ви.

Той потупа ръката ми.

— Знам. Само ни дай време да преживеем трудностите и те с нетърпение ще те приемат като една от нас.

— Но аз не знам почти нищо. Още свиквам със Зед. Не съм мислила за нищо по-нататък, освен за следващите няколко седмици.

Сол се усмихна многозначително.

— Не се безпокой, Скай. Всичко ще си дойде на мястото с времето. Не си взела под внимание, че това е дар от Бога и природата. Ще почувстваш каквото трябва, когато си готова.

Надявах се, че той е прав. Чувствата ми към Зед се засилваха, но все още не бяха достатъчни, че да мисля за обвързване до края на живота, каквото очакваха родителите му. Познавах се добре и съзнавах, че ще се измъкна, ако някой ме принуждава и притиска. Засега Зед, изглежда, проявяваше разбиране, но колко дълго щеше да продължи търпението му?

Много бях разочарована, че не видях Зед онзи следобед, въпреки че известно време се мотах в края на пистите. Тина се спусна бързо. Беше ядосана на някакъв сноубордист, който едва не се блъснал в нея на склона.

— Да не е бил Зед? — попитах притеснено.

— Не. Един кретен с надуто самочувствие и без мозък, иначе известен като Нелсън Опитваше се да ме смае. — Тя хвърли екипировката си в багажника на колата. — Готова ли си да се прибереш вкъщи?

— Да, благодаря. Значи Нелсън все още не те е убедил?

Тина спря пред вратата откъм шофьорското място.

— В какво? Че сме идеални един за друг? Моля те!

Е, добре, това не прозвуча обнадеждаващо, но аз знаех много добре какво е раздразнение и ми беше ясно, че не трябва да се застъпвам за него, когато Тина не беше в настроение. Наместих се на предната седалка. Тина превъртя ключа на стартера, но колата запали едва след няколко опита.

— Боже. Това не ми харесва. Сутринта работеше добре. — Тя превключи на задна скорост. — Боклук.

— Да разбирам ли, че любимият ти брат е разжалван?

— Можеш да се обзаложиш.

Криво-ляво се върнахме в града с изнервящото усещане, че колата ще ни остави всеки път, когато намалеше скоростта на някое кръстовище.

— Готова ли си да слезеш да буташ? — мрачно се пошегува Тина.

Стигнахме до главната улица, когато колата отказа.

— Тина, мисля, че е най-добре да я закараш на сервиз.

— Да, схванах посланието. — Тя зави в предния двор на бензиностанцията в Рикънридж. Работеха само помпите. Сервизът беше затворен в неделя. Автомонтьорът Кингсли, който беше дежурен на касата, излезе, когато чу давещия се двигател.

— Вдигни капака, миличка — каза той на Тина, надникна вътре и се почеса по главата. — Струва ми се, че алтернаторът се е повредил.

Това не изясняваше нещата.

Кингсли сигурно забеляза недоумяващите ни изражения.

— Алтернаторът зарежда акумулатора. Без него колата няма мощност.

— Умряла кола. — Тина ритна гумата.

— Временно умряла кола. Повредата не е фатална. Утре ще ти я поправя.

— Благодаря, Кингсли.

— Ще я избутам до работилницата. Може да оставиш нещата си в багажника.

Предадохме колата в способните ръце на Кингсли и останахме без превоз.

— Лоша работа — изпухтя Тина.

Знаех лек за това.

— Искаш ли да те почерпя кифла с шоколад?

Тя веднага се оживи.

— Точно от това се нуждая. Ти си добра приятелка, Скай.

Хапнахме набързо в кафенето. Успях да разубедя негодуването й срещу Нелсън, като изтъкнах, че той не е злонамерен, а само се престарава в опитите си да спечели вниманието й.

— Предполагам, но понякога се държи като голямо бебе — измърмори Тина. — Защо не порасне?

— Може би в момента се намира на остър завой в ученето.

Тя се ухили.

— Хей, кой сега е Йода?

Намръщих се, за да изглеждам като сбръчкан старец.

— Нелсън — добър. Трябва дадеш шанс.

Тина прихна да се смее.

— Я се скрий! Йода не говори с британски акцент!

Повдигнах вежда.

— Искаш да кажеш, че не приличам на него?

— Абсолютно не.

— Пфу, мразя високите момичета.

Излязохме от кафенето. Трябваше да се разделим и всяка да поеме по своя път. Стъмваше се. Лампите на главната улица светнаха и сенките станаха още по-тъмни.

— Благодаря за урока и съжалявам за колата ти — рекох и вдигнах ципа на якето си.

— Случват се такива неща. Ще видя дали ще мога да поработя допълнително в магазина, за да платя за ремонта. До скоро.

Бръкнах в джоба си и извадих мобилния си телефон, за да кажа на Сали и Саймън, че тръгвам към дома.

— Ало, Сали? Колата на Тина се повреди. Вървя по главната улица.

Чух тенекиена музика на фона и после се разнесе гласът на Сали.

— Сама ли си?

— Да. Знам, че не е идеалният вариант. Ще дойдеш ли да ме посрещнеш на половината път? Не искам да вървя сама.

— Тръгвам веднага. Ще се срещнем при магазина. Върви там, където има хора.

— Добре. Ще чакам вътре.

Пъхнах телефона в задния си джоб.

Разстоянието между кафенето и магазина беше петстотин метра и трябваше да пресека кръстовище със светофари. Зарадвах се, защото беше добре осветено и имаше много хора. Докато вървях нагоре по хълма, се запитах какво ли прави Зед. Сигурно вече не караше сноуборд, защото се беше стъмнило. Дали баща му щеше да му каже, че съм ходила до лифта, надявайки се да го видя?

Почти бях стигнала до кръстовището, когато чух стъпки на тичащ човек зад мен. Погледнах през рамо. Едър мъж с набола брада. Главата му беше обръсната, с изключение на дълга опашка от къдрава коса на тила. Дръпнах се настрана, за да му направя път да мине.

— Хей, изпусна това. — Той ми подаде кафява кожена чанта.

— Не, не е моя. — Стиснах по-здраво моята чанта, защото знаех, че червеното ми портмоне е вътре.

Мъжът ми се ухили, сякаш искаше да каже: „Не думай“.

— Странно, защото в нея има твоя снимка.

— Не е възможно. — Озадачена, аз взех чантата от него и отворих предната част. Оттам ме погледна лицето ми. Наскоро направена снимка със скрит фотоапарат на мен и Зед в училищния двор. Джобът на чантата беше претъпкан с банкноти, много повече, отколкото някога бях имала. — Не разбирам. — Погледнах онзи с опашката. В него имаше нещо отблъскващо. Бутнах чантата в ръцете му и отстъпих назад. — Не е моя.

— Твоя е, Скай.

Откъде знаеше името ми?

— Не е. — Побягнах.

— Хей, не искаш ли парите? — извика той и хукна след мен.

Стигнах до ъгъла, но по улицата минаваха толкова много коли, че не можех да рискувам да пресека, без да ме блъснат. Моментното ми колебание му позволи да ме настигне. Мъжът се приближи до мен и аз усетих, че нещо се заби в ребрата ми.

— Тогава нека ти обясня нещата по-ясно, сладкишче. Сега ще се качиш в колата, без да привличаш внимание към себе си.

Поех си дъх, за да изкрещя, и се дръпнах от ръката му.

— Направиш ли го, ще стрелям. — Той отново ме сръга в ребрата с нещо, което чак сега осъзнах, че е пистолет.

До нас, изсвирвайки с гуми, спря черен джип с тъмни стъкла.

— Качвай се.

Всичко стана толкова бързо и плавно, че нямах възможност да измисля план за бягство. Мъжът ме набута на задната седалка, навеждайки главата ми, и затвори вратата. Джипът потегли.

„Зед!“ — изкрещях наум.

— Тя използва телепатия — каза мъжът на предната седалка, който седеше до шофьора. Наближаваше трийсетте и имаше къса червеникава коса и лунички на лицето.

„Скай? Какво става?“ — веднага отговори Зед.

— Хубаво. Съобщи му, че те държим, скъпа. Кажи му да дойде да те вземе. — Пътникът отпред имаше силен ирландски акцент.

Незабавно прекъснах връзката със Зед. Похитителите ме използваха, за да изкарат навън семейство Бенедикт.

— Тя го блокира — докладва червенокосият.

Главорезът на задната седалка ме хвана за врата. Зърнах мама, която чакаше пред магазина и изваждаше мобилния си телефон. Моят телефон в задния ми джоб започна да звъни.

— Той ли е? — попита горилата. — Хайде, отговори.

Може би нямаше да ми позволи да говоря, ако знаеше, че е майка ми. Извадих телефона от скиорския си клин, но той го грабна от ръката ми и натисна бутона за свързване.

— Тя е при нас. Знаеш какво искаме. Око за око, зъб за зъб. Двама Бенедикт за двамата наши. — Мъжът прекъсна връзката и после смъкна стъклото и изхвърли телефона ми. — На кого му трябва телепатия? Това би трябвало да свърши работа.

— Не бяха те, а майка ми. — Започнах да треперя. Вцепенението от шока преминаваше и се превръщаше в смразяващ страх.

— Няма значение. — Мъжът повдигна рамене. — Тя ще каже на семейство Бенедикт.

Чувах жуженето на гласове, които се опитваха да стигнат до мен — не само на Зед, но и на останалите от семейството.

Не се сдържах и отговорих: „Помогнете ми! Моля ви!“

Но после шумът утихна и заглъхна.

— Позволих й да предаде една сърцераздирателна молба. — Червенокосият потърка челото си. — Но онези Бенедикт удрят по щита. Да се махаме оттук.

Той беше савантът.

— Това беше грубо, О’Халоран. Оставил си ги да чуят последните думи на момиченцето и после си прекъснал връзката? — изсмя се главорезът.

— Да, и мисля, че това беше хубав щрих. Предизвиква сълзи в очите, нали? — Той се обърна и ми намигна. — Не се безпокой, мила моя, те ще дойдат за теб. Семейство Бенедикт не изоставят своите.

Свих се на кълбо и обвих с ръце коленете си, поставяйки колкото е възможно повече разстояние между себе си и похитителите. Затворих очи и се съсредоточих да намеря път през щита.

— Престани! — троснато заповяда О’Халоран.

Отворих очи. Той ме гледаше гневно в огледалото. Бях успяла да му повлияя с опитите си, но не знаех много неща за савантите, за да използвам наученото.

— Ще кажа на Гейтър да те цапардоса, за да изпаднеш в безсъзнание, ако го направиш отново — предупреди ме О’Халоран.

— Какво прави? — попита Гейтър с конската опашка.

О’Халоран пак потърка слепоочията си. Моята атака и нападението на семейство Бенедикт срещу щита му се отразяваше.

— Тя е бебе савант. Нямам представа защо тя не знае какво да прави със способностите си, но има такива. Телепат е.

Главорезът се притесни.

— Какво други прави?

О’Халоран повдигна рамене пренебрежително.

— Нищо, доколкото разбирам. Не се тревожи. Тя няма да те нарани.

Гейтър се страхуваше от саванти? Ставахме двама. Но си струваше да го знам — не че в момента можех да направя нещо. О’Халоран беше прав — аз бях бебе от гледна точка на савантите. Ако исках да си помогна, за да се измъкна от тази каша, трябваше да порасна много бързо.

Пътувахме повече от час. Бях преминала състоянието на пълен ужас и сега чувствах притъпяваща безнадеждност. Бяхме твърде далеч от Рикънридж, за да ни настигне някой.

— Къде ме водите? — попитах.

Гейтър се изненада, като ме чу да говоря. Останах с убеждението, че аз съм само средство за постигане на целта — да хванат семейство Бенедикт — и че никой в колата не ме смята за човек.

— Да й кажа ли? — обърна се той към О’Халоран.

Савантът кимна. Той мълчеше, водейки битка на невидим фронт, докато семейство Бенедикт отчаяно се опитваха да разчупят щита му.

— Водим те при шефа, сладкишче. — Гейтър извади пакетче дъвка от предния си джоб и ми предложи да си взема. Поклатих глава.

— Кой е шефът ви?

— Скоро ще разбереш.

— Къде е той?

— На другия край на пътуването със самолета. — Той посочи самолет, който чакаше на тармака на малко провинциално летище.

— Ще летим?

— Със сигурност няма да вървим пеш до Лас Вегас.

Самолетът…

Джипът спря до самолета. Гейтър ме издърпа навън и ме бутна нагоре по стълбичката. Излетя веднага и се отправи на юг.

СЕДЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Стаята ми беше на последния етаж на недовършен небостъргач хотел в улицата на Лас Вегас, известна като Стрип. Знаех къде се намирам, защото никой не ми пречеше да гледам през грамадния прозорец от тавана до пода. Небето беше озарено от светлините на казината — неонови палми, пирамиди, влакчета на ужасите, всичките блестящи с безумни обещания. Отвъд този тънък пласт лудост, покрай блещукащите предградия, беше пустинята — тъмна и мъдра. Допрях чело до студеното стъкло, опитвайки се да успокоя водовъртежа от чувства, който бушуваше в мен. Главата ми се въртеше.

След дългия полет кацнахме на някакво летище и ме наблъскаха в друга черна кола, този път лимузина. Надеждите ми да избягам от Гейтър и О’Халоран рухнаха, когато влязохме в подземен паркинг и ме прехвърлиха в хотела с частен асансьор. Замъкнаха ме в мансардата, оставиха ме в стаята ми и ми казаха да си лягам. О’Халоран ми обясни, че засега моето участие е свършило, и ме посъветва да си почина.

Да си почина? Ритнах бялото кожено кресло, поставено до прозореца. Петзвездният хотел беше затвор. Можеше да си вземат телевизора с плосък екран, банята с джакузи и голямо легло с балдахин и да си ги заврат… Имах няколко творчески идеи къде.

Тъй като не ме бяха наранили физически, в момента не се тревожех за съдбата си. Най-мъчителна беше мисълта, че Зед и родителите му преживяват същински ад. Трябваше да им изпратя съобщение, че съм добре. Вече бях опитала по телефона и не се изненадах, че линията е прекъсната. Вратата беше заключена и от тази височина не можех да привлека вниманието на никое живо същество, освен на птиците. Оставаше телепатията. Зед така и не беше отговорил на въпроса ми дали може да разговаря с братята си в Денвър, но беше успял да се свърже с мен през трите километра между домовете ни. Възможно ли беше да общуваме през стотиците километри между Колорадо и Невада? Дори не знаех на какво разстояние сме един от друг.

Потърках глава, спомняйки си за болката, която изпитвах, докато водех онзи „местен“ телепатичен разговор. Трябваше да имам предвид и О’Халоран Дали поддържаше щита си сега, когато бяхме извън обхват? Той знаеше, че имам малко способности като савант, затова вероятно не очакваше да опитам нещо толкова амбициозно, но ако взимаше предпазни мерки и засечеше непохватните ми опити, О’Халоран щеше да се вбеси и можеше да ме накаже.

В далечината лумнаха фойерверки, част от нощно увеселение в някои от другите казина хотели. Моят хотел се наричаше „Гадателката“. Виждах отражението на кристалната топка, която се въртеше на покрива, в стъклата на сградата на отсрещната страна на улицата. Само част от нея беше завършена. Над останалата част стояха като стражи кранове. Офисите, апартаментите и търговските центрове чакаха края на рецесията, за да бъдат скелетите им облечени в нещо по-привлекателно от железни греди. Върху купчините боклуци, осеяли строежа вдясно, бяха избуяли плевели, които показваха откога е замразен строителният проект — нещо, което собственикът не беше предвидил, въпреки името на хотела. Може би е трябвало да се обърне към савант, който да го посъветва.

Увих ръце около тялото си. Зед ми липсваше толкова осезаемо, че се изненадах. За разлика от него аз не знаех какво ще ми поднесе бъдещето. Трябваше да рискувам и да обезпокоя О’Халоран, но можех да увелича шанса си, като избера момент, когато той би трябвало да спи. Погледнах часовника си. Беше полунощ. Реших да действам в малките часове.

Извърнах се от прозореца и огледах стаята си, търсейки нещо, което би ми помогнало. Бях съблякла скиорския екип, защото ми стана много горещо, и бях надянала хотелския халат, но ми трябваха дрехи, защото се чувствах в неизгодно положение само с дългата хавлия. Върху едната възглавница имаше спретнато сгъната нощница. Разгънах я. На нея беше избродирана емблемата на хотела и изглеждаше като нещо, което човек би си купил от магазин за подаръци. Питайки се дали някой се беше сетил да остави още дрехи, аз отворих гардероба и открих купчина наредени тениски и къси панталони. Означаваше ли това, че похитителите очакват да остана тук известно време?

Всичко това ми идваше в повече и ми беше трудно да го възприема. Чувствах се не на място и не бях в състояние да се съсредоточа. Чудесният контакт с висока разделителна способност, който имах със Зед, се беше разпаднал, и ме бе запратил обратно към навиците ми да си представя сцени от комикси и да виждам убити цветове и несвързани образи. Едва сега, когато ни деляха стотици километри, осъзнах, че съм свикнала с присъствието му и го приемам почти безрезервно. Въпреки че не можехме да прекарваме много време заедно, аз имах увереността, че той е близо до мен. Зед ме беше променил и правеше по-малко страшно онова, което научавах за света на савантите. Сега бях отворена за всички страхове и безумни догадки какво ще се случи. Зед беше моят щит, а не онези, които мислено се упражнявах да изграждам.

Не разбирах, че той се държи като моя сродна душа, а сега беше твърде късно да му го кажа. Или може би не беше. Вероятно можех да се свържа с него. Обземаше ме умора. Погледът ми се замъгли и трябваше да се хвана за вратата на гардероба, защото се олюлях. Ако исках да имам енергия за плана си, трябваше да поспя. Дори няколко часа щяха да бъдат от значение. Бързо нахлузих нощницата, нагласих будилника и легнах между копринените завивки.

Неоновите светлини все още пулсираха навън, когато будилникът ме събуди три часа по-късно. В небето над града кръжеше полицейски хеликоптер, който отлетя на север. На улицата долу продължаваха да се движат коли и хотелски микробуси и комарджиите не желаеха или не можеха да спрат дори в този ранен час на утрото. Наплисках със студена вода очите си, за да проясня съзнанието си.

Беше време да рискувам и да разбера дали О’Халоран спи. Надявах се, че отвличането е направило изтощителен деня му.

„Зед?“

Нищо. Изследвах мрака в главата си, усещайки отсъствието на заглушаващата пелена, която ме беше обвила в джипа. Това ми вдъхна надежда, че О’Халоран е спуснал щита си.

„Зед? Чуваш ли ме?“

Нямаше отговор. Притиснах пръсти до слепоочията си, за да се съсредоточа. Вероятно и Зед спеше.

Не, не би заспал. Сигурно не можеше да заспи, като знаеше, че съм отвлечена, и се напрягаше да чуе нещо от мен. А може би се опитвах да направя нещо невъзможно.

Започнах да крача из стаята. Пръстите на краката ми потъваха в дебелия, мек килим.

Или може би не знаех как да го направя. Замислих се за нещата за телепатията, които ми беше разказал Зед и как неволно е установил връзка с мен. Той беше казал, че аз съм мост.

Вероятно телепатията беше като изграждане на щит, само че в обратния ред? Отваряне и изграждане на връзка вместо затваряне и издигане на прегради?

Опитах отново, представяйки си, че строя тънък, извит мост между моето съзнание и съзнанието на Зед. Видях го като изображение, което излиза от рамката на комикс и разчупва условностите, за да преодолее разстоянието до следващата картинка.

След час на напрегнато мислене, от което ме заболя главата, аз почувствах промяна, лек поток от енергия в другата посока.

„Зед?“

„Скай?“ Мислите му звучаха слабо и ту се появяваха, ту чезнеха като нишка от паяжина, танцуваща на вятъра.

„Аз съм в Лас Вегас.“

Шокът му беше пределно ясен.

„Не може да бъде… Как… Лас Вегас?“

„Ти ми кажи. Ти си савантът.“

„… чудо…“

„Добре съм. Държат ме на последния етаж в хотел «Гадателката».“

„Не те чувам… Прекъсва…“

„Гадателката. Последният етаж.“

Главата ми се пръскаше от болка от поддържането на моста, но аз бях твърдо решена да предам съобщението.

„Обичам те.“

Зед не ме чуваше. Повторих къде се намирам.

„Обичам те… Ще дойда за теб.“

„Не!“

„По-лесно е от по-близо.“

„Не, не. Това е клопка.“ Мостът се разпадаше. Чувствах го как рухва. Стомахът ме присвиваше и главата ми пулсираше. Само още един миг.

„И аз те обичам, но не идвай. Те искат точно това.“

„Скай!“ Той беше усетил, че връзката прекъсва, заглушавайки последните ми думи.

„Зед.“

Свлякох се на пода. По гърба ми се стичаше пот. Гадеше ми се. Запълзях към банята и повърнах. Въпреки че треперех, почувствах се по-добре. Довлякох се до леглото, паднах по лице върху завивките и заспах.

ОСЕМНАЙСЕТА ГЛАВА

Събудих се едва в средата на утрото. Небето беше светлосиньо през тъмните стъкла и пухкави облачета изпъстряха безупречната му повърхност. Чувствах се вцепенена. Измих си зъбите с предоставените от хотела четка и паста и се облякох. Струваше ми се странно да нося къси панталони посред зима, но климатикът в хотела се грижеше вътре винаги да бъде лято. Стомахът ми къркореше. Прегледах съдържанието на минибара и си взех шоколадова бисквита и кока-кола, а после седнах да чакам. Бях в разгара на криза, но нещата бяха странно спокойни. Окото на бурята.

Не рискувах отново да се свържа със Зед. О’Халоран вероятно беше буден и аз не знаех достатъчно за изграждането на щит, за да опитам. Само се надявах, че Зед е получил съобщението ми да не идва. Трябваше ни план за бягството ми, а не втори заложник.

На вратата се почука. Не очаквах такава вежливост от страна на похитителите. В стаята влезе Гейтър, който носеше поднос.

— Ставай, сладкишче. Добре ли спа?

— Не съвсем.

Той не обърна внимание на отговора ми и остави подноса на масичката до прозореца.

— Закуска. Яж бързо. Шефът иска да те види.

Не бях сигурна дали ще мога да хапна нещо. Реших да не ядосвам Гейтър с отказа си да се подчиня на такава дреболия и повдигнах капака. Не, щеше да ми се догади от яйцата. Отпих от портокаловия сок и изгризах една препечена филия. Гейтър не излезе от стаята. Стоеше до прозореца и се преструваше, че стреля по птиците, които летяха над сградите, показвайки ми опашката си, завързана с кожена лента. Изглеждаше във весело настроение, съвсем не нервен за участник в отвличане. Хрумна ми, че организаторът на похищението сигурно контролира хотела, иначе Гейтър нямаше да е толкова спокоен, че ме държат тук.

— Нахраних се, благодаря — казах и станах. Фактът, че щях да се срещам с шефа, не вещаеше нищо добро за плановете им за мен. Опитах се да измисля сценарий, в който не ме убиват, за да не ги разпозная, но не можах да си представя такъв.

— Добре, да вървим. — Той ме хвана за рамото и ме изведе в коридора. Завихме наляво, минахме покрай асансьора и отидохме в чакалнята. Макар че стъклата бяха матирани, видях хора, седнали около маса в заседателна зала. Гейтър почука веднъж, изчака да светне зелената лампичка и после влезе, като ме влачеше след себе си.

Страхът изостри образите. Помъчих се да възприема колкото мога повече информация в случай че по някакво чудо бъда освободена. Около масата седяха трима души. Погледът ми беше привлечен от най-възрастния — мъж с боядисана черна коса и тъмен слънчев загар, който натискаше бутоните на блекберито си. Костюмът му беше дизайнерски, въпреки че изборът му на вратовръзка не беше сполучлив — мандариновият й цвят не подхождаше на кожата му. Той седеше начело на масата. От другата му страна бяха по-млад мъж и жена. Фамилната прилика беше силна и аз предположих, че те са му деца или близки роднини.

— Ето я, господин Кели. Ще чакам навън. — Гейтър ме побутна към масата и излезе.

Господин Кели ме гледа мълчаливо известно време, допрял един до друг върховете на пръстите си. Другите очевидно го чакаха да направи първия ход и това ме оставяше безпомощна. Знаех само, че семейство Бенедикт са помогнали за осъждането на двама от фамилията Кели. Съдейки по самоуверената му позиция начело на масата, предположих, че гледам известния Даниъл Кели, главата на бизнес империята Кели, човекът, чието лице се появяваше на деловите страници в пресата по-често от Доналд Тръмп и Ричард Брансън, взети заедно.

— Ела тук. — Кели ми направи знак да се приближа.

Без желание заобиколих масата.

— О’Халоран каза, че си савант.

— Не знам. — Пъхнах ръце в джобовете си, за да прикрия факта, че треперят.

— Савант си. Виждам го. Колко жалко, че си забъркана в тази история. — Той ми отправи усмивка, която не изразяваше абсолютно никакво съжаление, разкривайки невъзможно равни зъби.

Мъжът вдясно от него се размърда.

— Татко, сигурен ли си, че Бенедикт ще се предадат срещу нея?

— Да, ще се опитат. Няма да се сдържат да не се помъчат да предпазят невинно момиче като нея.

По-младият Кели си наля чаша кафе.

— Ами полицията? Сигурно вече са се включили.

— Няма да могат да я проследят до нас. Пък и тя ще им каже точно каквото й наредя. — Господин Кели се облегна назад на стола. — Интересно. В съзнанието й има тъмни петна.

Разтревожена, отстъпих назад. Той някак четеше мислите ми. Зед ми беше казал, че издавам твърде много за другите саванти. Бързо започнах да изграждам защитни стени.

Той лениво забарабани с пръсти по масата.

— Тюркоазени. Момичешки цвят, не мислиш ли?

— Но не са много силни — отбеляза младата жена, която имаше мазния вид на дива котка, красива, но смъртоносна. — Мога да ги разруша, татко.

— Не, още не я искам сломена.

Светът ми се продъни. Бенедикт мислеха, че е замесен само един савант, и не очакваха, че семейство Кели имат способности като техните. Нещата изведнъж се усложниха много повече.

— Чудиш се какво ще правим с теб, нали, Скай? — Кели протегна ръка към мен. Лицето му се намръщи от неудоволствие. Имаше такъв вид, сякаш страдаше от силно разочарование и искаше и другите да страдат заедно с него.

Предпочитах да докосна змия, затова не извадих ръцете си от джобовете.

— Няма да те убием, ако това си мислиш. Ти не си наш враг. — Той спусна ръката си. — Аз съм бизнесмен, а не убиец.

— Тогава какво ще правите с мен?

Кели стана и оправи сакото си. Приближи се до мен и ме заобиколи, преценявайки ме като художествен критик, на когото показват нова творба. Присъствието му стържеше по нервите ми като дисхармонична музика.

— Ти ще станеш моя много добра приятелка, Скай. Ще кажеш на полицаите, че нито аз, нито семейството ми имаме нещо общо с отвличането ти и че две от момчетата Бенедикт са те похитили за техните отвратителни и зли цели — Той се усмихна злорадо. — Знаеш колко лесно могат да сгрешат савантите — толкова много сила, толкова тънка връзка със здравия разум. Фактът, че те умират, докато опитват да ти попречат да избягаш, не е трагедия, но спестява на американските данъкоплатци парите да ги държат в затвора до края на живота им.

— Харесва ми — обади се младият мъж. — Мисля, че е по-добре да ги опозорим, отколкото да ги убием.

— Знаех, че ще ти хареса, Шон. Казах ти, че може да разчиташ на мен да измисля подходяща отплата за чичовците ти.

Зяпнах ги.

— Вие сте луди! Никога няма да ме принудите да кажа на полицията такава лъжа дори ако ме заплашвате! И няма да ви позволя да убиете Зед… или братята му! Няма!

Гневът ми се стори смешен на Кели.

— Каква забавна малка чужденка, нали? Съска и плюе като разгневено котенце и е почти толкова заплашителна. — Той се засмя. — Разбира се, че ще кажеш каквото ти заповядам, Скай. Виж, това е моята дарба. Ще помниш онова, което аз искам да помниш. Хората го правят, например надзирателите, които много скоро ще освободят братята ми от затвора, като мислят, че са получили заповед от губернатора. Няма смисъл да се противиш. Аз съм добър в пречупването на волята на другите хора. Забогатял съм от това и ти няма да направиш изключение.

О, Боже, той беше като Виктор. Но наистина ли можеше да ме накара да кажа и да направя нещо толкова нехарактерно за мен? Разбирах, че да накара двама надзиратели да изтълкуват погрешно дълга си, може би е възможно, но нямаше да ме убеди да се съглася с изфабрикуването на цяла сложна лъжа, абсолютно противоречаща на доказателствата. Можех ли да се забравя дотолкова, че да предам Зед, моята сродна душа?

Затръшнах тази мисъл дълбоко зад всичките прегради в съзнанието си. Кели не трябваше да научава какво представлява Зед за мен, защото безмилостно щеше да използва тази слабост, знаейки какво биха направили за другата си половина савантите.

„Абсолютно гениално, Скай — упрекнах се. — Какъв момент само да приемеш Зед за своя сродна душа.“

И преди се страхувах, но сега бях направо ужасена.

— Виждам, че започваш да вярваш, че мога да го направя. — Кели пъхна блекберито в джоба си. — Не се тревожи. Няма да страдаш. Ще мислиш, че казваш истината. Разбира се, ще трябва да те държа близо до мен, за да съм сигурен, че ще продължаваш да пееш същата песен година и нещо, докато всички забравят, но ние ще се погрижим за това, нали, Мария?

Младата жена кимна.

— Да, татко. Може да й намерим място като прислужница в някой хотел, когато тя напусне гимназията и заживее в Лас Вегас. Спомените за Рикънридж ще бъдат твърде болезнени, за да се върне там.

— Но родителите ми… — Това беше по-лошо от кошмар.

Кели въздъхна неискрено.

— Те ще имат чувството, че не са успели да те защитят, и аз ще ги убедя, че искат да ти дадат време да се оправиш след травмата. Знаем всичко за тях и за осиновяването ти — и колко крехко е психическото ти състояние. Убеден съм, че те ще бъдат твърде заети с кариерата си, за да се тревожат много, стига да им кажеш, че си щастлива. А ти ще им го кажеш.

Откъде знаеше толкова много Кели?

— Разказваш какъв ще бъде животът ми.

— По-добре е, отколкото да те убия, а това е единствената възможност за избор.

Шон се приближи до баща си. Беше една глава по-висок от него, но много по-дебел, и шкембето му се изливаше над тънкия кожен колан, който придържаше широките му панталони. Имаше мустак а ла Зоро, който изглеждаше смешно на човек само няколко години по-голям от мен, сякаш някой му го беше нарисувал на шега, докато е спял, а той още не е забелязал.

— Ти каза, че в нея има тъмнина?

Кели се намръщи.

— Не я ли усещаш?

Шон хвана ръката ми, доближи я до носа си и помириса дланта, като затвори очи, сякаш се опитваше да долови лек парфюм. Помъчих се да я дръпна, но той я стисна още по-силно.

— Да, сега я усещам. Чудесни пластове на болка и изоставяне.

Почувствах, че паниката ми се засилва, докато Шон ме докосва. Спокойствието, което се борех да запазя, се разкъса като хартия на разопакован подарък.

— Защо не ми я дадеш? Ще ми достави удоволствие да източа чувствата й. Усещам, че тя ще ми гарантира часове на забавление.

Даниъл Кели се усмихна отстъпчиво на сина си.

— Толкова ли е силна емоционалната й енергия?

Шон кимна.

— Не бях чувствал такова нещо.

— Тогава може да я имаш, след като тя изпълни целта си със семейство Бенедикт. Само гледай да е добре, за да убеди семейството си, че е тук по собствена воля.

— Ще се погрижа за това. — Шон Кели целуна дланта ми и пусна ръката ми. Потреперих от погнуса и я избърсах в късите си панталони — Хмм. — Той облиза устни. — Ти и аз ще се опознаем много добре, сладка моя.

— Какъв си ти? — Увих ръце около тялото си и отстъпих към прозореца. Исках да изкрещя в лицето му, но това само щеше да им покаже колко съм уплашена.

Мария Кели нетърпеливо завъртя очи.

— Брат ми е рудокопач на чувства и се забавлява, като извлича емоции от мозъците на другите хора. Трябва ми нова прислужница, татко. Не е честно. Не е добро за бизнеса. Тя няма да ни е от полза, ако Шон я обсеби, и ти го знаеш. Последната издържа само един месец, преди да се наложи да се отървем от нея. — Гласът й се извиси в хленч.

— Ще ти се реванширам, скъпа. — Даниъл Кели наложи авторитета си върху ситуацията, като рязко замахна с ръка. — А сега, достатъчно по този въпрос. Трябва да започна да обработвам гостенката ни. Полицията вече я търси и източникът ни съобщи, че семейство Бенедикт са напуснали базата си. Време е властите да се насочат към тях. Хайде, Скай. Искам да запомниш нещо. — Даниъл Кели се огледа за мен, но аз вече бягах. Нямаше да се предам покорно на мисловната му манипулация.

— Шон! — изрева той.

Бях по-бърза от дебелата мазна поничка. Минах през няколко врати и хукнах към асансьорите, надявайки се да намеря някой да чака на етажа или поне стълбището. Бях забравила обаче кой е навън. Стигнах само до коридора, когато Гейтър ме сграбчи. Хвана ме и ме повали на земята, изкарвайки въздуха от белите ми дробове. Главата ми се удари в плочките, но аз продължих да ритам и да хапя. Той ме задържа на една ръка разстояние от себе си и ме разтърси.

— Престани, сладкишче. Ако правиш каквото казва шефът, няма да пострадаш.

От главата ми закапа кръв. Зрението ми се замъгляваше.

— Доведи я тук — заповяда Кели.

Гейтър ме завлече в заседателната зала.

— Не се ядосвайте много, господин Кели — помоли го той. — Момичето се уплаши, нищо повече.

— Напротив, изобщо не съм ядосан. Тя е играчка в ръцете ни. — Кели погледна лъскавия си часовник „Картие“. — Когато я предадем на властите окървавена, те ще й повярват с още по-голяма готовност. А сега я сложи да седне. Започвам да я обработвам. — Той беше напълно студен и се държеше така, сякаш аз бях само поредната скучна точка от дневния му ред, с която трябва да се занимава.

Опитах се да го одраскам и да се освободя.

— Не, остави ме на мира!

Гейтър ме блъсна на един стол и ме завърза с еластични пластмасови белезници. Дори не можах да избърша кръвта от лицето си и трябваше да я оставя да се стича по брадичката ми и да капе по гърдите ми. Цялата треперех.

— Тя е в шок — с отвращение каза Мария. — Няма да вкараш много в мозъка й, когато е в това вцепенено състояние.

Шон се промъкна зад мен, сложи ръце на раменете ми и вдъхна дълбоко.

— Не е вцепенена. Прекрасно — страх, гняв и ужасяващо очакване — чудесна комбинация.

Мария блъсна ръцете му.

— Недей. Засилваш чувствата й Не искаме да изпадне в кататония.

— О, не. В нея има твърде много борбеност, за да поеме скоро по този път.

Гейтър неспокойно пристъпи от крак на крак.

— Ще й правите ли онова нещо с ума, господин Кели?

Бизнесменът вдигна глава.

— Не ми се струва правилно — смотолеви Гейтър.

Мария го блъсна настрана.

— Колко си жалък! Знаем, че мразиш способностите ни, но не забравяй кой ти плаща заплатата, Гейтър.

— Трябваше да ми позволите да застрелям двамата Бенедикт — измърмори той.

— Само че не улучи — язвително каза Мария. — Всичко това ми омръзна, татко. Може ли да продължим? Трябва да прегледам описа на спалното бельо.

Даниъл Кели хвана главата ми и я стисна. Почувствах как присъствието му прониква в мен и се опитва да вземе превес. Сливане и придобиване. Издигнах защитните си стени и се представих как трупам тоалетката, леглото и всичко, което мога да докопам, за да му попреча да преодолее щита ми Не можах да не съзра картини на онова, което той се опитваше да втълпи в съзнанието ми. Кели ми внушаваше как Зед и Хавиер ме подмамват на улицата и ме затварят в багажника на очукана стара кола. Държат ме там, докато се преструват, че ме търсят, и после ме откарват под носа на местната полиция. Затварят ме в изоставен склад, подиграват ми се, че съм повярвала, че Зед ме обича, измъчват ме…

Не! Треснах вратата пред внушенията му. Никой Бенедикт не беше направил подобно нещо и не би го сторил на никого. Помни истината. Гейтър и О’Халоран Самолетът. Хотелът. Мисли къде си.

„Бенедикт те мразят. Зед е твърде хубав за теб — готин и красив — и, разбира се, че те лъже. Ти го подозираше. Той те използва. Зед и Хавиер постъпват така с момичетата. Те трябваше да бъдат спрени, полицай. Наложи се да ги застрелям. Използвах техния пистолет.“

Не, не, не. Чувствах, че мозъкът ми се огъва под натиска на атаката. Не съм убивала никого.

Образът на пистолета в ръката ми беше ясен и ярък, до изгризаните ми нокти.

Това не съм аз. Зед и Хавиер са живи. Не съм ги застреляла. Отворих очи.

— Ще застреляте Зед и брат му?

Даниъл Кели не можа да скрие шока си, че съм се изплъзнала от контрола му. Големият му пръстен с печат се заби в лицето ми, предизвиквайки сълзи в очите ми.

— Ти може и да не натиснеш спусъка, но ще си мислиш, че си го направила.

Образите отново нахлуха в съзнанието ми, ярки червени, мастилено черни, въртящи се основни цветове. „Тежестта на пистолет на дланта ми Зед умря от ръката ми Хавиер също. Аз съм убийца, въпреки че беше при самозащита.“

Не.

„Да. Това се случи. Сгреших за тях. Семейство Бенедикт са извратени. Те искат да измъчват онези, които попаднат в ръцете им. Всичките са извратени, много извратени.“

Не е вярно. Не е истина.

Изгубих съзнание.

През следващите няколко часа винаги, когато се свестих, имах чувството, че в мозъка ми дращят парчета стъкло. Не можех да разсъждавам ясно. Струваше ми се, че съм била подложена на няколко сеанса и Даниъл Кели държи главата ми, а черните му очи изгарят съзнанието ми. Понякога там беше и Шон, който изсмукваше остатъците от нещастието ми и влошаваше нещата. Кели беше ядосан, че аз все още се съпротивлявам, но накрая се обърках толкова много, че умът ми закрещя да поема по лесния път и да се съглася с онова, което той настояваше, че е истината.

— Разкажи ми пак какво се случи, Скай — заповяда той за стотен път.

— Ти… ти ме спаси. — Преди очите ми пробягнаха образи как той пристига в болница, за да ми предложи утеха след кървавата баня в склада. Кели беше дошъл да помогне на родителите ми, беше ни осигурил частна стая и я бе платил. Беше чул по новините за случилото се и бе проявил голяма щедрост към клетото английско семейство.

— Точно така. И кой те отвлече от улицата?

— Бенедикт. Те са извратени и зли. — Не. Да. Не знаех. — Искам да се прибера у дома.

„Не, не искаш. Ти искаш да стоиш тук, в Лас Вегас, където се чувстваш в безопасност.“ В съзнанието ми си проби път образ — стая с подсилени врати и прозорци с решетки, където никой не може да ме достигне.

— Чувствам се в безопасност.

„С хората, които ти помогнаха. Шон е много мил.“

— Мил. Гейтър е мил. Той ми донесе закуска. Попита дали ме боли нещо.

„Не Гейтър. Моят син, Шон. Той ще ти помогне да се възстановиш.“

— Така ли?

„Да, ще извлече лошите чувства от теб.“

Кимнах. Това звучеше добре. Не исках да чувствам нищо.

В стаята влезе Мария, а зад нея — О’Халоран и Гейтър.

— Готова ли е? Бавиш се твърде много. Бенедикт вече са в града и отвратителният Виктор е поискал съдебна заповед, за да претърси имотите ни.

Даниъл Кели ощипа брадичката ми.

— Да, мисля, че е готова. Лекото объркване ще я направи по-убедителна. Сложете я на позиция и после изпратете съобщение на Бенедикт, че могат да я намерят в склада на старото летище. Двете момчета трябва да дойдат, иначе сделката се отменя.

— Няма да дойдат. Останалите няма да им позволят.

— Ще се престорят, че са сами, и това ще бъде достатъчно. Другите ще бъдат твърде далеч, за да спрат онова, което ще се случи. Ние ще се обадим на полицията. Малко объркване между агенциите винаги помага.

Хванах се за главата. В това нямаше логика. Всичко това вече се беше случило, така ли? Била съм в склада и знам кой е застрелян. Ръцете ми бяха окървавени.

Мария се усмихна.

— На нашия малък савант й е трудно да си изясни фактите.

— Всичко ще бъде наред. Тя трябва само да седи тук с пистолета в ръката, докато ФБР и полицията спорят защо се е стигнало до това положение. О’Халоран, блокира ли телепатията?

Той кимна.

— Ще я държи, докато тя се приближи до някого от тях.

— Премахни ги бързо. Сложи пистолета в ръката й и се махни, преди да пристигнат ФБР и полицията. Искам да се чудят какво се е случило.

— Добре, шефе.

Кели изпука кокалчетата на пръстите си.

— След днешния ден Мрежата на савантите ще знае, че никой, който се закача с моите хора, не се измъква невредим. Ще ни оставят на мира. А сега, Скай, довиждане, докато се срещнем отново за пръв път в болницата. „Когато кажа ключовата дума, забравяш всичко, което се е случило от вчера, и помниш само онова, което аз съм ти казал.“

Гейтър ми се извини, докато завързваше краката ми и ме оставяше да седя насред празния склад.

— Прави каквото ти казвам и всичко ще свърши — рече той и прибра косата ми зад ухото.

Треперех, въпреки че бях със скиорския си екип. Тялото ми се държеше така, сякаш имаше треска, която искаше да отхвърли. Нищо не беше наред. Гейтър зае позиция на няколко крачки зад мен и се скри зад преграда от кашони. Чух го, че провери пълнителя на пистолет.

Дали беше дошъл, за да ме защитава? Не можех да си спомня. Дори не бях сигурна кой е той. Какво ми ставаше? Мозъкът ми беше като памук.

След цяла вечност в отсрещния край се чу тътрене на крака. Плъзгащите се врати се открехнаха няколко сантиметра.

— Ние сме. Дойдохме сами, както поискахте — каза Хавиер Бенедикт. Моят враг.

— Какво направихте със Скай? Добре ли е тя? — попита брат му Зед. Познавах го, нали? Разбира се, че го познавах. Той беше моето гадже.

„Не те обича. Само си играе с теб.“ Думите се разнесоха в съзнанието ми, но не си спомних защо мисля така.

Стоях тихо и неподвижно, притиснала колене до гърдите си.

„Скай? Моля те, отговори! Ще се побъркам. Кажи ми, че си добре.“

И Зед беше в съзнанието ми. Нямаше къде да се скрия. Не се сдържах и изхленчих.

— Хавиер, това е тя! Боли я.

Хавиер го задържа назад.

— Това е клопка, Зед. Ще го направим, както се разбрахме.

— Те още не са се появили.

— Кажете ни какво искате срещу Скай и ще го имате. — Гласът на Зед трепереше.

В нищо от това нямаше логика. Аз ги бях застреляла. Защо бяха тук? Защо трябваше отново да изживея кошмара?

— Излезте напред да ви виждам и ще ви кажа — отговори Гейтър.

— Не сме глупави. Можеш да ни кажеш, докато стоим тук.

Ако не излезете с вдигнати ръце, ще пусна един куршум в главата на малката ви приятелка.

Не трябваше да става така. Аз взимах пистолета, докато се боричках със Зед, и застрелвах двамата братя Бенедикт. Бях го виждала как става — мислено, в съзнанието си.

— Зед? — Гласът ми беше тънък и треперещ в празния склад.

— Скай? Дръж се, миличка. Ще те измъкнем оттук.

Не, не беше така. Всичко беше погрешно. Паметта ми беше като откъс от комикс с откъснати рамки на картинките. Бенедикт ме бяха наранили. Да. Бяха ме заключили с часове в багажника на колата си.

— Махайте се! — задавено казах и в същия миг съзрях движение отсреща — връхчетата на нечии пръсти, които се вдигнаха над контейнера, зад който се криеха. Беше Зед.

Съзнанието ми сякаш се взриви от противоречиви чувства и образи — омраза, любов, смях, мъчение. Цветовете в склада се превърнаха от сиви и еднообразни в многоцветни и сложни.

Очите му се втренчиха в моите.

— Не ме гледай така, миличка. Сега съм тук. Нека говоря с човека, който те държи, и ще те освободим.

Той пристъпи напред.

„Колко са тук? Той насочил ли е пистолет към мен?“ — пак отекна в главата ми гласът на Зед.

Аз не застрелвам хора. Образът на ръцете ми, които държат пистолет, проблесна и угасна като неонова реклама.

„Какво ти е, Скай? Виждам същото, което виждаш и ти. Съзнанието ти е настроено различно към мен.“

— Той има пистолет — казах на глас. — Гейтър, не застрелвай никого. Не трябва да го правим. Аз вече ги убих, но те не умряха, а се върнаха.

— Мълчи, Скай — рече Гейтър зад мен. — А ти излез, така че да те виждам. Сигурен съм, че предпочиташ да държа на прицел теб, а не гаджето ти.

Зед излезе пред очите на всички. Не се сдържах и го погълнах с поглед. Той сякаш сменяше две различни маски — едната добра и нежна, а другата — зла и жестока. Лицето му ту се фокусираше, ту се размазваше.

— А сега и брат ти. Искам и двама ви там, където да ви виждам. Приближете се до Скай. Не искате ли да видите какво сме й направили? — подигравателно попита Гейтър.

Трябваше да избера на кого да вярвам. На добрия Зед или на жестокия Зед?

Зед вдигна ръце и направи две крачки напред.

— Вие не я искате. Разпрата на Кели е с Бенедикт, а не с нея. Тя няма нищо общо.

Какво да направя? На кого да повярвам? „Скай има добри инстинкти.“ Беше го казала мама, нали? Инстинкти. Нещо повече от инстинкти. Аз умеех да познавам какво мислят хората, да разбирам вината им, да различавам доброто от лошото. Бях заровила тази способност дълбоко в себе си, но тя беше там, под всичките безсмислици в главата ми, откакто бях шестгодишна. Бях я заключила. Сега обаче трябваше да изровя дарбата си.

Затворих очи, потърсих вратата, която щеше да отключи способностите ми, и отворих съзнанието си.

Дарбата ми за възприятие изскочи на повърхността. Усещанията, които се разнесоха из помещението, бяха страховити. Видях ги като поток от цветове. Червеното на вълнението и малко черно на страх зад мен и златистото на любовта и зеленият оттенък на вина на Зед.

Сродна душа.

Знанието за това беше там, вкоренено дълбоко като ДНК. Как не го бях видяла? Тялото ми отново се настрои на тоналността на Зед — идеално съответствие, съвършена хармония.

Тогава защо той изпитваше вина? Изследвах зеленото — Зед се чувстваше ужасно, защото беше допуснал да ме отвлекат и защото аз бях страдала вместо него. Той искаше да бъде завързан за стола с окървавено лице и дрехи.

Не знаех защо мозъкът ми е толкова объркан, но сега разбрах на чия страна съм.

— Зед! — изкрещях. — Залегни!

Пистолетът стреля. Зед вече се движеше, предупреден от предчувствието си. Разнесе се втори пукот. Имаше още един стрелец — О’Халоран — горе на гредата — и се опитваше да улучи Хавиер, който беше до вратата. Вместо да се скрие, Зед побягна към мен. Изпищях, защото в съзнанието ми се разигра сценарий, в който той ме напада и аз го застрелвам. Но ръцете ми бяха празни. Нямах пистолет.

„Виктор! Код червено! Код червено!“ Хавиер прокара съобщението през щита на О’Халоран с всичката сила, която успя да събере, предавайки на широк обхват, доловим за всеки телепат.

Зед се хвърли върху мен, както седях свита, притиснала колене до гърдите си.

— Наведи се, Скай!

— Не стреляйте! — замолих се. — Моля ви, недейте!

Усетих, че агресивността на Гейтър и решителността му да убива се повишават в пълноводен поток с червен цвят. Гърбът на Зед представляваше ясна мишена и Гейтър се колебаеше само защото куршумът можеше да мине през Зед и да убие и мен.

— Не! — С изблик на сила, почерпена от отчаяние, аз използвах краката си, за да изблъскам Зед. Куршумът, предназначен за гърба му, попадна в пода между нас и рикошира. И после настана ад. Отекнаха изстрели и през вратата нахлуха агенти, които крещяха, че са от ФБР. Нещо жегна дясната ми ръка. Прониза ме болка. Чуха се сирени и още викове. Полиция. Свих се на кълбо и се разридах.

В суматохата някой се промъкна до мен Зед. Ругаеше и по лицето му се стичаха сълзи. Той затисна с длан раната на ръката ми.

След още няколко отривисти изстрела оръжията млъкнаха. Усетих, че в склада липсват две присъствия — на О’Халоран и на Гейтър. Бяха ли избягали?

— Доведете лекар тук! — изкрещя Зед. — Скай е ранена.

Лежах тихо и хапех устни, за да потисна желанието си да заплача. Не, те не бяха избягали. Те бяха убити в престрелката и енергията им беше угаснала.

До мен дотича полицейски медик.

— Аз ще се погрижа — каза тя на Зед.

Той ме пусна. Ръцете му бяха изцапани с моята кръв. Парамедикът разкъса ръкава ми.

— Само одраскване. Вероятно я е улучил рикоширал куршум.

— Те са мъртви — промълвих.

Зед погали косите ми.

— Да.

Какво се случи с мен?

Медикът ме погледна.

— И главата си ли удари? — Тя видя кръвта на косата ми — Кога стана това?

— Не знам. — Очите ми се насочиха към Зед. — Ти ме заключи в багажника на колата си. Защо го направи?

Зед се стъписа.

— Не съм, Скай Това ли ти сториха? О, Боже, миличка, много съжалявам.

— По-добре да проверим дали има сътресение — каза медикът. — Продължавай да й говориш. — Тя направи знак да донесат носилка, а Зед развърза краката ми.

— Аз те застрелях — казах на Зед.

— Не си, Скай. Онези мъже стреляха по нас, не си ли спомняш?

Отказах се.

— Не знам какво да мисля.

— Мисли, че вече си в безопасност.

Видях образ на мъж с оранжева кожа и костюм, който пристига в болницата, за да ме спаси. Кой беше той?

Двамата медици ме вдигнаха на носилката. Зед държеше ранената ми ръка, докато ме караха към линейката.

— Съжалявам, че те застрелях — казах му. — Но ти ме нападна.

Защо сродната ми душа би ме нападнал?

Другите Бенедикт се насъбраха около носилката. Те бяха зли, нали?

Зед избърса кръвта от лицето ми.

— Не съм те нападал и ти не си ме застреляла.

Последният, когото видях от семейство Бенедикт, беше мрачният Сол, и после ме качиха в линейката. Зед се опита да влезе при мен, но аз поклатих глава.

— Аз го застрелях — казах сериозно на медика. — Той не може да дойде с мен. Мрази ме.

— Съжалявам — каза жената на Зед. — Присъствието ти я разстройва. Къде са родителите й?

— В хотел на Стрип — отвърна Сол. — Ще им съобщя какво се е случило. В коя болница ще я закарате?

— „Сийдърс“.

— Добре, няма да отида с нея. Нека се успокои, щом мислите, че така е най-добре. — Зед с нежелание пусна ръката ми — Сали и Саймън ще дойдат. Чу ли, Скай?

Не отговорих. Доколкото си спомнях, някой от нас трябваше да е мъртъв. Може би аз. Съзнанието ми беше толкова претоварено, че трябваше да го изключа за момент. И после изпаднах в несвяст.

ДЕВЕТНАЙСЕТА ГЛАВА

Първо звуците ми подсказаха факта, че съм в болница. Не отворих очи, но чувах приглушения шум в стаята — бръмчене на апарат, шепот на хора. И миризмите — дезинфектанти, непознати чаршафи, цветя. Чувствах болка, притъпена от лекарства, но все още спотайваща се в мен. Ръката ми беше превързана и усещах подръпването на превръзка в косите си и сърбеж от шевове. Бавно отворих очи. Светлината беше твърде ярка.

— Скай? — Сали мигновено се озова до мен. — Жадна ли си? Лекарите казаха, че трябва да пиеш много течности. — Тя ми подаде чаша и видях, че ръката й трепери.

— Дай й минутка, скъпа — рече Саймън и застана зад нея. — Добре ли си?

Кимнах. Не исках да говоря. Съзнанието ми все още беше объркано, пълно с противоречиви образи. Не можех да проумея кое е реално и кое — въображаемо.

Сали подпря главата ми и поднесе вода към устата ми. Отпих една глътка.

Сега по-добре ли си? Можеш ли да използваш гласа си? — попита тя.

В главата ми звучаха твърде много гласове — моят, на Зед, на мъж, който твърди, че е мой приятел. Затворих очи и извърнах лице. — Саймън! — разтревожено извика Сали.

Не исках да я разстройвам. Вероятно ако се престорех, че не съм там, тя отново щеше да бъде щастлива. Това понякога имаше резултат.

— Тя е в шок, Сали — успокои я Саймън. — Дай й шанс.

— Но Скай не е била такава, откакто я видяхме за пръв път. Познавам го по очите й.

— Тихо, Сали. Не бързай да правиш изводи. Скай, имаш колкото време ти е необходимо, чуваш ли? Никой няма да те притиска.

Сали седна на леглото и хвана ръката ми.

— Обичаме те, Скай. Дръж се за това.

Аз обаче не исках обич, защото нараняваше.

Саймън включи радиото и го настрои на станция, която предаваше спокойна, приятна класическа музика. Звуците ме погалиха като милувка. Бях слушала музика през всичките години, прекарани в домове на осиновители и приюти за сираци. Говорех само като пеех странни, кратки, полуналудничави песнички, които съчинявах сама и това караше хората около мен да мислят, че съм ненормална. Предполагам, че наистина бях. Но после се запознах със Сали и Саймън, които се погрижиха да направят нещо за мен. Те бяха много търпеливи и ме чакаха да изляза от унеса и аз го направих. Оттогава не пеех. Не можех отново да ги подложа на това.

— Добре съм — изграчих, въпреки че не бях добре. Мозъкът ми представляваше склад за отпадъци, пълен с различни детайли.

— Благодаря ти, миличка. — Сали стисна ръката ми. — Нуждаех се да чуя това.

Саймън се залови да подрежда цветята и няколко пъти се прокашля, за да изчисти гърлото си.

— Ние не сме единствените, които искат да знаят, че си добре. Зед Бенедикт и семейството му отдавна чакат във фоайето за посетители.

Зед. Объркването ми нарасна. През ума ми като електрически шок премина паника. Бях осъзнала нещо важно за него, но отново затръшнах вратата.

— Не мога.

— Той е свястно момче. Ще отида да им кажа, че си се събудила и ще обясня, че в момента не си готова да приемеш посетители. Но се опасявам, че и полицаите чакат да говорят с теб. Трябва да ги пуснем да влязат в стаята.

— Не знам какво да им кажа.

— Кажи им истината.

Саймън излезе, за да съобщи новината на семейство Бенедикт. Направих знак на Сали, че искам да седна в леглото. Забелязах, че лицето й е напрегнато и уморено.

— Откога съм тук?

— Беше в безсъзнание дванайсет часа, Скай. Лекарите не можаха да обяснят защо. Много се притеснихме.

Нещо ме накара да вдигна глава. Семейство Бенедикт излизаха от болницата. Зед забави крачка пред прозореца на стаята ми и погледите ни се срещнаха. Изпитах ужасяващо чувство в стомаха си. Страх. Той спря и сложи ръка на стъклото, сякаш да ме докосне. Свих ръце в юмруци върху завивката. Дълбоко в себе си чувах звън — дисхармоничен и бурен. Каната с водата на нощното шкафче се разтресе, лампата на тавана се заклати и звънецът за повикване на сестрата изскочи от подставката и се сгромоляса на пода. Изражението на Зед стана по-мрачно и звукът — по-пронизителен. И после дойде Сол и прошепна нещо в ухото му. Зед кимна, погледна ме за последен път и отмина. Звукът заглъхна и вибрациите спряха.

Сали потърка ръце.

— Странно. Сигурно е бил земен трус. — Тя върна звънеца на мястото му. — Не знаех, че Лас Вегас е в земетръсен район.

Нямах представа дали бях аз или Зед. Дали той ми беше толкова ядосан, че искаше да ме разтърси? Или страхът ми се опитваше да го отблъсне?

Чувствах се вцепенена и позволих на Сали да среше и да сплете косите ми.

— Няма да те питам какво се случи, миличка — каза тя, като внимаваше да не дръпне косата около раната ми, — защото трябва да разкажеш всичко на полицията и на ФБР, но само искам да знаеш, че ти не си виновна за случилото се. Никой няма да обвини теб.

— Двама мъже са умрели, нали? — Гласът ми прозвуча някак отдалеч. Имах чувството, че се наблюдавам отстрани как говоря със Сали, докато всъщност съм скрита дълбоко в себе си и се тая зад толкова много врати и ключалки, че никой не може да стигне до мен. Само там се чувствах в безопасност.

— Да. Полицията и ФБР пристигнали едновременно след няколко подадени сигнала. Имало е голямо объркване в комуникациите и лявата ръка не знаела какво прави дясната, така да се каже. Двамата мъже били убити в престрелката.

— Единият се казваше Гейтър. Имаше къдрава коса, завързана на опашка. Той се държеше добре с мен. — Не можах да си спомня защо се сетих за това.

— Тогава съжалявам, че е мъртъв.

Някой на вратата се изкашля. На прага стоеше Виктор Бенедикт заедно с някакъв непознат човек с черен костюм.

— Може ли да влезем? — Виктор ме погледна особено съсредоточено. Трусът не беше минал незабелязано и той ми се виждаше предпазлив, сякаш очакваше бомба или нещо подобно.

— Моля, заповядайте. — Сали стана от леглото и им направи място.

— Скай, това е лейтенант Фарстайн от полицията на Лас Вегас. Той иска да ти зададе няколко въпроса. Имаш ли нещо против?

Поклатих глава. Фарстайн, мъж на средна възраст с бронзов слънчев загар и оредяла коса, придърпа стол до леглото ми.

— Госпожице Брайт, как сте? — попита той.

Отпих глътка вода. Фарстайн ми харесваше. Инстинктът ми подсказваше, че той е искрено загрижен за мен.

— Много объркана.

— Да, чувството ми е познато. — Фарстайн извади тефтерче, за да провери фактите, които беше записал. — Вдигнахте на крак полицията на два щата и ФБР, но се радваме, че ви намерихме жива и здрава. — Той замислено почука с пръст по страницата. — Може би е най-добре да започнете отначало и да ни разкажете как ви отвлякоха.

Напрегнах паметта си, за да си спомня.

— Стъмняваше се. Бях ходила на ски. Всъщност само падах със ските.

Виктор се усмихна и лицето му ми напомни на Зед, когато имаше по-нежно изражение.

— Да, чух, че сте взимали уроци.

— Колата на Тина се повреди.

Фарстайн провери записките си.

— Автомонтьорът е открил, че някой е пипал клемите на акумулатора.

— Така ли? — Потърках чело. Следващите стъпки бяха колебливи. — И после Зед и Хавиер ме убедиха да се кача в една кола. Заключиха ме в багажника. Не, не го направиха. — Потрих носа си. — Виждам ги да го правят, но не ми се струва вярно.

— Скай. — Гласът на Виктор беше тих и настойчив. — Какво виждаш?

— Казвате, че двама от братята Бенедикт са отговорни за отвличането ви? — намеси се Фарстайн.

Нещо изщрака в главата ми и картините започнаха да преминават с лекота, плавно и без болка.

— Те се преструваха, че са ми приятели, но всъщност искаха да ме наранят.

— Знаеш, че това не е вярно, Скай. — Виктор се вбеси и стисна устни.

Фарстайн го стрелна с поглед да мълчи.

— Агент Бенедикт, не трябва да прекъсвате свидетелката. И тъй като знам, че сте роднина на онези, които тя обвинява, предлагам да излезете и да изпратите някой ваш колега, който може да слуша безпристрастно.

Виктор се приближи до вратата, с гръб към стаята, но не излезе.

— Онова, което казва тя, е невъзможно. Аз бях с братята си, лейтенант. Те нямат нищо общо с отвличането й — „Скай, защо говориш така?“

Погледнах като обезумяла към Сали.

— Той ми говори в главата ми. Кажи му да престане. — Притиснах юмруци до слепоочията си. — Причинява ми болка.

Сали застана между мен и Виктор и хвана ръката ми.

— Господин Бенедикт, мисля, че е най-добре да си вървите. Разстройвате Скай.

Обърнах пълните си със сълзи очи към Фарстайн.

— Аз ги застрелях, нали?

— Не, Скай, вие не сте виновна за смъртта на онези хора.

— Мъртви ли са Хавиер и Зед?

Фарстайн погледна обезпокоено Сали.

— Не — внимателно отговори той. — Мъртви са двамата мъже, които устроиха засада в склада.

— Гейтър и О’Халоран — казах. — Савантът.

— Какъв? — попита Фарстайн.

„Кой от двамата, Скай?“ — настойчиво попита Виктор.

— Махни се от мен! — Скрих главата си под завивките. — Излез от главата ми.

Фарстайн въздъхна и затвори тефтерчето си.

— Виждам, че повече вредим, отколкото правим добро, госпожо Брайт. Ще оставим Скай да си почине. Агент Бенедикт, искам да говоря с вас.

Виктор кимна.

— В коридора. Успокой се, Скай. Ще дойда пак.

Двамата излязоха. Отметнах завивките. Сали ме гледаше със страх в очите.

— Полудявам, нали? — попитах я. — Не мога да си спомня… И чувствам, че онова, което си спомням, не е правилно.

Тя погали ръката ми.

— Не си луда. Възстановяваш се след травма. Това изисква време. Смятаме, че хората, които са ти го причинили, вероятно са мъртви, загинали в престрелката. Полицията проверява фактите.

Искаше ми се някой да провери фактите в съзнанието ми. Мислите ми бяха като разкъсана украса, изоставена след купон и развяваща се на вятъра — без цел и без котва.

— Ако Зед и Хавиер не са ме отвлекли, тогава защо аз мисля, че са го направили?

Денят на благодарността дойде и отмина. Единственият знак беше вечерята с пуешко месо в болницата. Съзнанието ми не се проясняваше. Чувствах се като бряг след преминаване на приливна вълна — с разхвърляни по пясъка остатъци, всичките различни и непознати, разтрошени на парчета. Съзнавах, че в мен бушува силно чувство, но не можех да разбера какво и да проумея кое е било реално и кое — фалшиво. Бях отприщила в себе си нещо и не го контролирах. И резултатът беше катастрофален.

Полицията на Лас Вегас сне всички подозрения от Зед и брат му. Тогава защо ги бях обвинила? Терзаех се от вина, че ги бях въвлякла в тази история, и ми беше неудобно да виждам когото и да е от семейство Бенедикт. Накарах родителите си да обещаят, че няма да ги пускат при мен. Не можех да ги погледна в очите. Виктор обаче дойда няколко пъти с Фарстайн, за да провери дали съм си спомнила още нещо. Извиних се на него и на полицая за объркването си, но нямаше да се изненадам, ако Виктор ме беше намразил.

— Кошмари, госпожице Брайт — това е — с практичен тон заяви Фарстайн. — Преживели сте нещо много страшно и съзнанието ви е объркано.

Той беше любезен, но разбирах, че ме отхвърля като безполезна в разследването си. Всички бяха съгласни, че съм била отвлечена, но никой не можеше да докаже, че е замесен друг, освен двамата мъже в склада. Аз бях ключовият свидетел, но не им отварях никакви врати.

При последното си посещение Фарстайн ми донесе колода карти и букет цветя.

— Заповядайте, госпожице Брайт. Надявам се, че ще ви помогнат да се почувствате по-добре. — Той извади картите и ги разбърка. — Сигурно ви е много скучно тук. Повечето хора обичат да посещават моя град. Съжалявам, че вие прекарахте толкова лошо при нас. — Фарстайн цепи картите и ги раздаде.

Виктор стоеше настрана и ни гледаше от вратата.

— Няма да поквариш момичето, нали, Фарстайн?

— Не може да си тръгне от Лас Вегас, без да заложи нито веднъж.

— Не знам много игри — признах.

— Тогава ще играем на „Война и мир“.

— Ако победя?

— Получаваш цветята.

— А ако загубя?

— Пак ще получиш цветята, но трябва да ми дадеш едно за бутониерата.

Фарстайн си тръгна, закичен с карамфил на ревера.

Виктор остана и се загледа през прозореца. Безпокойството му беше очевидно.

— Скай, защо не искаш да видиш Зед?

Затворих очи.

— Той е много разстроен. Никога не съм го виждал такъв. Знам, че се обвинява за случилото се с теб, но това го съсипа.

Не отговорих.

— Тревожа се за него.

Виктор не беше човек, който се доверява на хора извън семейството си, затова сигурно се безпокоеше. Но какво можех да направя аз? Едва събирах смелост да се събудя сутрин.

— Снощи се е сбил.

— Сбил се е?

— Добре ли е?

— Било е по-скоро словесна схватка, отколкото юмручен бой.

— С кого се е сбил?

— С две момчета от Аспен. Сам си го е търсел. И за да отговоря на въпроса ти, Зед не е добре. Боли го душата, сякаш кърви отвътре, където мисли, че никой друг не вижда.

— Съжалявам.

— Но няма да направиш нищо по въпроса?

В очите ми бликнаха сълзи.

— Какво искаш да направя?

Той протегна ръка към мен.

— Престани да го изолираш. Помогни му.

Преглътнах. Във Виктор имаше някаква безпощадност, която не ми позволяваше да се скрия зад оправданието за объркването си, и тя беше страшна и същевременно предизвикателна.

— Ще… се опитам.

Ръката му се сви в юмрук, преди да я спусне.

— Надявам се да го сториш, защото, ако с брат ми се случи нещо лошо, няма да бъда доволен.

— Това… заплаха ли е?

— Не, истината. — Виктор поклати глава. Раздразнението му беше очевидно. — Ще го преживееш, Скай. Започни да се вглеждаш извън себе си. Това ще ти помогне да оздравееш.

В края на ноември ме изписаха от болницата, но родителите ми бяха решили да послушат съвета на лекарите и да не ме водят направо вкъщи.

— В Рикънридж има твърде много тревожни асоциации — каза им доктор Питърс, консултант психиатърът. — Скай се нуждае от абсолютна почивка и никакъв стрес. — Тя им препоръча възстановителен дом в Аспен Записаха ме и ми дадоха самостоятелна стая — нещо, което можахме да си позволим единствено благодарение на щедростта на анонимен благодетел от Лас Вегас, който беше чул за моя случай по новините.

— Това е лудница, нали? — попитах без заобикалки Саймън, докато Сали подреждаше малкото ми неща в шкафчето. Стаята ми имаше изглед към заснежената градина. Видях момиче, което се разхождаше край езерото, изгубена в собствения си свят, докато една сестра излезе да я прибере.

— Частна клиника — поправи ме Саймън. — Все още не си готова да се върнеш в училище и не можем да си позволим да останем повече в Лас Вегас, затова тук е най-доброто място, където можеше да дойдеш.

Сали се изправи и затвори чекмеджето.

— Можем да се върнем в Англия, Саймън. Скай може да се почувства по-добре сред старите си приятели.

Стари приятели? Поддържах връзка с някои от тях във Фейсбук, но предишната близост някак се изпаряваше, колкото по-дълго не бях там. Нямаше да е същото.

Саймън ме прегърна.

— Ако ще се оправят нещата, ще го направим, но едно по едно, а?

— Трябва да изнасяме лекции в Центъра за изкуство — обясни Сали. — Но единият от нас ще идва през ден. Искаш ли да видиш някои приятели от Рикънридж?

Започнах да си играя с въженцето на завесата.

— Какво сте им казали?

— Че си реагирала зле на травмата от отвличането. Нищо твърде сериозно, но ти трябва време да се възстановиш.

— Сигурно мислят, че съм луда.

— Мислят, че страдаш. И наистина е така. Нали те виждаме.

Бих желала да видя Тина и Зоуи. И Нелсън също, ако иска да дойде.

Ами Зед?

Допрях чело до студеното стъкло и в съзнанието ми изведнъж изплува спомен — небостъргач и неонови реклами. Потреперих.

— Какво има, обич моя?

— Сега виждам други неща, в които няма логика.

— Със Зед ли са свързани?

— Не. — Осъзнах, че наистина не са свързани със Зед. Той не беше там. И аз протаках. Бях обещала на Виктор, че ще се опитам. Може би ако видех Зед, това щеше да ми помогне да си изясня нещата. — Да, бих искала да видя и Зед — само за малко.

Саймън се усмихна.

— Добре. Момчето ужасно се тревожи за теб и се обажда на всеки час през деня и по-голямата част на нощта.

— Ти запя друга песен за него — измърморих, когато изведнъж си спомних ясно спора ни за Зед преди месец. Зед не каза ли, че ме обича? Тогава защо имах чувството, че той е мой враг?

— Не може да не харесваш човек, който влиза в клопка, за да спаси момичето си.

— Така ли?

— Не си ли спомняш? Зед е бил там, когато са те ранили.

— Да, беше, нали?

Саймън стисна рамото ми.

Виждаш ли? Започваш да си спомняш.

Следващият ден премина спокойно. Четох роман от купчината, която ми бяха донесли, и не излязох от стаята си. За мен се грижеше добра като същинска майка жена от Калифорния, което знаеше много за зимите в Колорадо. Тя влизаше и излизаше през деня, но през повечето време ме оставяше сама. Около пет, точно преди да свърши смяната и, болногледачката почука на вратата.

— Имаш посетители, миличка. Да ги поканя ли да влязат?

Затворих книгата. Пулсът ми се учести.

— Кои са?

Тя погледна списъка.

— Тина Монтерей, Зоуи Стюарт и Нелсън Хофман.

— Аха. — Изпитах смесица от облекчение и разочарование. — Разбира се, покани ги.

Тина първа подаде глава в стаята.

— Здравей.

Имах чувството, че не съм я виждала цяла вечност. Не съзнавах колко ми липсват буйните й, червеникавокестеняви фитили и ексцентрично лакираните й нокти.

— Елате. Няма много място, но може да седнете на леглото. — Бях на стола до прозореца, притиснала колене до гърдите си. Усмивката ми беше толкова крехка, че не исках да злоупотребявам с нея.

Зоуи и Нелсън последваха Тина. Всичките се чувстваха неловко.

Тина сложи саксия с розови циклами на нощното шкафче.

— За теб са.

Благодаря.

— Е…

— Как сте? — побързах да попитам. Последното, което исках да обяснявам, беше напълно объркания ми мозък. — Как върви училището?

— Добре. Всички се тревожат за теб. Наистина са шокирани. В Рикънридж не се беше случвало такова нещо.

Отместих поглед към прозореца.

— Да, предполагам.

— Спомням си, че се шегувахме за това с теб, когато дойде. Чувствам се ужасно, че точно ти трябваше да откриеш, че греша. Добре ли си?

Изсмях се глухо.

— Огледай се наоколо, Тина. Тук съм, нали?

Нелсън скочи.

— Скай, ако посочиш хората, които ти сториха това, ще ги убия!

— Мисля, че може би вече са мъртви. Поне полицията смята така.

Тина дръпна Нелсън да седне на леглото.

— Недей, Нелсън, не забравяй, че обещахме да не я разстройваме.

— Извинявай, Скай. — Нелсън прегърна Тина и целуна косите й — Благодаря.

Това пък какво беше? Не можах да не се усмихна — първата ми непресторена усмивка от много време.

— Хей, вие двамата…

Зоуи завъртя очи и ми предложи дъвка.

— Да, гаджета са. Побъркват ме. Трябва бързо да се оправиш, Скай, и да ми помогнеш да запазя разсъдъка си в училище. — Слава Богу, че Зоуи се шегуваше с лудостта. Това ме накара да се почувствам много по-нормална.

— Кога, как? — имитирах един от любимите жестове на Тина — бледо подражание на подканващия знак с дългите й нокти, но все пак беше нещо. — Подробности, сестро, подробности.

Тина смутено наведе глава.

— Ами, когато те отвлякоха, Нелсън се държеше страхотно. Помогна ми да не превъртя. Мислех, че аз съм виновна — заради колата и всичко останало.

Нелсън погали рамото й.

— Да, Тина най-после видя добрата ми страна.

— Много съм доволна — и за двамата. Вие се заслужавате — рекох.

Тина се засмя.

— Това да не е някакво китайско проклятие?

— Не, глупачко. — Хвърлих възглавницата си към нея. — Това е комплимент.

Те седяха близо час. Чувствах се добре, стига да не говорехме за отвличането. Нямах проблем да си спомням разни неща за училище и не изпитвах болка или объркване. Започнах да се чувствам като преди.

Тина погледна часовника си и кимна на другите.

— Най-добре да тръгваме. Следващият ти гост ще дойде в шест.

Прегърнах ги един по един.

— Благодаря ви, че дойдохте да видите клетото побъркано момиче.

— Няма ти нищо, което малко време да не може да излекува, Скай. Ще дойдем пак вдругиден. Сали каза, че ще бъдеш тук най-малко до края на седмицата.

Повдигнах рамене. Времето някак нямаше голямо значение за мен. Бях излязла от обичайното си ежедневие. Ще ви чакам. До скоро. Те си тръгнаха, като поздравиха някого в коридора. Приближих се до прозореца да ги видя, но от стаята си не виждах паркинга.

На вратата тихо се почука. Обърнах се, очаквайки да видя Сали.

— Влез.

Вратата се отвори и на прага застана Зед. Той спря, без да е сигурен дали е добре дошъл.

— Здравей.

Нещо заседна в гърлото ми.

— З-здравей.

Зед извади иззад гърба си голяма златиста кутия, завързана с червена копринена панделка.

— Донесох ти шоколадови бонбони.

— В такъв случай може да седнеш. — Стараех се да говоря спокойно, но отвътре чувствата ми се подмятаха като палми преди разразяване на ураган. Приливната вълна на емоциите се завръщаше.

Зед не седна. Остави кутията на леглото и застана до мен пред прозореца.

— Хубава гледка.

Стиснах зъби, докато държах вратата в главата си плътно затворена срещу прилива.

— Да. Ние, лудите, трябва да излизаме рано сутрин. Казаха ми, че в градината има снежен човек, който прилича на старшата сестра. — Пръстите ми трепереха, когато сложих ръце на перваза.

Зед сложи топлата си ръка върху моята, успокоявайки треперенето.

— Ти не си луда.

Опитах да се засмея, но звукът не прозвуча като смях. Бързо избърсах сълзата от окото си.

— Така ми казват всички, но чувствам, че мозъкът ми е като бъркани яйца.

— Все още си в шок.

Поклатих глава.

— Не, Зед. Нещо повече е. Виждам неща, които не мисля, че са се случили. В главата ми се явяват ужасяващи образи — неща за теб и Хавиер. Но знам, че не си такъв. И мисля, че застрелях и двама ви. Събуждам се обляна в студена пот, сънувайки, че държа пистолет в ръката си. Не съм докосвала пистолет през живота си, затова откъде знам какво изпитваш, когато стреляш?

— Ела тук. — Той ме притегли към себе си, но аз се дръпнах.

— Не, Зед, няма да искаш да ме докосваш. Аз съм… сломена.

„Не, все още не я искам сломена.“ О, Боже, кой каза това?

Зед отказа да ме слуша и ме притисна в обятията си.

— Не си сломена, Скай. Дори да си, аз пак те искам, но не си. Не знам защо виждаш онези неща, но трябва да има причина. Може би мъртвият савант е объркал някак ума ти? Каквото и да струва, ще разберем истината и ще ти помогнем. — Зед въздъхна. — Но Хавиер и аз изобщо не бяхме близо до теб, докато не те намерихме в склада. Вярваш ли ми?

Кимнах, склонила глава на гърдите му.

— Да, така мисля.

Той прокара пръсти по гърба ми, масажирайки схванатите ми мускули.

— Мислех, че съм те загубил. Не мога да ти опиша какво означава за мен да те държа в обятията си.

— Ти дойде за мен, макар да знаеше, че може да те застрелят — спомних си благодарение на Саймън.

— Носех бронежилетка.

— Пак можеше да те убият. Можеше да те улучат в главата.

Зед уви в шепи лицето ми и потърка с палец трапчинката на брадичката ми.

— Струваше си да платя цената. Без теб бих се превърнал в най-студения, най-циничния костелив орех на света, по-лош и от онези, които те отвлякоха.

— Не го вярвам.

— Истина е. Ти си моята котва и ме държиш на мястото на доброто. Бях се понесъл в лошата посока, откакто ти не искаше да ме видиш.

Обзе ме чувство на вина.

— Виктор ми каза.

Зед се намръщи.

— Казах му да те остави на мира.

— Той се тревожи за теб.

— Но ти беше на първо място.

— Извинявай, че не ти позволявах да ме видиш. Ужасно се срамувах от себе си.

— Няма от какво да се срамуваш.

— Оставих те да страдаш.

— Аз съм голямо момче. Мога да го понеса.

— Сбил си се.

— Освен това съм глупав.

Усмихнах се и потърках нос в памучната му риза.

— Не си глупав. Боляло те е.

— И все пак беше глупаво да си го изкарвам на две момчета, които са ме погледнали накриво. — Зед въздъхна, възмутен от поведението си, и после смени темата. — Знам, че в момента си объркана за много неща, Скай, но искам да бъдеш сигурна в едно — обичам те и бих дал живота си за теб, ако трябва да те спася.

Очите ми се напълниха със сълзи.

— Знаех. Чувствах го. Чета чувствата ти. Това ми каза, че съзнанието ми ме лъже.

Зед ме целуна по челото.

— И мисля, че когато отново намеря себе си — продължих, — ще установя, че и аз те обичам.

— Хубаво е да го знам.

Стояхме така и гледахме как изгряват звездите. И двамата се молехме скоро да получим обяснение защо е толкова объркано съзнанието ми.

ДВАЙСЕТА ГЛАВА

В първите дни на декември Саймън и Сали ме заведоха у дома. Много хора вече бяха украсили домовете си за Коледа. Къщата на госпожа Хофман сияеше в различни цветове, достатъчни, за да отклонят движението от магистралата. Нашият дом беше тъмен. Не се виждаше нито една свещ или блестяща дрънкулка.

Саймън отвори вратата.

— Сега, след като ти се върна, Скай, може да украсим къщата.

— Как? В изискан староанглийски стил или като в дръзкия нов свят? — някак прекалено весело попита Сали.

Включих се в играта им, защото знаех, че те искат да мислят, че съм по-добре, отколкото бях всъщност.

— Може ли да закача надувен Дядо Коледа на прозореца си?

— Разбира се, стига аз да сложа светещ елен на покрива.

В съзнанието ми преминаха проблясващи образи — палма и влакчета на ужасите.

— Какво има, миличка? — попита Саймън и ме прегърна.

Това вече се случваше постоянно. Виждах различни неща — стол, самолет, легло, — които не разбирах.

— Нищо. Само един от онези моменти.

Сложих куфара си на леглото, седнах и се втренчих в стените. Бях забравила да се упражнявам да си изграждам щитове. От мен сигурно изтичаха мисли и чувства към Зед, но той беше твърде добър, за да ми каже. Нямах сили да започна оттам, откъдето бях спряла. Той ми каза, че съм се свързала с него, докато бях в плен на загадъчните похитители. Твърдяла съм, че се намирам в Лас Вегас, но на него му било трудно да го повярва, докато не съм се озовала в склада. Сторило му се, че се опитвам да му кажа точно къде съм, но не чул по-голямата част от съобщението. Семейство Бенедикт действали въз основа на информацията ми и заминали за Лас Вегас, защото там бил центърът на властта на Даниъл Кели Случайността била твърде голяма, за да я пренебрегнат. Те все още мислеха, че има връзка и че Гейтър, застреляният в склада мъж, е бил нает от корпорацията на Кели, но полицията не беше успяла да свърже отвличането ми с Кели.

Виктор много се ядосваше от цялата история. И като капак на всичко, двамата Кели, които Бенедикт бяха помогнали да бъдат осъдени, бяха избягали от затвора преди няколко седмици и никой нямаше представа как са го направили.

— Скай, вечерята е на масата! — извика Сали.

Слязох долу и се престорих, че имам апетит. Сали беше сготвила любимите ми спагети и беше купила бъчвичка специален сладолед. Всички полагахме усилия да направим успешна вечерта.

Започнах да си играя със спагетите в чинията си.

— Мислите ли, че трябва да се върна в училище?

Саймън наля вино на Сали и на себе си.

— Още не, миличка. Всъщност… се питам нещо.

— Какво? — Сали вдигна глава, като чу нотката на предпазливост в гласа му.

— Днес се чух с онази дама от Лас Вегас, госпожа Тоскана. Тя има хотел казино. Оказа се, че госпожа Тоскана е дала тайното дарение, с което платихме за възстановителния дом.

— Много мило от нейна страна.

— И аз така й казах. Тя чула за отвличането и видяла портфолиото ни в интернет и пита дали бихме желали нов договор като съветници за художествените придобивки на хотелската верига. Имат хотели навсякъде — Рим, Милано, Мадрид, Токио, Лондон и в много градове в Съединените щати. Работата ще продължи повече от година и Скай ще може да завърши средното си образование. Госпожа Тоскана спомена, че в Лас Вегас има отлични гимназии. Дори препоръча няколко.

Сали въртеше в ръката си чашата с виното.

— Не знам, Саймън. Ако ще се местим някъде, предпочитам да се върна в Англия. Не мисля, че американското ни приключение е голям успех. А и спомените за Лас Вегас не са приятни.

Саймън умело нави спагетите на вилицата си.

— Още не съм приел предложението. Госпожа Тоскана иска да разговаряме повече и да разгледаме възможностите, преди да отхвърлим идеята. — Той отхапа залък. — Трябва да призная, че заплатата, която тя спомена, далеч надвишава очакванията ми.

— Скай? Какво ще кажеш? — попита Сали.

— Какво? Не слушах.

— Нуждаеш ли се от промяна от Рикънридж?

— Мисля, че в момента не искам да се местя никъде.

— Ще можеш ли да ходиш на училище тук, като съзнаваш, че всички знаят какво ти се е случило? Няма да те обвиним, ако искаш ново начало някъде другаде.

— Може ли да си помисля?

Саймън кимна.

— Разбира се. Може да отидем да видим, без да поемаме никакви задължения. Това ще ти помогне да решиш. Все пак ти не успя да разгледаш Лас Вегас, защото беше в болница и… онзи склад. Градът може да ти хареса.

— Може би. — Зарових тази идея в съзнанието си засега. Умът ми беше твърде зает с привикването отново да бъда у дома, за да мисля за преместване.

Карла и Сол Бенедикт дойдоха в събота сутринта. Не се чувствах спокойна в присъствието на майката на Зед от първата ни среща, но днес тя се държеше много добре и с нищо не показваше, че чете мислите ми. Това беше иронично, защото не бих възразила някой да ми каже какво става в главата ми, тъй като нямах представа. Спомних си разговора със Сол за взаимоотношенията ми със сина им. Дали те все още ме искаха в семейството си, след като знаеха, че се бях пречупила в Лас Вегас?

Сали и Саймън седяха с мен, докато забавлявахме семейство Бенедикт в кухнята. Нямаше следа от веселото настроение и смеха в дома на Бенедикт, когато бях отишла там. Те си размениха по няколко официални любезности и разговаряха за коледните концерти и оживения скиорски сезон. Натъжих се, че няма да участвам в музикалните изпълнения, както смятах. Репетициите бяха продължили в училище без мен. Накрая Сол се обърна към мен и пристъпи към повода за посещението им.

— Скай, хубаво е отново да те видим в Рикънридж.

— Благодаря, господин Бенедикт.

— Зед ни каза за фалшивите ти спомени.

Наведох глава.

— Мислим, че можем да ти помогнем.

Саймън се прокашля.

— Признателен съм ви, че дойдохте, господин Бенедикт, но Скай има отлична лекарка, която се грижи за лечението й. Смятам, че не трябва да й се бъркаме.

— Това би било добре, ако нещата бяха нормални — отвърна Карла с малко нетърпелив тон, — но според нас проблемът на Скай е извън областта на традиционната медицина.

Погледите, които си размениха Сали и Саймън, бяха красноречиви. Те бяха враждебно настроени към всички предложения извън техния контрол. Бенедикт не бяха единственото семейство, което знаеше да се отбранява от дома си.

— Може и да е така, но тя е наша дъщеря и ние решаваме кое е най-доброто за нея. — Саймън стана, давайки знак, че за него приятелското посещение е приключило.

Сол не откъсваше поглед от мен.

— Бихме искали да дойдеш при нас за известно време, Скай. Когато се съберем заедно, можем да направим някои неща, за да помогнем на някого в твоето положение.

Идеята ме ужаси, но от друга страна знаех, че не стигам доникъде с методите на лекарката, въпреки оптимизма на родителите ми.

— Именно времето, прекарано с вашето семейство, я докара дотук! — Саймън вече не си правеше труда да прикрива гнева си. — Вижте, господин Бенедикт…

— Моля, наричайте ме Сол. Преживяхме твърде много неща заедно, за да бъдем толкова официални.

Саймън въздъхна. Бяха издухали вятъра от платната му.

— Сол, ние харесваме Зед и той е прекрасно момче, но Скай няма да бъде тук дълго, за да прекара времето, за което ти говориш. Моля те, оставете ни на мира. Скай е преживяла твърде много неща през краткия си живот. Не засилвайте стреса, който вече я измъчва.

Сали преплете пръсти и ги стисна.

— Откакто Скай беше малка, винаги сме знаели, че душевното й състояние е крехко. Вината не е ваша, но се оказа, че връзката с вашето семейство с неговите необичайни проблеми разстрои това деликатно равновесие. Моля ви, оставете я на мира.

Спорът се водеше през главата ми, все едно не бях там.

— Сали, моля те.

— Всичко е наред, Скай. Няма от какво да се срамуваш.

— Дъщеря ви се нуждае от нас — заяви госпожа Бенедикт.

— Извинявайте, но не сме съгласни. — Сали се присъедини към Саймън пред вратата. Езикът на тялото й беше кристално ясен. — Ние знаем кое е най-доброто за Скай. Тя живее с нас от шест години и мисля, че ние я познаваме много по-добре от вас.

— Престанете всичките, моля ви. — Имах чувството, че съм кокал, за който се карат глутница кучета. Всички твърдяха, че знаят кое е най-доброто за мен, а аз самата не можех да реша.

Сол стана от масата.

— Карла, ние разстройваме Скай. По-добре да си тръгваме. — Той ме погледна. — Предложението е в сила, Скай. Помисли си. За доброто на Зед и за твое добро.

Семейство Бенедикт се сбогуваха набързо и се качиха в колата си. Аз останах в дневната и прокарах пръсти по клавишите на пианото. Дали беше плод на въображението ми, или инструментът звучеше фалшиво?

— Има ли в Рикънридж някой, който не мисли, че знае по-добре от нас? — възкликна Сали, когато се върна в къщата.

— Съжалявам, че трябваше да присъстваш на това, обич моя. — Саймън разроши косите ми — Мисля, че те имаха добри намерения.

— В момента Лас Вегас изглежда много съблазнителен — добави Сали.

Очите на Саймън блеснаха като на шофьор, съзрял пролука в задръстване и знае, че ще се придвижи напред.

— Тогава ще звънна на госпожа Тоскана и ще видя какво ще мога да уредя.

Не исках да се отправям с пълна пара към нов живот. Исках време, за да се приспособя към живота, който си създавах тук, и за да разбера какво има между Зед и мен. И за всичко това ми трябваше ясно съзнание.

Затворих капака на пианото.

— Не може ли да помислим малко върху думите на господин и госпожа Бенедикт? Може би те наистина ще помогнат.

— Съжалявам, Скай, но парен каша духа. — Саймън прехвърляше визитни картички, докато намери онази на хотела в Лас Вегас. — Замесването в работите на онова семейство е катастрофално. Нямаме нищо против да се виждаш със Зед тук, но няма да ходиш в дома му. Състоянието ти се подобрява. Не искаме влошаване. Ще се обадя на госпожа Тоскана.

Нямах много енергия да споря и затова не обещах нищо. Станах и казах, че отивам да си легна. Чух, че Саймън разговаря оживено с новата си връзка и споменава в кои уикенди сме свободни и с какво нетърпение очакваме посещението. Нямах желание да се връщам в Лас Вегас. Пък и защо да имах? Всичко, което исках, беше тук.

Седнах на ръба на леглото и гледах през прозореца дълго след като родителите ми си легнаха. Небето беше ясно и отблясъците на луната превръщаха снега в синкав. Зимата се беше настанила трайно и натрупалият сняг беше готов да остане до пролетта. Температурата беше далеч под нулата и ледените висулки на стрехите се удължаваха с всеки изминал ден. Започнах да чеша ръцете си. Не издържах повече. Идваше ми да крещя и да удрям главата си, докато объркването ми премине. Усилено се опитвах да се преструвам, че се подобрявам, но всъщност чувствах, че се влошавам. Бях се вкопчила в здравия разум, стъпила върху тънкия лед, предпазващ съзнанието ми, но се страхувах, че това е илюзия, защото вече бях падала през пукнатините.

Скочих, свих юмруци и тръгнах към прозореца. Трябваше да направя нещо. Можех да отида само на едно място, за да огранича щетите. Грабнах халата си и отворих прозореца. Знаех, че онова, което съм намислила, е лудост, но нали и без това се смятах за луда, затова какво пък, по дяволите. Съжалих, че ботушите ми са долу, но не исках да събудя родителите си. Покатерих се на покрива на верандата, плъзнах се до ръба и се спуснах на земята. Тънките ми обувки се намокриха веднага, но вече бях толкова силно мотивирана от убеждението, че това е последната ми надежда, че не ми пукаше.

Хукнах по пътя. Краката ми хрущяха в ситния сняг. Отначало ми беше студено и треперех, но после не чувствах нищо. Докато минавах покрай гаража с колата ни, ми се прииска да се бях възползвала от законите в Колорадо, които позволяваха на шестнайсетгодишните да шофират. Зед беше казал, че ще ме научи да карам, но така и не стигнахме дотам. Нямаше значение. Трябваше да извървя само три километра. Можех да го сторя.

Вече вървях, когато завих по стръмния път зад скиорските хижи, водещ към лифта. Снегът там беше утъпкан и замръзнал в ледени бразди. Погледнах краката си и видях, че подметките на обувките ми са се скъсали и петите ми кървят. Странно, но това изобщо не ме интересуваше. Предпазливо се приближих до дома на семейство Бенедикт и се запитах какви ли охранителни мерки са поставили. Те очакваха нападение и все още не бяха свалили гарда. На стотина метра от къщата наистина почувствах преграда — не физическа, а усещане за нежелание и страх, което ме принуждаваше да се върна. Изградих си щит и продължих. Решителността ми да стигна до Зед беше по-силна от контра инстинкта. Щом се освободих, почувствах, че съм задействала някаква аларма. В къщата блеснаха светлини, първо на горния етаж в спалните, а след това и на верандата.

Къде ми беше умът? Смятах да похлопам на вратата им посред нощ? В Америка всички носеха оръжие и вероятно щяха да ме застрелят, преди да разберат коя съм. Убедеността ми, че идеята е добра, се изпари. Застанах нерешително на пътеката и се зачудих дали ще имам сили да се обърна и да се прибера у дома.

— Стой, не мърдай. Вдигни ръце да ги виждаме — заповяда мъжки глас, който не познавах.

Замръзнах на място. Беше ми твърде студено, за да се движа и да разсъждавам.

И после се разнесе непогрешимият звук на зареждане на пушка — нещо, което бях чувала само във филмите. Представих си „Бъгси Малоун“ — излез с вдигнати ръце. Преглътнах истеричния си смях.

— Излез на светлината да те видим.

Положих усилия да пристъпя напред.

— И казах, горе ръцете!

Вдигнах треперещите си ръце.

— Трейс, това е Скай! — Зед изскочи от къщата, но някой го дръпна за ръката. Големият му брат Трейс, полицаят от Денвър, не го пусна да излезе.

— Може да е клопка — предупреди Трейс.

От мрака зад мен се появи Виктор. Беше ме заобиколил и бе насочил пушката към гърба ми.

— Пусни ме! — Зед се съпротивляваше, но Сол се присъедини към блокадата.

— Защо не използваш телепатия, Скай? — Сол говореше спокойно, сякаш беше съвсем естествено в три часа сутринта пред дома му да се появи момиче по халат.

Преглътнах. В главата ми вече звучаха твърде много гласове.

— Може ли да вляза? Казахте, че мога да дойда при вас.

— Сама ли е? — попита Трейс.

— Така изглежда — отвърна Виктор.

— Попитай я, за да се увериш. — Трейс спусна пушката. — Не можем да рискуваме и да сгрешим.

— Не я докосвай, Виктор! Остави я! — Зед се отскубна от ръцете на брат си и хукна надолу по стъпалата.

— Зед! — извика Сол, но вече беше късно.

Зед стигна до мен и ме притисна в обятията си.

— О, миличка, премръзнала си!

— Аз… съжалявам, че идвам така — измънках.

— Престани да се извиняваш непрекъснато. Не е необходимо. Всичко е наред.

Сол дойде при нас, но сърце не му даде да ни раздели.

— Не е наред, докато не разберем защо е дошла. Тя мина през охранявания ни периметър. Не може да го е направила без чужда помощ. Способностите й не са толкова силни.

Виктор ме дръпна от прегръдката на Зед и се втренчи в очите ми със стоманен поглед. „Кажи ни защо си тук. Някой те изпрати ли?“ Той използваше дарбата си и зареждаше думите си с натиск да получи отговор. Чувах го като хармония, протичаща под мелодия. Заболя ме. „Скай, трябва да ми кажеш.“

— Престанете, престанете! — изхлипах, дръпнах се и залитнах назад. — Излезте от съзнанието ми, всичките! — Спънах се, паднах в снега и притиснах с ръце главата си.

Зед изблъска Виктор от пътя си и ме взе на ръце. Беше вбесен.

— Ще я занеса вътре. Не ме интересува какво ще кажете. Тя е моята сродна душа и по-добре не ми пречете.

Новината беше посрещната със стъписване от братята му и смирение от Сол.

— Погледнете я. Посиняла е от студ. — Зед си проби с рамо път между членовете на семейството си и ме занесе в кухнята. Хавиер и Уил бяха там и гледаха монитор, вграден в кухненския плот.

— Сама е влязла — каза Уил, който гледаше картината от камерите за наблюдение, разположени от портата до лифта. — Няма следа от друг.

— Скай, на какво си играеш? — Хавиер тръгна към мен и после видя краката ми. — Зед, забеляза ли, че тя кърви? Сложи я на плота.

Зед ме сложи да легна, а Хавиер изхлузи онова, което беше останало от обувките ми. Затвори очи и сложи ръце на петите ми. Мигновено почувствах боцкане като иглички и после болката се отдръпна към пръстите на краката ми.

Виктор остави пушката на плота и извади пълнителя.

— Уил, Хавиер, малкият ни брат е забравил да ни каже нещо.

Трейс поклати глава.

— Да, срещнал е сродната си душа.

Докосването на Хавиер спря за секунда, сътресение в енергийния поток, и отново се залови да лекува.

Уил подсвирна.

— Сериозно?

— Така каза. — Трейс погледна баща си, търсейки потвърждение. Сол кимна.

— Брей, виж ти. — Уил ми се ухили. Радостта му беше искрена. — Имаш ли сестри, Скай?

Зед му се усмихна благодарно.

— Не знае, но ще се опитаме да разберем заради теб.

— Не забравяй и нас останалите — малко насила се усмихна Трейс. — Някои от нас нямаме време.

Сол потупа сина си по рамото.

— Търпение, синко. Ще я намериш.

— Дошла си сама чак дотук? — тихо попита Зед, докато Хавиер ме лекуваше. — Защо?

— Нуждая се от помощ — прошепнах. Искаше ми се да заровя лице в гърдите му и да изчезна. Той беше толкова топъл, а аз — толкова студена. — Нуждая се от вас.

Трейс и Виктор все още изпитваха подозрения към странното ми пристигане. Чувствах емоционални вълни, изтичащи от тях. О, Боже, дарбата ми отново се беше задействала. Бях видяла чувствата в склада, но оттогава се бях затворила за тях. Тук, в дома на саванти, способността да разбирам какви са хората, съдейки по чувствата им, бързо се завърна.

— Искам братята ти да знаят, че казвам истината. — Не беше необходимо да отварям очи, за да знам къде се намира всеки от тях. Двамата най-големи Бенедикт стояха на пост до вратата. Чувствата на бащата бяха смесени — страх, загриженост за мен и озадаченост. Уил се беше облегнал на плота и сияеше във весело пролетно зелено. Хавиер се беше съсредоточил да лекува краката ми. Присъствието му беше обагрено в хладно синьото на концентрация. А Зед блестеше в златиста обич с тъмночервени оттенъци на отчаяние да направи нещо, за да ми помогне. — Нали не мислиш, че съм дошла, защото някой ме е изпратил да ви нараня? — измънках, потърквайки лице в пуловера му.

— Не, миличка — отвърна той, докосвайки с устни косата ми.

— Баща ти каза, че мога да дойда.

— Знам.

Сол взе телефона от масата.

— Какъв е номерът й?

Бях забравила за родителите си.

— Те не знаят, че съм излязла.

— По-добре да ги събудя и да им кажа, че си в безопасност, отколкото да открият, че леглото ти е празно и да се разтревожат.

Зед му каза номера и Сол проведе кратък разговор със Саймън Знаех, че родителите ми искат да скочат в колата и да дойдат да ме вземат, но аз не желаех това, след като бях дошла чак дотук.

— Искам да остана — прошепнах и после намерих по-силен глас. — Искам да остана.

Сол ме погледна и кимна.

— Да, Саймън, тя е добре. Малко е замръзнала, но ние се грижим за нея. Сигурна е, че иска да остане. Защо не дойдете да я вземете след закуска? Няма смисъл да идвате посред нощ, когато не се налага. Да, добре. — Той остави телефона. — Ще дойде сутринта. Каза да си починеш и да не се притесняваш.

— Пак ли съм наказана?

Зед разроши косата на тила ми.

— Не спомена такова нещо — усмихна се Сол.

— Бас ловя, че съм наказана.

— Докато навършиш петдесет години — обади се Зед.

— Предполагам.

Хавиер пусна петите ми.

— Направих каквото можах за твоята сродна душа. — Той произнесе с удоволствие последните две думи. — Тя трябва да бъде на топло и да поспи. Раните почти заздравяха.

— Благодаря. — Зед ме вдигна. — Ще я сложа на моето легло. Мама ще й даде суха нощница.

Сгуших се на топло под юргана на Зед, но не ми се спеше. Той седеше на перваза на прозореца с китара в ръцете и свиреше успокояващи мелодии. Карла малко мърмори, че съм в стаята на Зед, но когато стана ясно, че той няма да ме изпусне от поглед, се отказа и заяви, че ни има доверие, че ще се държим добре.

Зед допря чело до нейното — жест, който ми се стори странно трогателен, след като той беше много по-висок от нея.

— Кажи ми какво виждаш, мамо.

— Спуснах щитовете си.

Карла въздъхна.

— Виждам как ще я пазиш и ще се държиш като истински джентълмен.

— Точно така. — Зед ми намигна. — Понякога е благословия да имаш майка, която вижда бъдещето.

Сега, докато го гледах на фона на нощното небе, аз си помислих, че никога не съм виждала нещо по-съвършено.

— Обичам те, Зед — промълвих. — Не е необходимо да чакам да изясня спомените си. Знам, че е така.

Той спря да свири и се прокашля.

— За пръв път ми го казваш в очите.

— Казвала съм ти го и преди, сигурна съм.

— Не. Намеквала си, но не си го казвала направо.

— Обичам те. Малко съм срамежлива, затова не го казвам лесно.

— Малко? Скай, ти си най-срамежливият човек, когото познавам.

— Съжалявам.

Зед дойде при мен и седна на ръба на леглото.

— Не съжалявай. И това обичам в теб. Ти все си мислиш, че никой не те харесва, и имаш онова изненадано изражение, когато всички низ си падаме по теб. Много си сладка. — Той докосна с пръст върха на носа ми.

— Не искам да бъда сладка.

— Знам, че искаш да те приемат сериозно. — Изражението му беше сериозно, но очите му се смееха. — И аз те приемам сериозно. Кълна се.

— Не и… за това.

— Не ми ли вярваш?

Поклатих глава.

— Мога да чета чувствата.

Зед махна кичур коса от челото ми.

— Може и да нямам каменно изражение, но не вярвам, че съм и прозрачен.

— Не разбираш. Това е дарбата ми. Наистина разбирам какво чувстваш. Дарбата ми се отключи.

Цветовете му се промениха в бледолилавия цвят на учудването. Виждах, че той разсъждава върху думите ми, и чувствата му се обагриха в топлите цветове на обичта му към мен, когато се убеди.

— Тогава това е хубаво, защото сега знаеш, че наистина те обичам и че си моята сродна душа.

— Да, но разбирам и ако ме лъжеш за други неща. Хората се обвиват в движещ се жълт облак, когато лъжат.

— Това вече не е честно.

— Но ти виждаш бъдещето.

— Не непрекъснато — и сега не много с теб в момента.

Усмихнах се глуповато.

— Тогава по-добре внимавай с мен.

Зед прокара ръка по лицето ми.

— Доставя ти удоволствие поне веднъж да имаш предимство.

— Да, една крачка напред, както казвате тук.

— Господ да ни е на помощ. — Той ме бутна по-навътре на леглото и се изтегна до мен. — Кога откри, че си възвърнала дарбата си?

— В склада. Така разбрах, че ти не си ме наранил, въпреки че съзнанието ми твърдеше обратното. — Млъкнах. Образите все още бяха твърде ярки. — Сигурен ли си, че не съм те застреляла — нито дори в измислици като фалшивия нож?

Зед изпъшка.

— Не ми напомняй за това. Да, сигурен съм. Не бих го забравил, нали?

— Луда съм, Зед. — Най-после го признах.

И аз съм луд — по теб.

ДВАЙСЕТ И ПЪРВА ГЛАВА

Слязох в кухнята, облечена в дрехи, твърде големи за мен, джинси и риза с навити ръкави и чифт вълнени чорапи на Зед вместо домашни пантофи. Свиквах родителите ми да ме гледат с онова стъписано, обезнадеждено изражение, по което познавах, че съм ги разочаровала, но се страхуват да ми кажат, за да не припадна.

— Здравей, обич моя, готова ли си да се върнеш у дома? — малко нетърпеливо попита Саймън, подрънквайки с ключовете на колата на дланта си.

Зед дойде при мен, мълчаливо вдъхвайки ми смелост с присъствието си.

— Бих желала да остана още малко, моля. Мисля, че те могат да ми помогнат. — Посегнах към ръката на Зед зад гърба ми.

Сали докосна гърлото си.

— Колко време?

Повдигнах рамене. Неприятно ми беше, че им причинявам болка.

— Докато разбера дали това ще има ефект.

Карла затвори очи за миг, напрягайки мислите си към бъдещето, а после се усмихна и ме погледна.

— Искрено вярвам, че можем да ти помогнем, Скай. Моля те, довери ни се. Домът ви не е далеч. Можете да дойдете за няколко минути, ако се тревожите за нея.

— Сигурна ли си, миличка? — попита Саймън.

— Сигурна съм.

Сали все още не се беше примирила с раздялата.

— Но какво могат да направят те за теб, а ние не можем?

— Не знам. Струва ми се, че така е правилно.

Тя ме прегърна.

— Добре, ще опитаме. Твоето момче ще се грижи за теб.

— Да.

Сали кимна.

— Да, виждам. Ако не стане, не се безпокой. Ще опитаме нещо друго и ще продължаваме, докато решим проблема.

— Благодаря.

Родителите ми с нежелание се отправиха към дома ни, оставяйки ме с деветимата Бенедикт в кухнята им.

— Родителите ти ми харесват — тихо каза Зед и сложи ръка на раменете ми — Борят се за теб, нали?

— Да. Късметлийка съм, че ги имам. — Съзнавах, че имаме публика. Все още не ме бяха представили на Уриел, слабото, смугло момче, което стоеше до Уил. Двамата ме гледаха така, сякаш бях някакво екзотично същество. Сродната душа на Зед. Уриел беше най-малко физически внушителният в семейството и най-много се страхувах от него, защото можеше да чете миналото.

Карла плесна с ръце.

— И така, малки мои…

Малки? Тя беше най-дребната в семейството.

— Закуска! Трейс и Уриел — чинии. Хавиер — ножове и вилици. Айвс и Виктор, вие направете палачинки. Уил, ти донеси кленовия сироп.

— Ами Зед? — недоволно измърмори Айвс, изваждайки дълбока купа.

Карла ни се усмихна.

— Той е зает, успокоява момичето си и точно това трябва да прави. Седнете, вие, двамата.

Зед ме сложи на коленете си и аз се настаних да се забавлявам на представлението. Най-опасните момчета в Рикънридж бяха съвсем различни у дома. Въпреки че бяха големи мъже, Трейс и Виктор не смееха да отговарят на майка си и изпълняваха задачите си заедно с всички други. Те не криеха способностите си пред мен и аз скоро свикнах да ги виждам да извикват неща, които им трябват, да долитат в ръцете им. Беше невероятно интересно. Осъзнах, че разбирам как го правят. Силата ми се появи като бяла светлина, съвсем слаба, като нишка. Трябваше да се съсредоточа, иначе щях да я изпусна. Зачудих се дали и аз мога да правя същото. Наблюдавах как Трейс повдигна едно яйце от кутията и после, предавайки се на импулсивния си подтик, си представих как го улавям като с ласо със способността си. За моя изненада яйцето се изплъзна от контрола му, промени посоката си и полетя към нас. Зед ме накара да се наведа точно навреме. Яйцето се разби в стената зад нас и потече към пода.

— Кой го направи? — ядосано извика Карла. — Хавиер? Няма да ти позволя да замерваш с яйца гостенката ни!

Хавиер се обиди.

— Не бях аз. Защо винаги мислиш, че аз съм виновен?

— Защото обикновено си ти — сухо каза Уил, бутна Хавиер в гърба и го накара да изпусне приборите на масата.

— Кой го направи? — повтори Карла, твърдо решена да получи отговор.

— Който и да е, ще излеем останалите яйца във врата му — изръмжа Зед и покровителствено уви ръка около кръста ми.

— Кой? — отново попита Карла, разкривайки, че не се нуждае от висок ръст, за да изглежда заплашителна.

— Аз бях — признах.

Челюстта на Зед увисна. Открих, че изумлението е оцветено в блестящо сребристо.

— Гледах ви как правите тези неща и се запитах дали и аз мога. Улових с ласо яйцето.

Уил избухна в смях и накара приборите да танцуват на място с едно махване на ръката. Ножовете и вилиците се поклониха и после се наредиха спретнато.

Сол седна до масата.

— Видяхте ли? Какво означава това?

Почувствах, че страните ми поруменяват. Искаше ми се да намеря копче, което изключва склонността ми да се изчервявам.

— Ами… местенето на предмети… е като бяла линия. Предполагам, че чувствам енергия.

— Тя вижда и чувствата, татко — добави Зед. — Може да каже дали лъжеш.

— Много полезно. — Виктор ме погледна с пресметливост, която не ми хареса. Той беше на много ниско емоционално ниво в сравнение с другите или може би беше по-добър в изграждането на щитове.

Извърнах очи от него.

— Лечението е синьо. Когато се потопи в бъдещето, госпожа Бенедикт леко избледня. Не съм сигурна за останалите, но мисля, че всяка дарба има свои характерни особености.

„Ами телепатията?“ — попита Сол.

Трепнах. Все още не ми харесваше усещането, че някой друг е в главата ми.

— Не я виждам. Поне не знам какво да търся.

— Телепатията изисква най-малко енергия от всички дарби, когато се прави близо до човека, с когото общуваш. Сигналите може да са твърде слаби, за да ги доловиш.

Потърках слепоочията си, когато си спомних за болката, докато разговарях със Зед от голямо разстояние. Къде бях, когато го правех? В склада ли?

Зед ме придърпа към себе си.

— Не мисли за това в момента, Скай. Виждам, че ти причинява болка.

— Защо не мога да си спомня?

— Точно това смятаме да разберем — решително заяви Сол. — Но след закуска.

— Ами училището? — Знаех, че Зед и Айвс вече би трябвало да са тръгнали.

— Семейно съвещание. Ще пропуснем часовете — ухили се Айвс и сложи пред мен първата палачинка. Ученолюбивият му образ някак се разми, когато видях колко се радва, че няма да ходи на училище.

— Като онзи ден през септември ли? — обърнах се към Зед. — Ти не дойде един петък.

— А, да. Помагахме на Трейс да открие хората, които застреляха семейство в онази сделка с наркотици.

Спомних си колко изтощен беше той в онази събота, когато се срещнахме в изоставения град на хълма.

— И тези семейни съвещания… Събирате се да видите какво ще стане?

— Да, но постигаме резултати — отвърна Трейс и седна с чинията си. — Хванахме копелето… — Той погледна майка си, която се намръщи. — Негодника. Ще го съдят в началото на годината.

— Не трябва да се тревожиш за нас, Скай — добави Зед, който знаеше какво мисля, въпреки че не притежаваше моята дарба да тълкувам чувствата. — С това се занимаваме.

— Семейният бизнес — съгласи се Хавиер и поръси с кленов сироп палачинката си. — Мрежата на савантите работи както трябва.

— И ние се гордеем с нея — заключи Виктор и почука с пръст по празното място пред себе си — Къде е моята?

Във въздуха към него се понесе чиния с прясно изпържена палачинка. Зед закри с ръка очите ми.

— Без ласо.

Засмях се.

— Обещавам да не правя повече експерименти с храна.

След закуската настроението стана сериозно. Сол излезе за малко, за да провери дали помощниците му контролират всичко на лифта, а после се върна и изтръска снега от ботушите си.

— Готови сме — обяви той. — Да отидем в семейната стая.

Зед ме заведе в помещение в другия край на къщата, което служеше като стая за игри. Трейс и Виктор преместиха масата за тенис, а Уриел и Айвс наредиха в кръг възглавниците на пода.

— Искаме да седиш до Зед — каза Сол и се настани срещу мен.

— Какво ще правите? — Вече се чувствах нервна. В какво се бях забъркала?

— Ще подходим като към разследване. — Трейс седна от дясната ми страна. — И това е напълно уместно, защото смятаме, че ти се е случило нещо в резултат на престъпление.

— Да, имам чувството, че са обрали мозъка ми — признах.

— Всеки от нас ще използва дарбата си, за да прочете съзнанието ти — нищо агресивно, само докосване, за да доловим коя е най-силната следа. — Трейс погледна Зед. — Трябва да хвана ръката ти, ако Зед я пусне, за да имам контакт с теб и да позволя на дарбата си да работи. Би трябвало да мога да ти кажа къде си била преди склада. Не е необходимо да се мъчиш да си спомняш. Ако си била физически някъде, трябва да мога да те открия. Момчето чудо, седмият син, ще канализира нещата, тъй като има най-силните способности от всички нас.

Погледнах Зед.

— Вярно ли е?

— Да, аз съм като екран, който показва информация. И сравнява резултатите. Виждам онова, което виждат другите.

— И дори не му трябват батерии — подхвърли Уил и седна от другата ми страна.

Те се шегуваха, но сега разбрах мрачността на Зед и напрежението от злините, на които беше принуден да стане свидетел. През него се канализираше не само неговото шесто чувство, но и на другите и това означаваше, че той вижда нещата от всички аспекти и в по-голяма дълбочина от останалите. Нищо чудно, че Зед имаше чувството, че се плъзга към злото, ако не намери котва.

Вторият син, Уриел, който правеше докторска дисертация, бутна настрана Уил.

— Здравей, Скай. Все още не се познаваме официално. Аз съм единственият разумен човек в семейството.

Виждам.

— Дарбата ми е да чета спомени, всичко свързано с миналото. Знам, че се страхуваш, че мога да разкрия тайните ти, но не се тревожи. Не мога да те принудя да ми покажеш миналото си. Мога само да отворя врати, които ти си заключила.

— Разбирам. — Почерпих сила от топлината на гърдите на Зед на гърба си, докато седях между краката му. — Ами ако искам да държа вратата затворена?

— Тогава ще бъде затворена. Но ние смятаме, че трябва да започнеш да съставяш пълна картина на всичко, което ти се е случило, за да разбереш кое е реално и какво си въобразяваш.

Намръщих се. Това не ми харесваше.

— Като музиката е, Скай — рече Зед. — Оркестриране на партитура с всеки инструмент поотделно. От известно време си се придържала към мелодията, но може би си забравила баса или основни ноти.

— Имаш предвид какво се е случило, когато съм била малка?

— Именно.

Тъмни пространства. „Прекрасни пластове на болка и изоставяне.“ Кой ме беше описал така?

— Мислим, че когато видиш какво има отвъд всичките ти врати, ще ти бъде по-лесно да ги затваряш за другите хора и няма да им позволяваш да четат мислите ти толкова лесно. В замяна това ще ти даде контрол над по-скорошните спомени. Нещо като откриване на ключови късове в картинен ребус.

Това определено беше нещо, което исках, колкото и да се страхувах от процеса.

— Добре, вижте какво има в съзнанието ми.

Господин Бенедикт дръпна завесата, а Айвс запали свещи в стаята, като изщрака с пръсти. Спомних си, че той може да взривява разни неща. Успокоих се, като видях доказателство, че Айвс контролира дарбата си. Свещите ухаеха на ванилия и канела. В къщата беше тихо. Чувахме далечните звучи на хора, които се забавляваха на пистите, тътена на кабинките на лифта, когато минаваха над стълбовете, и шумоленето на дърветата, но в стаята, в това убежище, беше тихо. Почувствах как ме докосват различните дарби на всеки Бенедикт — лека милувка, нищо тревожно. Зед беше увил ръце около мен и седеше спокойно, без да се притеснява.

Лечителят Хавиер заговори пръв.

— Скай, със здравето ти абсолютно всичко е наред. Не виждам признак на психично заболяване. Усещам само безпокойството ти.

Зед разтри врата ми.

— Видя ли, че не си луда?

— Не виждам ясно бъдещето й — призна Карла. — В момента има множество възможни пътища.

— Но аз разбрах къде е била — обади се Трейс. — В стая в първокласен хотел — копринени чаршафи и дебел, мек килим. Вероятно са те държали там, преди да те заведат в склада. Ако имаме дрехите, които си носила, може би ще ти кажа повече.

— Заплахата не е преминала — каза Сол, използвайки дарбата си да усеща хищниците, които ни преследват.

Уил кимна.

— Усещам, че те търси повече от един човек, Скай.

Обърнах се към Зед.

— И ти ли го усещаш?

— Аха. Освен това разбрах, че двамата в склада са били онези, които стреляха по нас в гората. О’Халоран е бил савант, изключително добър в изграждането на щитове. Чудя се дали затова чувствам някакъв пласт в съзнанието ти — нещо чуждо. Видя ли го, Уриел?

Уриел успокояващо докосна коляното ми.

— Да, и мисля, че знам какво е, въпреки че не ми е ясно как се е озовал там. Скай, родителите ти са художници, нали?

Кимнах.

— Знаеш ли какво се случва понякога с творбите на старите майстори? Открадват ги и рисуват друга картина отгоре. Трябва да обелиш новия пласт, за да видиш оригинала. Някой е направил нещо подобно със спомените ти.

— Да, почувствах, че това е правилно. Кое е оригиналът и кое — фалшификатът.

— Затова трябва да се върнем към основата.

— Ще видят ли всички? — Достатъчно неприятно беше да съживяват миналото ми пред очите ми Не исках публика.

— Не, само Зед, аз и ти — отговори Уриел. Цветовете му пулсираха в нежно розовото на състраданието. — И няма да кажем на никого, освен ако ти не пожелаеш.

Не исках да го правя, но знаех, че трябва.

— Не се страхувай — прошепна Зед. — Аз ще бъда с теб.

— Добре, добре. Какво да направя?

Уриел ми се усмихна окуражително.

— Отпусни се и ме пусни в съзнанието си.

Всичко започна добре. Почувствах го, че изследва спомените ми — онези, когато се запознах с осиновителите си и как музиката ми помогна да се излекувам. Не бях заровила тези спомени. Когато обаче Уриел открехна вратата, водеща по-назад, изпитах страх.

„Не се съпротивлявай, Скай — предаде ми Зед. — Той няма да те нарани.“

Не се страхувах от Уриел, а от онова, което се намираше зад вратата.

„Нищо, което видим там, няма да промени отношението ни към теб“ — увери ме той.

Почувствах вълни на спокойствие, идващи от другите членове на семейство Бенедикт. Хавиер правеше нещо, за да намали учестения ми пулс.

Поех си дълбоко дъх. Добре.

Уриел отмести блокажа и образите започнаха да нахлуват като тълпа, която бърза да мине през въртележките на метрото.

Студена нощ. Кипящ гняв в кола.

— До гуша ми дойде от това хлапе. Тя съсипва всичко! — Някакъв мъж удряше по волана, а жена с хлътнали бузи оправяше грима си в огледалото. Приличаше малко на мен, но кожата й беше много лоша, сякаш не се беше хранила, както трябва, няколко месеца. Пластовете пудра не скриваха дефектите.

— Какво да направя? Аз съм единствената й роднина. — Жената млясна с устни няколко пъти, докато размазваше кървавочервеното си червило.

Вратата се отвори по-назад във времето. Други устни, розовочервени, които ме целуват. Майка ми. Ухаеше на лек парфюм и имаше звънлив смях. Дългите й коси погъделичкаха коремчето ми, когато тя се наведе да ме целуне. Изкикотих се.

На вратата се позвъни.

— Стой тук, кукличке. — Тя вдигна стената на преносимото детско креватче.

В коридора се чу недоволен глас. Татко. Ние не искаме той да ни намери, нали, мамо? Защо беше дошъл? Стиснах дългоухото си зайче и се заслушах в разговора им в коридора.

— Но ти не си моята сродна душа, Иан. И двамата го знаем. Мигел е моята сродна душа. Ще отида при него и ти не можеш да ме спреш! — Гласът на мама беше свадлив. Тя беше адски ядосана, но и уплашена. И аз се уплаших.

— Ами детето? Ами аз? Не можеш да напуснеш Англия с нея!

— Ти никога не си я искал. Ревнуваш ме от нея!

— Не е вярно. Няма да ти позволя да го направиш.

— Трябва да бъда с него. Най-вече ти би трябвало да проявиш разбиране.

— Отивай тогава. Но дъщеря ми остава с мен.

Те се приближаваха. Изхленчих. Стаята беше червена от гняв и ярко златиста от обич. Тъмната фигура на мъжа ме взе от леглото и ме притисна до гърдите си. Нощната лампа с форма на мишка се взриви и във въздуха се разхвърчаха парчета.

— Мишка! — изпищях.

Мама трепереше от гняв.

— Ти загуби твърде млада Ди, твоята сродна душа, и аз наистина много съжалявам, Иан. Но напук на всички шансове аз намерих моята сродна душа, след като се бях отказала да я търся, и трябва да бъда с него. А сега я остави!

Татко ме притисна още по-силно до себе си. Трепереше.

— Защо аз да остана без нищо, Франи? Няма да го понеса.

Мама понечи да ме вземе, но той протегна ръка към нея и книгите ми паднаха от лавицата и я засипаха.

Килимът под краката му започна да пуши. Разридах се.

— Престани, Франи! Ще запалиш къщата!

— Няма да ми я вземеш! — Гневът на мама се засилваше и леглото ми избухна в пламъци. — Няма да оставя детето си. — Тя протегна ръка и ме дръпна.

Горящото легло се завъртя във въздуха, стовари се върху нея и я блъсна към стената.

— Мамо! — изпищях със затворени очи.

Повече не ги видях.

Друг образ. Лелята с кървавочервените устни ме беше взела от болницата. Аз бях единствената оцеляла от пожара. Невидими сили ме бяха изнесли от къщата. Бяха ме намерили свита на кълбо във влажната от росата трева. Сега живеехме в апартамент. Все още ми беше студено и роклята ми беше изцапана. Бях дребничка. Главата ми не стигаше дори до дръжката на вратата. В дневната гърмеше силна музика. Бяха ми казали да не преча и затова се криех в коридора.

— Не ме гледай така! — Отново беше мъжът зад волана. Този път беше с приятел. Той ритна с крак, когато аз не се придвижих достатъчно бързо. Изтърчах назад и се притиснах до стената, опитвайки се да се престоря, че не съм там. Гледах, докато той даде нещо на другия мъж и получи пари в замяна.

— Той те измами — прошепнах.

Вторият мъж спря и приклекна до мен. Дъхът му беше отвратителен и вонеше на пържен лук.

— Какво каза, пиленце? — Изглежда му се виждах забавна.

— Той излъга. Доволен е, че те измами — Люлеех се напред и назад. Знаех, че ще ме накажат, но поне другият човек беше тук.

— Хей. — Той се усмихна неискрено. — Нима слушаш какво дрънка хлапето на приятелката ми? Тя пък какво знае?

Мъжът с лошия дъх извади пакета от джоба си и го стисна между палеца и показалеца си. Вече не се усмихваше.

— Чист ли е?

— Сто процента. Гарантирам.

— Лъже — рекох. Цветът му беше противно жълт.

Лученият дъх му подаде пакета.

— Благодаря, пиленце. Искам да ми върнеш парите. Гаранцията ти не струва петдесет кинта.

Мъжът му върна парите, като се кълнеше, че е невинен.

И след това дойде болката.

По-късно го чух да казва на лекаря, че съм паднала по стълбите и съм счупила ръката си. Била съм тромава. Лъжа. Много ми беше ядосан.

И после отново бяхме в колата. В друг ден. Пътувахме, преди някой да се заинтересува от нас. Лелята с кървавочервените устни беше нервна. Оплакваше се и каза, че Той ще я зареже заради мен. И тя не ме харесваше. Твърдеше, че разбирам твърде много. Като вещица. Като тъпата й покойна доведена сестра.

— Може да я предадем на социалните служби в Бристол. Ще кажем, че не можем да се справяме с нея. — Леля ме погледна гневно.

— Първо правило — не позволявай на властите да разберат, че съществуваме. Няма да се връщаме в Бристол. Вече се преместихме. — Той попречи на друга кола да го изпревари на магистралата.

— Откога, Фил?

Откакто полицията обискира „Ръцете на играча на крикет“.

Втренчих се през стъклото в синя реклама. Видях, че най-отгоре има малък символ на самолет. Пътят водеше нанякъде, там, където имаше самолети. Прииска ми се да полетя. Запях „Заминаваме с реактивен самолет“.

— Писна ми! — Фил включи мигач, отклони се от магистралата и зави към бензиностанция. — Оставяме тук изрода.

— Какво? — Жената го погледна озадачено.

От мъжа се излъчваше тинесто зелена злоба. Цветът му беше тъмнолилав със зелени оттенъци. Догади ми се само като ги гледах. Погледнах изцапаните си къси панталонки.

— Шегуваш се, нали?

— Грешиш. Оставям я тук. Или остани с нея, или ела с мен. Ти решаваш.

— По дяволите, Фил, не мога да я зарежа ей така!

Той спря в дъното на паркинга и нервно погледна в страничните огледала.

— Защо не? Тя пречи на бизнеса ми, когато е край мен. Някой филантроп ще я намери. И тя ще бъде негов проблем, Джоу, а не наш. Детето е грешка на Франи. Тя трябваше да се отърве от нея. Момичето няма нищо общо с теб — с нас. — Той се наведе и я целуна. Цветът му беше ужасяващо жълт, който показваше голяма тлъста лъжа.

Жената прехапа устни.

— Добре, добре, дай ми минутка. Боже, нуждая се от питие. Няма ли да ни открият?

Фил повдигна рамене.

— Регистрационните табели на колата са фалшиви. Ако не слезем, камерите няма да ни заснемат. Никой в Англия не я познава. Родителите й са починали в Дъблин. Ако не смятат да я водят в чужбина, тя е никой. Кой ще я познае след толкова много време? Тя дори няма акцент.

— Значи ще я оставим и някой друг ще се грижи за нея. Няма да пострада. — Леля се опитваше да се убеди, че постъпва правилно.

— Ще пострада, ако ние я задържим. Тя е лоша за нас. Съсипва всичко, което имаме.

Жената събра смелост и кимна. Хайде да го направим.

— Трябва ни само шанс да се измъкнем. — Мъжът се обърна и ме сграбчи за тениската. — Слушай, изрод, ще мълчиш и няма да вдигаш шум. Кротувай, изрод, или ще се върнем и ще те вземем. Разбра ли?

Кимнах. Бях толкова уплашена, че мислех, че ще се подмокря. Аурата му пулсираше в червеното на насилието, както преди да ме пребие.

Той протегна ръка и отвори вратата.

— Слез и седни ей там. Не създавай неприятности.

Разкопчах предпазния колан. Бях свикнала да се грижа за себе си.

— Сигурен ли си, Фил? — изхленчи жената.

Той не отговори и затвори вратата. Следващото нещо, което чух, беше ревът на мотора на колата. Седнах и започнах да броя маргаритките.

Когато този път отворих очи, аз не бях на паркинг край бензиностанция, а седях в обятията на Зед, на топло, и чувствах, че се грижат за мен.

— Видя ли това? — прошепнах, без да смея да го погледна.

— Да. Слава Богу, че са те зарязали, преди той да те убие. — Зед леко потърка брадичка в главата ми. Косите ми се закачиха в наболата му брада.

— И все пак не знам коя съм. Мисля, че те не споменаха име.

Леля Джоу, Фил и изродът — това сме били, когато бях на шест. Ако майка ми и баща ми, Франи и Иан, ми бяха дали име, аз го бях забравила. Родителите ми бяха саванти и се бяха унищожили взаимно, защото не контролираха дарбите си, и ме бяха оставили в ръцете на един наркоман. Много им се ядосах заради предателството.

— Човек, който казва истината, не е приет добре в дома на наркодилър. — Зед уви пръсти около китките ми и леко докосна дланите ми, за да разтворя свитите си в юмруци ръце. — И по-рано съм виждал такива отрепки, докато работех за Трейс и Виктор. Извадила си късмет, че си се отървала от онзи тип.

Когато бях малка, не разбрах каква е сделката в коридора, но сега ми стана ясно.

— Развалила съм сделката на Фил. Онзи мъж беше най-добрият му клиент. Направих го не само веднъж.

— И той те е пребивал повече от веднъж.

Свих се, защото ми беше адски неприятно, че тази грозна история се разкри пред семейство Бенедикт.

— Така мисля.

Гневът на Зед беше обагрен в пурпурночервено. Не беше насочен към мен, а към човека, който бе дръзнал да ме удари.

— Искам да го спипам и да го накарам да почувства същото, което е причинил на теб.

— Той беше лош човек и използваше леля ми. Тя беше горе-долу свястна, но не искаше да се занимава с мен. Предполагам, че вече не са заедно.

— Вероятно и двамата са мъртви. Наркотиците и продажбата им не гарантират дълъг и щастлив живот — сухо отбеляза Уриел.

Облегнах се на Зед, изтощена и наранена. Трябваше ми време, за да осмисля онова, което бях видяла, и да подредя спомените си. Не разговаряхме за това, но трябваше да се примиря с онова, което бе сторила на всички нас манията на майка ми да отиде при сродната си душа. Това пълзеше като грозно петно, което се посмукваше във връзката ми със Зед. Почувствах се омърсена и заплашена.

— Ти видя достатъчно — каза Зед. — Не очакваме, че ще си спомниш всичко веднага.

— Но разкрихме основата — рече Уриел, — и можем да градим върху нея.

Огледах другите в стаята и видях, че те не очакват отговори още днес. Виктор и Трейс бяха най-нетърпеливи за информация, но се опитваха да го прикрият.

— Нуждаем се от почивка. Заведи Скай да кара сноуборд, Зед — каза Трейс. — Ние ще се грижим да сте в безопасност.

Положих усилия и прогоних мрачните спомени.

— Под почивка имаш предвид да си счупя крака, защото това ще стане, ако се опитам да карам сноуборд.

Трейс се засмя и сериозното му лице на ченге се отпусна в ласкава усмивка, когато погледна най-малкия си брат.

— Не, Скай, нямах предвид това. Той ще се грижи за теб.

ДВАЙСЕТ И ВТОРА ГЛАВА

Изпитах облекчение, когато излязох навън. Спомените бяха надвиснали в главата ми като отровен облак, но чисто белите склонове го отвяха — поне за момента. Всичко искреше. Ако се съсредоточах, можех да преброя всяка борова игличка и всяка снежинка, толкова ясни бяха възприятията ми. Днес планината не ме плашеше, а ме освежаваше.

Карла ми беше дала грейка, с която приличах на кюфте, но Зед, изглежда, мислеше, че ми стои добре.

— Детските писти? — попитах. Дъхът ми излизаше на облачета като на змей.

— Не, там има твърде много хора. — Зед засенчи очи и огледа планината, давайки ми възможност да оценя колко висок и опасен изглежда в прилепналия за тялото му морскосин скиорски екип, същинска акула по снежните склонове. Той ми се усмихна, когато забеляза, че му се възхищавам, и закачливо повдигна вежди няколко пъти.

— Харесваш ли онова, което виждаш?

Сръгах го.

— Млъкни! Трябва да престанеш да унижаваш хората.

Зед се засмя.

— Добре, ако обещаеш да ме научиш.

— Мисля, че си безнадежден.

Това го развесели още повече. Когато най-после спря да се смее, той ме прегърна.

— Е, Скай, готова ли си? Качваме се нагоре, където има едно спокойно място. Щях да те водя там в онзи ден, когато стреляха по нас в гората, но мисля, че е още по-хубаво през зимата. Ще се качим с лифта и после ще вървим надолу.

На върха на планината беше много по-тихо, отколкото през почивните дни. Хосе не обслужваше сергията, затова не спрях да си купя поничка и да побъбря, както обикновено правех. Зед ме поведе встрани от оживените писти и навлязохме в гората.

— Сигурен ли си, че идеята е добра? Знаеш какво се случи последния път, когато отидохме в гората.

Преметнал ръка на раменете ми, той ме потупа окуражително.

— Татко и мама държат преграда около това място, а Трейс, Виктор и Уил го наблюдават. Би трябвало всичко да е наред.

— Мисловна преграда?

— Да, отпраща хората, кара ги да мислят, че са забравили включени фаровете на колите си или че трябва да се срещнат с някого в града. И това ми напомни да те попитам как преодоля преградата ни снощи?

Повдигнах рамене.

— Почувствах я, но бях твърде отчаяна, за да ми пука.

— Не би трябвало да можеш да го правиш. Затова Трейс и Виктор бяха толкова подозрителни към теб, че се появи като гръм от ясно небе.

— Може би преградата не е била толкова силна, колкото мислите.

— А може би ти си по-силна, отколкото смятаме. Трябва да разберем.

— Само не сега, моля те. — Не исках да имам нищо общо със савантите. Способностите им бяха твърде чудати.

— Не. Сега е време за игри.

Излязохме на открито и земята изведнъж се спусна в страховит наклон, извит като буквата „У“. Върховете отвъд долината се извисяваха на хоризонта като публика от великани, дошли да гледат шоуто.

— Еха!

— Страхотно е, нали? Малцина идват тук, защото не води доникъде, но на мен ми харесва. Тук можеш да караш екстремен сноуборд, без да ти се пречкат разни досадни скиори като брат ми.

— Не съм готова за екстремен сноуборд.

— Знам. Ще караме бавно. — Той пусна сноуборда си на снега. — Карала ли си сърф?

Засмях се.

— Не знаеш много за Лондон, нали? В Ричмънд не сме точно плажни девойки.

Зед се ухили.

— Тогава какво правеше по цял ден?

— Имаме парк със сърни и елени. Може да караш велосипед. Има и Темза, ако обичаш гребането.

— Изплюй камъчето.

— Аз… ами… пазарувах. Имам златен олимпийски медал за това. И свирех, разбира се.

— Време е да разшириш хоризонтите си. Затичай се и после се плъзни.

— Какво?

— Довери ми се. Направи го.

Чувствайки се повече от глупаво, го направих.

— Добре, значи водиш с десния крак.

Как разбра?

— Това е кракът, който ти избра, за да се плъзнеш. Сега ще те наглася в правилната поза. — Зед нагласи сноуборда и ми показа къде да сложа краката си. Прегърна ме през кръста и ме залюля напред и назад. — Това е равновесие.

— Това е оправдание да ме опипаш.

— Знам. Страхотно е, нали?

За моя изненада се оказах много по-добра на сноуборда, отколкото със ските. Падах често, разбира се, но по-скоро като средно ниво ученик, отколкото като пълния идиот на ските.

— Нека видя как го правиш ти, готин — подразних Зед, след като достатъчно пъти бях падала на дупето си, за да се откажа.

— Добре, Палечке. Настани се удобно ей там и не мърдай. Ще ти покажа как се прави. Трябва само да се кача малко по-нагоре по хълма.

Седнах до малка скала и се загледах в склона да видя Зед, но той се забави много, докато стигне до началото на спускането си.

— Ехо!

Изведнъж над главата ми се стрелна сноуборд и Зед се приземи на шест метра пред мен.

— Фукльо! — засмях се. Трябваше да се досетя, че той ще ми изпълни този номер.

Зед нарами сноуборда и тръгна към мен, като през цялото време се хилеше.

— Какво ще кажеш? — извика той.

— Хмм. — Втренчих се в ноктите си. — Сносно.

— Сносно! Беше перфектно.

— Ами, премина един друг и направи салто във въздуха. Дадох му десетка.

Той хвърли сноуборда и ме събори в снега.

И аз искам десетка.

— Не и без троен аксел.

— Това е във фигурното пързаляне, глупаче.

— Моят човек го направи, докато се връщаше, и получи максималния брой точки.

Зед изръмжа във врата ми.

— Аз съм твоят човек. Признай. Тук няма друг.

Изкикотих се.

— И все пак не мога да ти дам десетка за скока.

— Тогава да те подкупя ли? — Зед започна да ме целува по шията и устните. — Е? Как се представих?

Надявайки се, че в момента усещането му за бъдещето временно е прекъснато, аз незабелязано сграбчих шепа сняг.

— Хмм, нека си помисля. Струва ми се, че… ти трябват още тренировки! — Преди той да успее да реагира, аз натъпках снега във врата му и Зед изкрещя.

— Това е война. — Той ме претърколи, но аз се отскубнах, задъхвайки се от смях. Побягнах, но Зед ме настигна с няколко крачки и ме вдигна във въздуха. — Мястото ти е в преспата. — Той намери дълбока купчина сняг и ме хвърли.

— Още повече муниции! — Бързо направих снежна топка и я хвърлих по него.

Топката направи обратен завой във въздуха и ме удари в лицето.

— Измамник! Не играеш честно!

Зед се преви на две от смях на гнева ми.

— Достатъчно! В тази игра участват двама. — Спомних си за ласото и яйцето и си представих, че дърпам клона над главата и после го пускам. Клонът отскочи и го обсипа със сняг. Доволна от резултата, аз безразлично потрих ръце. — Така ти се пада!

Зед изтръска снега от шапката си.

— Не трябваше да ти казвам, че си савант. Ти си опасна.

Заподскачах, пляскайки с ръце.

— Аз съм опасна! Опасна! Йо-хо, аз съм опасна!

— Но все още не владееш способностите си! — Снегът под мен се размести и аз паднах по гръб в пряспата. Зед се наведе над мен застрашително вдигнал снежна топка в ръката си. — Е, как се представих със сноуборда?

Усмихнах се.

— Определено десетка. Не, единайсет.

Той хвърли встрани снежната топка.

— Хубаво. Радвам се, че се вразуми.

По-късно през деня прекарах известно време сама. Разходих се в гората зад къщата, подреждайки спомените, които беше отключил Уриел. След фаталната кавга на родителите ми — мисълта, за която беше непоносима, — ранното ми детство беше хаотичен кошмар от непрекъснати местения, безразборни грижи и липса на обич. Пълният ужас настъпи, когато леля ми тръгна с наркодилъра.

Зачудих се какво ли е станало с другите от семейството ми. Имали ли са майка ми и баща ми родители и други братя или сестри, при които да отида? Това беше загадка и подозирах, че отговорите не са хубави. На шест години, аз имах съвсем бегла представа за обстоятелствата около мен и знаех, че разчитам на двама ненадеждни възрастни да се грижат за мен. Преживяването беше ужасяващо. Не знаех как да ги накарам да ме обикнат, затворих се в себе си и взимах малки мерки срещу хулигана Фил, който ме биеше.

Възхищавах се на себе си за това, въпреки че можех да избегна болката, ако си бях държала устата затворена.

Помъчих се да си спомня още. Името си. Изглеждаше лесно, нещо, което би трябвало да помня.

— Скай, добре ли си? — Зед беше решил, че съм размишлявала достатъчно дълго и беше излязъл да ме търси, носейки чаша.

— Добре съм. Мисля.

Той ми даде чашата.

— Стига си мислила. Ето, направих ти горещ шоколад. Не е толкова хубав като в кафенето, но поне ще те сгрее.

— Благодаря. Нужна ми е доза шоколад.

Зед ме хвана за лакътя и ме поведе към къщата.

— Знаеш ли, шоколадът съдържа особени вещества, които те правят щастлив?

— Не ми трябва оправдание, за да ям шоколад. — Отпих и го погледнах изкосо. Отпред на косата му извън шапката имаше няколко снежинки. Днес очите му бяха весели — светло синьо-зеленото на речни плитчини на слънчева светлина. — Да не би и ти тайно да си употребил същите вещества?

— Какво?

— Защото изглеждаш щастлив.

Той се засмя.

— Не се дължи на шоколад, а на теб. Това означава да си сродна душа. Ти си моята доза щастие.

Не, не беше така. Родителите ми доказваха, че да имаш сродна душа е пагубно. Преструвах се пред Зед, че всичко е наред, но не можех да поема риска. Това смазващо прозрение ме накара да се почувствам така, сякаш съм се спуснала със ски от скала и все още падам свободно във въздуха. Как щях да кажа на Зед и семейството му, че след като бях видяла какво се е случило с мама и татко, аз не мога да бъда онова, което те очакват? Когато им съобщях тази новина, нещата щяха да загрубеят. Зед щеше да ме намрази. Аз самата вече се мразех.

С този проблем, надвиснал над мен, семейство Бенедикт избраха точно тази вечер, за да подготвят дома си за Коледа. Имах чувството, че съм Юда на Тайната вечеря. Сол и Трейс се качиха на тавана и се върнаха с купища кутии с украса.

— Гледате много сериозно на коледната украса — удивих се и докоснах красива стъклена топка със златисто ангелче вътре. Това бях аз — затворена в мехур от паника, без да съм в състояние да се освободя.

— Разбира се, Скай — отвърна Карла. — Купуваме разни неща, докато пътуваме. Семейството ми от Мрежата всяка година ми изпраща специални украшения. Ще ги обидя, ако не ги закача.

Зед, който стоеше зад майка си, завъртя очи.

— За мама украсата никога не стига. Когато приключим, ще ти се струва, че си в коледното отделение на огромен универсален магазин.

За семейство Бенедикт нямаше надуваем Дядо Коледа. Всяко украшение беше изящно изработено и уникално. Видях издялан от дърво туземен комплект от Южна Америка, низ лампички с формата на ледени висулки от Канада и топки от венецианско стъкло. Отчасти копнеех да принадлежа към това голямо семейство от надарени хора, но не го заслужавах, след като отхвърлях начина им на живот. Скоро щях да им го кажа, защото не беше честно да ги оставям да се държат с мен като с една от тях. Вече бях взела решение да се откъсна от това бъдеще. Но минутите летяха, а аз не можех да събера смелост да говоря.

„Момчетата“, както Карла наричаше мъжете в семейството си, донесоха елха, отсечена от двора им. Беше два пъти по-висока от мен и изпълни стаята чак до тавана. След обичайните ругатни за изгорели крушки и липсващи кабели Сол и Виктор увиха лампичките около елхата. Най-младите членове на семейството трябваше да сложат украсата. Зед ме повдигна на гърба си, за да поставя украшение на по-високите клони. Карла разказа история за всяко — или нещо за човека, който й го е подарил, или за мястото, откъдето го е купила. Разбрах, че семейството им е огромно и се простира оттук до Аржентина и има далечни разклонения в Азия и Европа. Моето семейство от трима ми се стори съвсем малко.

— А сега ще пеем коледни песни! — обяви Карла и донесе поднос с греяно вино, още горещ шоколад за мен и сладки курабии с канела.

Трейс изпъшка престорено. Съдейки по аурата на веселие, която блесна около него, аз предположих, че той само изпълнява очакваната от него роля на музикалния инвалид в семейството. Настаних се на голяма мека възглавница на пода, отдръпвайки се от компанията с моята гузна съвест, и започнах да наблюдавам как Сол настройва цигулката си, Зед изважда китарата и Уриел сглобява флейтата. Те изсвириха много хубава китка традиционни коледни песни. Някои мелодии бяха толкова натрапчиви, че имах чувството, че се пренасям назад във времето, когато са ги пели за пръв път. Едва тогава осъзнах, че Уриел сияе в бронзова светлина. Той не само свиреше стари песни, но и отчасти се намираше в миналото.

— Трябва ни вокалист — заяви Уриел. — Трейс?

— Добре, ако искате да разваля всичко — отвърна той и понечи да стане, но Уил го блъсна на мястото му.

— Скай? — попита Айвс.

Поклатих глава.

— Не пея.

— Имаш слух. Свирил съм с теб, помниш ли? — увещаваше ме той. Почувствах паника и изпитах желание да се скрия.

— Не пея.

Уриел затвори очи за миг.

— Но си пяла.

— Вече не.

— Защо не, Скай? — тихо попита Зед. — Ти вече преодоля проблемите на миналото. Видя спомените и можеш да ги прибереш. Днес е ново начало.

Само че не беше началото, което той очакваше. О, Боже, помогни ми.

Карла раздаде курабиите, опитвайки се да разчупи напрежението.

— Оставете горкото момиче на мира. Не е необходимо да пее, ако не иска.

Но аз исках. Въпреки безпокойството знаех, че като музикант, бих искала да пея, да използвам гласа си като инструмент.

— Хайде, аз ще пея с теб. — Зед протегна ръка.

— Всички ще пеем — предложи Уриел. — „Радост за света“?

— Ще свиря на саксофона — рекох уклончиво. Мама ми го беше донесла, защото знаеше, че се нуждая от музика за утеха, когато изпитвам безпокойство.

Семейство Бенедикт доказаха, че не само могат да пеят, но и да пеят в съзвучие като хор. Дори Трейс опита няколко басови ноти, без да се изложи.

Накрая Зед ме прегърна.

— Справяш се страхотно със саксофона. Знаеш ли, че този инструмент е най-близък до човешкия глас?

Кимнах. Моят тенор саксофон сякаш пееше вместо мен. Може и да беше близък до човешкия глас, но аз почувствах, че това не е достатъчно за Зед. Той искаше всичко и знаеше, че се въздържам.

Зед ми отстъпи стаята си за нощта и отиде да спи при Хавиер. Въпреки състоянието си на тревожност, аз бях психически изтощена и успях да поспя — първата необезпокоявана почивка след отвличането ми. Сутринта се събудих и установих, че съзнанието ми е работило през нощта, за да се изясни и подреди като компютър, извършил процес на дефрагментация. След като се бях препъвала покрай ранните си спомени, аз си спомних всичко за Лас Вегас. Кели ме беше разглобил парче по парче. Беше ме накарал да си мисля ужасни неща за Зед и Хавиер и бе осеял с графитите си съзнанието ми. Мразех го заради това. Сега обаче аз отново владеех ума си и можех да различавам истината от лъжата. Това изискваше най-малкото празнуване. Изгаряйки от желание да споделя разкритието си, аз хукнах да търся Зед.

— Хей! — Нахлух в стаята на Хавиер, която беше съседната. Зед лежеше на пода, увит в спален чувал, а Хавиер се беше изпънал на леглото с отворена уста и хъркаше. — Зед!

— К-какво? — Той се измъкна от спалния чувал и ме притисна до себе си, защото вероятно предположи, че ни нападат. — Какво се е случило?

— Знам кой ме отвлече! Спомних си всичко.

Хавиер се изтърколи от леглото.

— Скай? Какво става?

Изведнъж осъзнах, че стоя там само по дълга тениска и гащета. Трябваше да намеря време да си облека още дрехи.

— Може ли да повикаш Трейс и Виктор, Зед? — попитах, отстъпвайки назад. — Трябва да им кажа нещо.

Зед вече се беше разсънил. Той се ухили и ме потупа по дупето.

— Отиди и облечи моя халат. Ще ги изкарам от леглата и ще се срещнем в кухнята. Мама и татко също ще искат да чуят.

Разказах им какво съм си спомнила, докато пиех чай. Английските ми навици надделяваха, когато се чувствах неудобно. Спомените бяха ужасяващи — хотелът, Даниъл Кели, който насила втълпяваше образи в съзнанието ми, синът му, който обикаляше около мен като голяма бяла акула.

Виктор записваше на касетофон историята ми и кимаше, сякаш аз потвърждавах неща, които той подозираше.

— Още едно семейство саванти извън Мрежата — замислено каза Сол, когато приключих с разказа си. — Саванти без сродни души, които да създадат равновесие. О’Халоран сигурно е работел за тях. Изглежда, тази работа е по-сериозна, отколкото мислехме.

— Аз знам как да манипулирам съзнанието на хората — каза Виктор и пъхна касетофона в джоба си, — но никога не бих си помислил да го правя в такава степен.

— Защото Кели е лош, а ти си добър — обадих се. — Не се шегувах, когато казах, че това е като обир на мозъка. Той ми го открадна, опитвайки се да ме накара да ви намразя. — Хванах ръката на Зед под масата. — Образите все още са в главата ми, макар да знам, че са фалшиви.

— Чувал ли си за дарба като на сина му? — обърна се Зед към Сол и окуражително стисна пръстите ми. — Не ми харесва, че той отвлече Скай и влоши нещата.

Сол замислено потърка брадичката си.

— Индианците уте говорят за хора, които живеят от чувствата на другите. Те са паразитите в света на савантите.

— А дъщерята? Каква е нейната дарба? — попита Трейс.

— Може би умее да изгражда щитове, поне тя говореше, че ще пробие моя, но не беше достатъчно силна, за да се мери с Даниъл Кели Той беше много силен. Съпротивлявах се, докогато можах.

— Вероятно по-дълго, отколкото тя е очаквала — отбеляза Виктор. — И не е минало както трябва, нали? Ти непрекъснато си задавала въпроси.

— Ще го арестуваш ли?

Той отпи от кафето си.

— Въпросът е там, Скай, че това не е доказателство, което мога да използвам, за да арестувам Даниъл Кели Той е властен човек и парите му купуват мълчанието на много хора. Никой съдия няма да приеме разказа ти особено след объркана история, която ти вече представи на полицаите от Лас Вегас, обвинявайки други.

— Зед и Хавиер.

— Да. Те се оказаха от разследване, когато аз доказах, че Зед и Хавиер нямат нищо общо с отвличането ти, но това те дискредитира като свидетел.

— Разбирам. Тогава нямаше смисъл да разказвам всичко това.

— Разбира се, че имаше. Сега знаем истината и свързахме нещата, които не разбирахме или нямаше как да знаем. За нас е безценна информация, че има други саванти, които работят на тъмната страна. — Той иронично изкриви устни на този холивудски термин. — Да, и в нашия свят на саванти има тъмна страна. Може да попаднем на всякакви клопки, ако тънем в невежество. Това поражда и вероятността къртицата във ФБР да не знае, че те правят такива неща. Даниъл Кели може да е манипулирал някой от колегите ми и да го е принудил да ни предаде. Трябва да видя кой е бил във връзка с него.

Почувствах се по-добре, като разбрах, че съм била полезна. Съживена от тази мисъл, аз погледнах часовника си. Седем и половина.

— Знаете ли какво? Искам да отида на училище днес. — Бих дала всичко, за да се почувствам нормална отново и да бъда с приятели, които не могат да променят мислите ми, да ги четат или да взривяват разни неща. Пък и това щеше да отложи големия разговор със Зед, който знаех, че предстои.

— Какво? — Зед потърка брадичката си. — Имаш идеално оправдание да пропуснеш часовете, а ти искаш да отидеш?

— Не ми харесва да кръшкам. Кара ме да се чувствам болна, сякаш Даниъл Кели е победил.

— Щом поставяш така въпроса, тогава трябва да отидем. По-добре да се приготвям. Пфу, не си направих труда да преговоря за теста по физика, защото мислех, че ще бъде с теб тук днес.

Сол се намръщи.

— Ако използваш Скай като оправдание, за да се измъкваш от задълженията си, Зед…

Зед скочи и тръгна.

— Ще се срещнем тук долу след двайсет минути, Скай.

— Само ще кажа на родителите си какво смятам да правя.

Сали и Саймън бяха щастливи, че се чувствам достатъчно добре, за да отида на училище.

— Ти беше абсолютно права, миличка — бъбреше Сали по телефона. — Нуждаела си се от смяна на обстановката и домът на семейство Бенедикт е бил най-доброто място, където си могла да отидеш.

— Довечера ще се върна. — Беше твърде болезнено да бъда със семейство Бенедикт, след като бях решила да отхвърля света на савантите.

— Чудесно. Планираме почерпка за теб — малко пътуване.

— Не в Лас Вегас? — изпъшках, като се сетих за новата идея на Саймън.

— Щом се чувстваш по-добре, тогава ще забравиш лошите спомени и ще видиш какво има да предложи градът.

— Не искам да се местя там.

— Нито пък аз, миличка. Но познаваш Саймън. Той трябва да проучи нещата докрай и после ще реши какво да правим.

Нямах желание да отивам пак в града, където живееха семейство Кели.

— Коя е жената, с която е във връзка Саймън?

— Госпожа Тоскана, очевидно приятелка на господин Роденхайм.

— Кой е хотелът й?

— Забравих. Може би беше „Цирк“? Нещо такова.

Това не ми говореше нищо, но случайността беше твърде подозрителна. Реших да спомена за предложението на Виктор, за да бъда сигурна.

Добре, Сали. До скоро.

ДВАЙСЕТ И ТРЕТА ГЛАВА

В осем и половина бях в гимназията в Рикънридж. От двете ми страни вървяха Айвс и Зед. Чувствах се странно. Нямаше ме само няколко седмици, но все едно бяха минали месеци. Както очаквах, привлякох виновно заинтригувани погледи. Не беше необходимо да чета мислите им, за да знам какво се върти в главите им — „Ето я онази, която беше отвлечена. Чухме, че превъртяла. Полудяла.“

— Не е вярно, Скай — прошепна Зед. — Никой не те мисли за луда. Те разбират.

Влязохме в канцеларията, за да регистрирам завръщането си. Господин Джо скочи от бюрото си и ме прегърна.

— Малката Скай! Ти се върна! Много се бяхме разтревожили! — Той избърса сълза от окото си и подсмръкна, отчасти искрено, отчасти наслаждавайки се на драмата. — Сигурна ли си, че си готова?

— Да, господин Джо.

Той погледна преценяващо братята Бенедикт.

— Ще се грижите за нея, нали?

— Да, господине — обеща Зед.

— Направете го. — Господин Джо ми даде карта, която да занеса в класната стая. — А сега тръгвай. Няма да искаш да закъснееш в първия си ден отново на училище.

Всички се надпреварваха да ми помогнат отново да се върна към учебния процес. Дори Шийна и Вампирските невести се държаха добре с мен, сякаш бях крехък стъклен балон, който можеше да се пръсне на парчета, ако кажат нещо грубо.

Странно, но тъпите им подмятания за зайчето ми липсваха. Бях изостанала по всички предмети, но вместо да представят това като проблем, учителите организираха специални програми за наваксване за мен и учениците ми предлагаха да използвам записките им. Тина вече беше преснимала нейните. Осени ме прозрението, че те отдавна са ме приели като неотменна част от училището и гледат на мен като на една от своите.

През обедната почивка отидох със Зед на репетиция в кабинета по музика. Предполагах, че само ще гледам, но господин Кинийли не искаше и да чуе, и ме сложи на пианото.

— Но концертът е идната седмица! — възразих.

Той извади със замах партитура от чантата си.

— Права си. Имаш достатъчно време да научиш творбата, която избрах за теб.

— Очаквате да свиря соло?

Огледах присъстващите в стаята, надявайки се да намеря подкрепа от съучениците си, но дори Нелсън се хилеше на тактиката на господин Кинийли.

— Нима очакваше да не свириш соло? Защо се учиш да свириш на някой инструмент, ако не искаш да те чуят? — попита учителят.

Мисля, че той нямаше да разбере какво удоволствие ми доставя да свиря за себе си, затова си замълчах.

— Не съм сигурна дали съм готова.

— Глупости. Най-добрата реакция на тежък удар, какъвто ти си преживяла, е да отвърнеш на удара.

Споделях тази философия.

— Добре, ще погледна нотите.

Господин Кинийли се отправи към цигуларите, подхвърляйки през рамо:

— По-добре направи повече, отколкото само да ги погледнеш. Името ти вече е в програмата. Казах на Нелсън да те впише веднага щом чух, че си дошла на училище сутринта.

Виктор се беше облегнал на колата си след часовете и ни чакаше да излезем от сградата. Той имаше лоша, но не и съвсем неочаквана новина за мен.

— Мария Тоскана, по-известна като Мария Тоскана Кели — Виктор ми показа снимка на дъщерята на Даниъл Кели на лаптопа си, докато седяхме на задната седалка на неговата „Тойота Приус“. — Омъжила се за италиански граф, но го зарязала преди две години и се включила в империята на татко. Бих казал, че съпругът е извадил късмета да се измъкне.

Оказваше се, че инстинктът ми е верен.

— Те се опитват да се доберат до мен чрез родителите ми.

— И чрез теб — до нас. Сметката на Кели с Бенедикт нарасна, след като застреляхме двама от техните хора в склада. Това може да е уликата, която търсим.

Ръката на Зед се уви около раменете ми. Той изопна гръб, разтревожен от опасната ситуация, която назряваше.

— Не можеш да използваш Скай и родителите й, Виктор.

Виктор затвори капака на лаптопа си.

— В момента удряме главите си в тухлена стена и не на последно място заради местонахождението на двамата бегълци. Цялото семейство трябва да е зад решетките, а ние не опазихме дори затворниците. Това е отчайващо, меко казано.

— Какво мислиш, че мога да направя? — попитах.

— Може да ти сложим микрофон, когато се срещнете с Мария Тоскана Кели.

— Но Скай ще попадне в капан! — възрази Зед. — Не, тя няма да го направи, Виктор.

— След като знаем за срещата, ще обърнем нещата срещу Кели и ще ги уличим. Тези хора няма да спрат да ни преследват, докато не ги заловим. Мисля и за Скай, освен за нас. Тя е една от нас.

Играех си с ремъците на училищната си чанта. Можех да помогна на семейство Бенедикт, ако се съгласях. Ако не се предприемеше нещо, те никога нямаше да дишат свободно. Това беше най-малкото, което можех да сторя, тъй като изпитвах все по-силна паника от мисълта за савантите и стигах до извода, че най-доброто и безопасно нещо за мен беше да избягам. Трябваше да кажа на Зед, че нямам намерение да бъда нещо друго, освен негово временно гадже. Много скоро щеше да се наложи да се върна в Англия и да напусна света на савантите.

— Не го слушай, Скай — тихо каза Зед.

— Но аз мога да помогна.

Той изглеждаше изпълнен с решителност.

— Предпочитам да знам, че си добре и в безопасност дори това да означава, че опасността за семейството ми не е преминала.

— Какъв смисъл има? Всички ще бъдем в нещо като затвор с надзирател Даниъл Кели.

— О, Боже, Скай, не ми причинявай това. — Зед допря чело до моето. Безпокойството му стигаше до мен на черни вълни, изпъстрени със сребристи мълнии.

Той ме закриляше и беше време да ми позволи да му върна услугата. Аз не бях крехката госпожичка в беда за каквато, изглежда, ме мислеше. Ако не можех да бъда смелата партньорка, от която Зед се нуждаеше, тогава най-малкото исках да се уверя, че онези хора няма да наранят него и семейството му.

— Ще го направя за всички нас — и защото така е правилно да постъпя. Не искам да тежи на съвестта ми, че не съм сторила нищо, когато съм имала възможност да променя нещата. На кого още ще открадне мозъка Даниъл Кели, ако не помогна да го спрат?

— Виктор! — замоли се Зед. — Не можеш да позволиш да й се случи нещо лошо.

Виктор кимна сериозно.

— Обещавам. Скай е една от нас, нали? Няма да позволя на онези гадняри да я докоснат. И тя няма да отиде без защита.

Зед все още не беше убеден. В някои отношения той беше като родителите ми и мислеше, че аз съм твърде крехка, за да се изправя пред заплахите на света. Исках да му докажа, че греши. Можех да се справя със ситуацията.

— Каква защита? — попитах.

Зед не се отказваше.

— Млъкни, Скай. Няма да го направиш. Виждал съм на какво са способни онези хора. Няма да позволя да се забъркваш в тази история.

Сръгах го в ребрата.

— Нямаш право да ми заповядваш да мълча, Зед Бенедикт. Държиш се така, сякаш трябва да бъда пазена в памук. И аз съм виждала лоши неща. Знаеш го.

— Не и по този начин. Не искам това да ти въздейства.

— Значи ти можеш да пълниш главата си с ужаси, а аз не мога?

— Да.

— Това е глупаво — и женомразко.

— Зед, нуждаем се от Скай — настоя брат му.

— Не се меси, Виктор — троснато казах аз.

— Слушам.

Втренчих се гневно в тях.

— От известно време смятам да ви го кажа. Ти се нуждаеш от помощ, Зед, за да се справиш с нещата, които семейството ти тъпче в главата ти. Знам, че това те ядосва и изнервя, и си го изкарваш на други хора, например учителите, защото не можеш да стигнеш до хората, извършили злините…

— Един момент, Скай — опита се да ме прекъсне Зед.

— Не, ти почакай един момент. Не съм свършила. Случайно знам много повече от другите какво правят със съзнанието неприятните преживявания. Трябва ти време да се съвземеш, и без да е надвиснала над теб заплаха на Кели И за да ти дам това време, ще отида в Лас Вегас, за да сритам задника на Даниъл Кели.

— Добре го каза, Скай. — Виктор изръкопляска, докато Зед ме гледаше гневно.

— А сега, да се връщаме към работата — казах оживено. — Каква защита имаш предвид, Виктор?

— Не сме приключили — изръмжа Зед.

— Приключихме. Какво казваше, Виктор?

Виктор се ухили на брат си.

— Дамата е взела решение, Зед. На твое място бих се отказал. Скай, ще поработя с теб върху щитовете ти. Последния път бяха много слаби. Стени на спалня, нали?

Кимнах.

— Този път ще бъдат дебели като стените на Уиндзорския замък.

Усмихнах се.

— Добре.

— И имам няколко идеи какво да направиш с онзи боклук Шон, ако започне да души около чувствата ти.

— Още по-добре.

Виктор потупа ръката ми.

— Харесваш ми, Скай. Ти си борец.

— Нали? Чу ли, Зед? Повече никакви сравнения с Бамби Аз съм ротвайлер с избухлив нрав.

— Много дребен ротвайлер — отвърна Зед, все още неубеден.

Докато наближаваше уикендът, най-големият проблем беше колко трябва да знаят родителите ми за плана ни. Като майка, Карла беше на мнение да им разкажем всичко. Аз бях против, защото знаех, че те незабавно ще ми забранят да отида на срещата и ще я откажат, предупреждавайки семейство Кели, че сме ги взели на прицел. Виктор се съгласи с мен. Накрая решихме да поговорим със Сали и Саймън за вероятността похитителите все още да са в Лас Вегас, без да споменаваме за Мария Тоскана Кели.

В петък вечерта преди пътуването аз лежах свита до Зед на дивана в дома на семейство Бенедикт, докато той гледаше бейзбол. Беше ме прегърнал с едната си ръка, а с другата ядеше пуканки. Останалите от семейството се бяха изпарили, защото знаеха, че Зед иска да бъде насаме с мен, преди сутринта да ме изпрати за Лас Вегас. Аз не се интересувах толкова много от загадките на бейзбола и предпочитах да го гледам. Очите ми се плъзнаха по извивката на врата му, линията на челюстта и наклона на носа му. Как е възможно някой да бъде толкова безбожно… Единствената дума, която ми идваше на ум, беше „секси“. Не ми се струваше справедливо към нас, останалите посредствени простосмъртни. Помислих си, че той е твърде погълнат в играта, за да забележи, че го изучавам, но грешах. Зед започна да се смее.

— Скай, пак изпадаш в сантиментално настроение.

— Харесва ми да те гледам.

— Опитвам се да гледам бейзбол. Като свещено занимание е.

Притиснах се до него. Още колко дълго щях да мога да го правя?

— Не ти преча.

— Пречиш ми. Усещам погледа ти, сякаш ме докосваш.

— Имаш много красиво лице.

— Благодаря, госпожице Брайт.

— За нищо, господин Бенедикт. — Изчаках един момент и сетне прошепнах: — А сега ти трябва да кажеш: „И твоето не е лошо.“

Той отмести вниманието си от екрана към обърнатото ми нагоре лице.

— Сценарий ли има? Какъв? Като в любовните романи?

— Не. Един комплимент изисква друг в отговор.

Зед замислено сбърчи чело.

— Добре тогава. Госпожице Брайт, имате прекрасно… ляво ухо.

Замерих го с шепа пуканки.

— Издъних ли се? — невинно попита той.

— Да.

Зед премести мунициите далеч от мен, легна на дивана и ме дръпна върху себе си. Отпуснах глава на гърдите му. Пръстите на краката ни се докосваха. Започнах да очертавам малки кръгове на гърдите му, наслаждавайки се на потреперването му от удоволствие. Той беше толкова различен от мен — силен там, където аз винаги бях слаба.

— Така е по-добре. В такъв случай, госпожице Брайт, позволете ми да ви кажа, че имате най-красивото ляво ухо, дясно ухо и всичко останало, което съм имал привилегията да видя. Особено много харесвам косите ви, въпреки че се навират навсякъде. — Зед махна кичур от косата ми от устата си.

— Щом настояваш да я целунеш, добре.

— Да, настоявам. Ще искам да го запишат в Конституцията като мое лично неотменимо право. Довечера ще изпратя писмо на президента.

— Хмм. — Обърнах глава към екрана. — Какъв е резултатът?

— На кого му пука?

— Ето, това беше правилният отговор.

Изминаха няколко минути, докато лежахме заедно. Чувствах се спокойна, въпреки онова, което ме очакваше утре. Напълно спокойна. После обаче, каквато съм си идиотка, аз трябваше да издялам хармонията и да издълбая първата пукнатина между нас.

— Зед?

— Хмм?

— Не мислиш ли, че този опит да ме върнат в Лас Вегас, е твърде очевиден?

Почувствах напрежението му.

— Какво имаш предвид?

— Семейство Кели — поне Даниъл и Мария — са умни. Сигурно знаят, че вие все още ме пазите. Те очакват да заподозрете такава изненадваща покана.

Пръстите му галеха гръбнака ми, разпращайки електрически пулсации из тялото ми.

— Да, права си. И какво означава това?

Повдигнах рамене. Искаше ми се да се съсредоточа върху прекрасното усещане, което той предизвикваше, а не да се отдавам на тревожните си мисли.

— Не мога да разбера. Не виждаш ли какво ще се случи?

Той замълча за момент.

— Не мога. Виждам те в Лас Вегас — и проблясък на казино, но нищо по-нататък. Казах ти, че не контролирам онова, което виждам. И с теб, и семейството ти има твърде много променливи величини, за да получа ясна картина.

— Ами ако пак ме използват, за да привлекат семейството ти? Вероятно предполагат, че Виктор ще бъде наблизо, за да ме пази. Може да заведа в реална опасност родителите си и брат ти.

— Забрави да споменеш себе си. Знаеш, че не искам да го правиш. Ако имаш някакви съмнения, не е късно да се откажеш.

— Но семейството ти ще продължи да бъде под заплаха.

— Да.

— Не е честно.

— Не, но смятам, че вършим добра работа, когато използваме дарбите си заедно. Заслужава си. Никой друг в Мрежата на савантите не може да прави такива неща като нас.

Надигнах се на лакти.

— Не бих могла да живея по този начин — Отместих се от него и седнах на ръба на дивана. Напрежението от работата вече смазваше Зед. Той не говореше за това, но аз бих се обзаложила, че сънува кошмари за нещата, на които е станал свидетел. Какво ли щеше да направи, когато разбереше, че аз няма да остана с него и че ще избягам от страх, защото се опасявам от въпроса за сродните души много повече, отколкото от Даниъл Кели?

Той сигурно чу отзвук от страховете ми, защото ме хвана през кръста, за да не ми позволи да увелича разстоянието между нас.

— Искам да бъдеш щастлива. Ще го постигнем.

Не, нямаше да стане.

— Казваш го сега, но хората непрекъснато те разочароват. — Опитвах се да го предупредя да не инвестира прекалено много в мен. — Нещата се променят. Съмнявам се, че мнозина остават с ученическата си любов.

Изражението му помръкна.

— Не си справедлива, Скай. Преди няколко дни почувствах, че си разтърсена от разкритията за сродните души, но сродните души нямат нищо общо с ученическата любов. Връзката е много по-силна.

Все още бяхме един до друг, но вече отдалечени. Можех да обвинявам единствено себе си, защото аз бях направила крачка назад.

Опитах се да говоря разумно, като зрял човек.

— Мисля, че съм справедлива. Гледам реалистично на нещата.

— Така ли ме виждаш? — Чертите на лицето му станаха по-сурови и ми напомниха, че той неслучайно има славата, че създава неприятности — Не си ли почувствала какво изпитвам? Все още ли заключваш дарбата си?

Разбира се, че ги бях усетила — силни чувства, които ме плашеха.

— Не знам кое е нормално и кое не е. Знам, че те обичам, но не мога да направя това. — Посочих между нас.

— Разбирам. — Той седна и се премести в другия край на дивана. — Е, докато ти разсъждаваш, аз ще изгледам мача.

— Зед, моля те. Трябва да поговорим.

Той махна с ръка и купата с пуканките долетя на коленете му.

— Говорим. И дотук установихме, че аз съм само момче, с което ти се срещаш. Бягаш от чудото, че сме се намерили.

Започнах да кърша ръце. Не исках да го разстройвам, но как можех да не го направя, когато се борех за емоционалното си оцеляване? Зед не разбираше какъв е залогът за мен.

— Виж, Зед, родителите ми са се избили взаимно заради сродната душа на майка ми Не искам историята да се повтори. Нямам толкова сила тук. — Почуках с пръст по главата си.

Той кимна.

— Ясно. Майка ти и баща ти са превъртели и ние също ще превъртим. В това няма абсолютно никаква логика, но ти вероятно го знаеш. Така както аз виждам нещата, родителите ти са си навлекли проблеми, защото съдбата им е изиграла коварен номер, и майка ти е искала да избяга от баща ти, когато е трябвало да намери сродната си душа. Направили са грешка и ти си платила за нея.

Забележката му, че мама е искала да избяга, не ми хареса.

— Опитвам се да ти обясня какво чувствам, Зед.

— А моите чувства, Скай? — Той стри на прах шепа пуканки, опитвайки се да овладее гнева си. — Аз бих стъпил в огъня заради теб. По дяволите, изправих се срещу дулото на пистолет заради теб. Но достатъчно ли е това, за да ти докажа, че те обичам? И че ти си всичко за мен? Не знам какво повече да направя.

— Моля те, не се ядосвай.

— Не съм ядосан. Разочарован съм.

Боже, това беше по-лошо.

— Съжалявам.

— Да. — Той се престори, че гледа мача, но аз виждах, че чувствата му трескаво се колебаят между гняв и обида.

Почувствах се адски гадно от онова, което току-що бях направила. Зед ми беше предложил обич, която беше уникална като яйце на Фаберже, а аз я бях разбила на пух и прах. Да те отхвърли сродната ти душа беше като да те разкъсат на две половини, но не можах да се сдържа. Причинявах му болка, защото бях ужасена. Като онзи катерач, който отрязал ръката си, за да се спаси. Болката сега беше по-добре от страданието по-късно. О, Боже, права ли бях, или просто бягах?

Объркана и уплашена, аз изключих телевизора.

— Хей! — Зед посегна към дистанционното.

— Дай ми една минута и после може да го включиш. — Пъхнах дистанционното зад гърба си. — Наистина съжалявам. Не съм най-увереният човек на света. Веднъж ти каза, че винаги се изненадвам, когато някой ме хареса. Това не е преструвка. Не очаквам хората да ме харесват, още по-малко да ме обичат. Не се чувствам чак толкова привлекателна и сега виждаш защо. Предполагам, че за теб ще бъде лош късмет да се обвържеш с мен като сродна душа.

Зед прокара ръка през лицето и косата си, опитвайки се да събере мислите си.

— Не те обвинявам.

— Знам. Ти видя какво има в мен — без разкрасяване. — Изсмях се леко истерично. Сърцето ми блъскаше в гърдите. Бях оплескала нещата страхотно, но не можех да го оставя да си мисли, че не изпитвам силни чувства към него. Вероятно не можех да бъда онова, което искаше той, но можех да му докажа, че го обичам. — Ти каза, че си се изправил пред дулото на пистолет, за да ми покажеш, че ме обичаш. Е, и аз мога да направя същото за теб. Утре ще отида в Лас Вегас и ще го сторя заради теб.

Зед скочи.

— Няма да стане!

Подхвърлих му дистанционното и той инстинктивно го хвана.

— Не съм приспособена като теб за това нещо със савантите и двамата ще трябва да го преживеем. Не мога да рискувам да бъда такава с теб. Не мисля, че ще оцелея в такъв живот. — Поех си дъх. — Но планът на Виктор е единственият начин да докажа, че въпреки обърканото си състояние, те обичам.

Готово. Казах си словото. Не можех да разгадая реакцията на Зед — чувствата му бяха объркани и той беше зловещо мълчалив.

— Може… да гледаш мача. Аз ще си лягам. И ти си легни рано.

Той протегна ръка към мен.

— Скай?

— Да?

— Още те обичам — повече от всякога. Ще чакам, докато си готова.

Почувствах огромна вина. Никога нямаше да бъда готова.

— Не искам да рискуваш заради мен.

Скръстих ръце на гърдите си.

— Да, предположих.

Зед ме притисна до себе си. Големите му ръце обвиха главата ми. Топлината им проникна през кожата ми.

— Ще говоря с Виктор за опасенията ти. Ще настоявам да дойда. Чувството ми за бъдещето работи добре преди събитието дори да има смущения. Мога да помогна в предугаждането на проблемите.

— От безопасно разстояние?

— От разумно разстояние. Достатъчно близо, за да помогна, но не толкова близо, за да дам предимство на семейство Кели.

— Добре. — Потърках длан над сърцето му, мълчаливо извинявайки се за сърдечната болка, която причинявам. — Мога да се справя.

ДВАЙСЕТ И ЧЕТВЪРТА ГЛАВА

Жената агент на ФБР, с която се бях запознала преди месеци, ме посрещна в тоалетните на летище „Маккарън“ в Лас Вегас, за да ми сложи микрофон.

— Здравей, Скай Аз съм Аня Ковалски Помниш ли ме? — попита тя и извади устройството.

— Да, разбира се.

Ковалски ми се усмихна в огледалото. Лъскавата й кестенява коса блестеше на светлината на лампите.

— Признателни сме ти за онова, което правиш за нас.

— Може ли да побързате, моля ви? Сали може да дойде да ме търси всеки момент.

Тя се усмихна на разтревоженото ми отражение.

— Едва ли. Местен репортер я интервюира за мнението й за стандартите на летището. Няма да я пусне скоро.

— И той е?

— Един от нашите хора. — Ковалски закрепи мъничък микрофон в ластика на сутиена ми — Това трябва да свърши работа. Не го покривай твърде много и внимавай да не го удариш с нещо, например с чанта, защото онзи, който слуша, ще получи силно главоболие.

— Добре. Това ли е всичко? Няма ли батерия или жичка?

— Не. Вътре има малка зареждачка и ще работи двайсет и четири часа. Няма жички, които да го издават.

— Но излъчва сигнал, нали?

— Да. Ние ще чуваме, каквото чуваш и ти.

— Може ли някой да разбере, че го нося?

— Само на теория. И могат да подслушват само ако знаят честотите на ФБР. Не сме имали проблем досега.

— Ами ако Даниъл Кели вече има информация от някой от вас?

Тя направи гримаса.

— Тогава ще се отприщи хаос. Но ние ще измъкнем теб и родителите ти, не се тревожи.

Сали се перчеше, когато се върнах при нея.

— Онзи млад мъж наистина се интересуваше от мнението ми — похвали се тя. — Напълно се съгласи с мен, че летището е безлично и се нуждае от предизвикателни произведения на изкуството, може би крава или череп с диаманти на Деймиън Хърст. Все пак това е Лас Вегас.

— Като ще е гарга, да е рошава. Защо не леглото на Трейси Емин? — измърмори Саймън, който нямаше добро мнение за художествените инсталации. — Повечето хора, които се мотаят из летищата, имат такъв вид, сякаш се нуждаят от сън.

— Трябваше да се сетя за това. — Сали ми намигна.

— Мисля, че някой от разтеклите се часовникови циферблати на Салвадор Дали ще бъде по-подходящ — предположих. — Времето изглежда разтегливо за международните пътници.

Родителите ми спряха и изумено се втренчиха в мен.

— Какво? — попитах смутено.

— Ти разбираш от изкуство! — ахна Сали.

— Да. И какво от това?

Саймън се засмя от удоволствие.

— Минаха толкова години и аз си мислех, че не възприемаш нищо от нас! — Той ме млясна по бузата.

— Но няма да плискам боя върху нищо неподозиращи платна — измънках, доволна, че съм им дала повод да бъдат щастливи. Чувствах се достатъчно зле, че ги вкарвах в този капан.

— Не бихме и очаквали. Всъщност мисля да ти забраня да се опитваш. Представяте ли си да имаме още един шантав художник в семейството?

Саймън хвана за ръцете мен и Сали и ни поведе към чакащата пред летището кола.

Вмъкнах се на задната седалка и реалността на случващото се завърна. Не беше същият автомобил, с който ме закараха в склада, а совалка между хотела и летището, но пак почувствах ледени тръпки по гърба.

„Зед?“

„Всичко е наред, Скай. Виктор и аз сме две коли след вас. Ще изостанем и ще предадем преследването на друг агент, но няма да те изпуснем.“

„Може ли да разговаряме така?“

„Докато стигнеш до хотела. Предполагаме, че Мария Кели е оцелелият експерт по щитовете, затова не трябва да рискуваме.“

„Кажи ми пак, колко трябва да изтръгна, за да се намесят ФБР?“

„Кели трябва да признаят за участието си в отвличането ти или да направят нещо незаконно сега, например да се опитат да фалшифицират спомените ти, което е по-вероятно. Допълнителен бонус ще бъде, ако видиш или чуеш двамата Кели, избягали от затвора.“

„Как да ги накарам да го направят?“ Сега ми се струваше много по-трудно да изпълня стратегията, за която бях мислила само в абстрактно отношение.

„Уредили са нещата, за да те доведат тук, затова сигурно имат план. Играй по свирката им, докъдето можеш. Предполагаме, че ще се опитат да те разделят от Сали и Саймън.“

„Да им позволя ли?“

Почувствах, че на Зед му е неудобно да отговори.

„Така родителите ти ще бъдат в по-голяма безопасност.“

„Не се тревожи за мен.“

„Не мога да не се тревожа.“

Завихме към входа на казино хотела „Гадателката“.

— Да, точно така беше името! — рече Сали и изщрака с пръсти. — Знаех си, че има нещо общо с панаирите. — Тя оправи копринения шал „Матис“ върху сакото на костюма си от тънка вълна. — Добре ли изглеждам, Скай?

— Много професионално. — Съжалих, че Сали прахосва усилията си заради престъпници.

На Саймън винаги му личеше, че е художник, каквото и да облечеше. Днес беше с любимото си черно джинсово яке и джинси — неговият вариант на костюм.

— Какво изумително място! — удиви се той, докато вървяхме във фоайето покрай редици игрални автомати и сервитьорки с оскъдни цигански костюми. Беше същински лабиринт. В някои магазини продаваха евтини боклуци, а в други — дизайнерски стоки. — Такава абсолютна липса на вкус, че само по себе си е произведение на изкуството.

Вдясно от нас прозвуча клаксон и от автомата започнаха да се сипят монети в скута на изпаднал в екстаз мъж с лъскав син анцуг. За миг настъпи тишина, когато другите комарджии погледнаха късметлията, а после всички възобновиха заниманията си.

— Бих искала да нарисувам лицата им — замислено каза Сали, оглеждайки жена с отчаяно изражение, седнала на високо столче пред автомат с плодове. — Надеждата и безнадеждността са осезаеми. Липсата на естествена светлина внушава чувство за свят на престъпност и порок, досущ страна на изгубени души.

Свят на престъпност и порок? Представих си, че съм в ад с управляващи демони, семейство Кели.

Пиколото ни заведе до асансьорите.

— Госпожа Тоскана ще ви приеме в кабинета си — обясни той. — Западната кула, третия етаж.

Кабинката с огледала ни закара до нивото на мецанина. На главния етаж на казиното имаше тераса и най-различни игри, от рулетка до покер. Тъй като беше средата на следобеда, повечето хора бяха облечени неофициално и атмосферата беше спокойна. Очаквах елегантност в стил Джеймс Бонд, а видях плажни забавления. Сукното блестеше в наситеното зелено на съмнително обещание, а пластмасовите чипове, които всъщност представляваха милиони долари, засилваха илюзията, че всичко е само безобидно развлечение. Водачът ни заведе до двойни врати с месингова табелка с надпис „Генерален директор“. Щом влязохме вътре, крещящият блясък на хотелското обзавеждане се замени с тишина и изисканост — елегантна маса с формата на буквата „Г“ за посетители, свежи цветя върху ниска стъклена масичка и спретнато облечена секретарка, която ни посрещна и ни покани в кабинета на шефката си.

Първото, което забелязах, беше редицата екрани, които показваха какво става във всички части на хотела. Имаше кадри в едър план на масата за карти, както и по-общи картини на публичните зони. И после видях Мария Кели, която стоеше до прозореца и гледаше към атриума на хотела, протегнала едната си ръка. Настръхнах. Тя беше отрова и аз не я исках близо до родителите си.

— Саймън, Сали, за мен е удоволствие да се запозная с вас след разговорите ни по телефона. А това сигурно е Скай?

Усмивката й беше дружелюбна, но чувствата й разказваха друга история, проблясвайки между студеното синьо на пресметливостта и червения оттенък на насилието. Надявах се, че лицето ми няма да издаде отвращението ми, че я виждам отново. Трябваше да се преструвам, че не помня нищо.

— Да — отвърна Саймън. — Благодаря, че ни поканихте.

Мария Кели ни направи знак да седнем на трите стола срещу бюрото й.

— Надявам се, че този уикенд ще ви даде възможност да разберете хотелите ни, клиентите ни и художествените им вкусове. Стаите ни варират от скромни до уникални и предпочитанията на гостите ни са също толкова разнообразни.

Работата, която тя предлагаше на родителите ми, беше измама. Видях това в жълтата светлина, която засия около нея. Доставяше й удоволствие да разказва измислената си история, същинска котка, която си играе с мишка.

— Съставила съм пълна програма за вас и помощниците ми ще улеснят престоя ви. Това обаче несъмнено звучи много скучно за дъщеря ви.

— Скай ще бъде доволна да бъде с нас — отговори Сали. — Тя не е придирчива.

— Не, не, няма да е необходимо. Може би ще предпочете да открие какво има да предложи Лас Вегас на младите хора.

Саймън се размърда неспокойно на стола.

— Много сте любезна, госпожо Тоскана, но знаете какво преживя напоследък Скай. Не искаме да я оставаме сама на непознато място.

— Естествено, напълно съм съгласна с вас. Затова помолих малкия си брат да се грижи за нея. Сигурна съм, че тя ще се забавлява. Може да отидат на следобедно представление. „Цирк Солей“ е изумителен. Не може да го пропусне.

Идеята за забавление на Шон Кели беше да източи чувствата ми и да обърка съзнанието ми. Значи такъв беше планът — да ме дадат на Морския лъв, докато занимават родителите ми в хотела. Надявах се, че Виктор и Зед са чули това и ще се намесят, преди играта да загрубее.

— Искаш ли, миличка? — попита Саймън.

— Да, добре — отвърнах, без да събера сили да благодаря на Мария.

— Чудесно. — Бръчиците около очите на Сали се свиха в усмивка на облекчение. — Тогава ще се видим на вечеря, миличка.

— Запазила съм моята частна трапезария за вас. Ще се запознаете и с другите членове на старшия персонал. — Мария се усмихна, показвайки скъпи зъби — Но Скай може би ще предпочете да хапне хамбургер с Шон. Той я чака навън. Трябва да обсъдя някои делови въпроси с родителите ти, Скай. Надявам се, че не възразяваш.

— Добре. — Тя беше истинско чудовище. Изпращаше ме при гадняра отвън, като се преструваше, че ми прави услуга. — Ще се видим по-късно.

— Да свирим по слух — щастливо каза Саймън. — Върни се, когато се наситиш, обич моя.

Станах с нежелание. Единствената компенсираща част от плана беше фактът, че родителите ми щяха да бъдат далеч от опасността. Проверих новия си телефон в джоба на джинсите си. Виктор ми го беше дал сутринта. Каза, че е програмирал неговия телефон и някои други номера за спешни случаи.

— Дръж телефона си включен, Саймън. Ще ти се обадя, след като разгледам забележителностите.

— Не бързай, ако се забавляваш. — Сали се усмихна заговорнически на Мария.

Това беше малко вероятно — освен ако не видех как слагат белезници на домакините ни.

Бях забравила колко отблъскващ е на живо Шон. Не се дължеше на факта, че е дебел, защото това би го направило дружелюбен и весел. Противни бяха влажната му длан, мазната му усмивка и малкият мустак, който приличаше на стоножка.

— Скай Брайт? Много ми е приятно да се запозная с теб. — Той ми подаде ръка, която поех, но побързах да пусна.

— Здравей. Ти си Шон, нали?

— Да. Мария ме помоли да се грижа за теб.

„Да, и още как!“

— Какво искаш да видиш първо? Игралните маси? — Той ме поведе към асансьора.

— Разрешено ли ми е да залагам? Непълнолетна съм.

Шон ми намигна.

— Да речем, че това е уредено специално за теб. Ще ти дам безплатни чипове и може да играеш, без да загубиш нито цент от твоите пари. Щедър съм — ще ти позволя да печелиш.

— Много си любезен. — „Ами!“

Той ме заведе при масата и взе чипове на стойност хиляда долара.

— Това е за начало.

— Не знам правилата на нито една игра с карти.

— Тогава да опитаме рулетката. Това е детска игра.

Всичко беше като въртене на рулетка. Черно или червено? Ние ли ще спечелим, или семейство Кели?

— Добре. Звучи забавно — рекох с престорено въодушевление.

Бързо загубих половината пари чрез неправилни решения, а после спечелих четвърт от тях с едно късметлийско залагане. Разбрах как може да се пристрастиш към играта. Винаги имаше надежда, че следващия път рулетката ще се завърти в твоя полза. Не се изискваха никакви умения, само късмет.

— Още веднъж? — Шон прибра с греблото печалбата ми.

— Добре. — Бутнах почти всичките си пари на залагане на друг играч на четно число.

Загубих.

— Ех — въздъхнах, опитвайки се да не покажа раздразнението си, че всичките тези пари се връщат в казиното. Това беше леприконско злато, като в „Хари Потър“.

„Заложи всичко на петнайсет“ — прошепна Зед.

Прикрих с ръка усмивката си. Знаех, че той щеше да е непобедим, ако играеше хазарт. Поставих останалите чипове на петнайсет. Шон поклати глава.

— Сигурна ли си, Скай? Такова залагане е рисковано.

— Да, обичам да живея опасно — усмихнах се дръзко.

Другите играчи се ухилиха снизходително на новобранския ми ентусиазъм.

— Ами — провлачено каза мъж с шапка „Стетсън“ от Тексас, — щом красивата дама твърди, че петнайсет черно носи късмет, тогава и аз ще заложа парите си при нейните. Трийсет и пет към едно — страхотен залог, ако спечелиш.

Съдейки по мекото оранжево сияние около мъжа, аз разбрах, че той иска само да ме накара да се почувствам по-добре за безразсъдността ми в духа на „нещастието обича компания“, когато неизбежно изгубя всичко.

— Довери ми се — казах му сериозно. — Имам добро предчувствие.

Той се засмя и сложи голяма част от парите си на петнайсет. Увлечени в еуфорията на момента, още няколко души рискуваха по един-два чипа на същото квадратче.

Крупието се усмихна самоуверено, завъртя голямото колело и пусна топчето.

— За пръв път ли ти е, миличка? — попита моят човек от Тексас и пъхна палци в гайките на колана си.

— Да.

— Имаш хубав акцент.

— Англичанка съм.

— Приятно ми е да се запознаем. Не се разстройвай, когато загубиш парите, малка госпожице. Приеми го като урок. Де да го бях направил, когато бях на твоите години. Щях да си купя хубав апартамент във Флорида, ако не бях прахосал парите си на такива места.

Усмихнах се и кимнах, а после отново насочих вниманието си към все по-бавно въртящото се колело. Мъжът изобщо не подозираше, че е една стъпка по-близо до апартамента.

Топчето подскочи, изтрака и падна в прореза. Крупието го погледна и преглътна.

— Петнайсет черно!

Всички около масата ахнаха, с изключение на мен.

— Еха! — Моят човек от Тексас хвърли шапката си във въздуха. След това ме сграбчи, завъртя ме и ме целуна по двете страни. — Късметът е дама и това е тя!

Общата ни печалба беше внушителна. Тръгнах си с близо пет хиляди долара, а мъжът от Тексас — с няколкостотин хиляди, за ужас на Шон.

— Обещаваш ли, че ще ги похарчиш за апартамент във Флорида? — попитах мъжа от Тексас, който се представи като Джордж Мичъл Трети, защото си го представих как ги дава всичките на семейство Кели с друго прибързано и необмислено залагане.

— Обещавам, миличка. И нещо повече, ще го кръстя на теб. Как се казваш?

Скай Брайт.

— Красиво име. „Скай Брайт“, идвам! — Той размаха шапката си и се отправи към касата, подръпвайки панталоните си за колана.

Тъй като комарджиите са суеверни, скоро ме засипаха с молби за съвет за следващото завъртане на рулетката. Шон ме дръпна за ръката.

— Мисля, че е най-добре да излезем — мазно каза той. Аурата му пулсираше в червеното на гнева.

— Добре, както кажеш — отвърнах мило.

— Ще се погрижа да ти дадат печалбата. Чек?

— Ами… на името на родителите ми, моля. Все още не съм си открила банкова сметка в Съединените щати.

— Добре. — Хватката му върху ръката ми съвсем беше слаба и показваше, че контролът му се изплъзва. Шон се опита да се пошегува с това. — Трябва да те изведа оттук, преди да разориш банката. Искаш ли да съсипеш някои от конкурентите ни?

Означаваше ли това, че Шон подозира, че съм използвала способностите си на савант, за да победя колелото на рулетката?

— Мисля, че играх достатъчно. Късметът на начинаещия. Не искам да го насилвам.

Шон се овладя и продължи да действа според програмата си.

— Добре, тогава да отидем да хапнем нещо. Имаме отличен ресторант на последния етаж, с гледка към Ред Рок Каньон. Само ще оставя чиповете ти в офиса. — Той тръгна към касата. От аурата на задоволство, която го обграждаше, разбрах, че Шон няма никакво намерение да ми изплати дори един цент.

Не устоях на изкушението да проверя дали Зед още слуша, въпреки че беше рисковано. Все пак, Мария Кели беше заета.

„Слушаш ли?“

„Да. Още се смея за рулетката. Браво, мила. Не се сдържах да не ти подскажа. Виктор не е доволен.“

Гласът му в съзнанието ми ме успокои и намали страха ми.

„Един от най-хубавите ми моменти, благодарение на теб.“

Последва мълчание.

„Трябва да побързам. Виктор казва, че Даниъл Кели е на последния етаж. Мислим, че играта започва.“

„Пак ли ще се опитат да промият мозъка ми?“

„Много е вероятно, но ние няма да го допуснем. Не забравяй да поддържаш силни щитовете си. Ние ще се придвижим на позиция. На по-долния етаж има екип, преоблечени като чистачи.“

„Къде си?“

„Наблизо. По-добре да приключваме разговора, в случай че Шон слуша.“

„Мисля, че той не може, но може би Мария е някъде там. Бих казала, че тя е най-силният савант.“

„Тогава трябва да прекъснем. Пази се.“

„Да, ти също.“

ДВАЙСЕТ И ПЕТА ГЛАВА

Пътуването с асансьора беше едно от най-трудните неща, които бях правила. Трябваше да прикривам факта, че ми се гади от нерви, защото много добре си спомнях какво се случи последния път, когато бях сама с Даниъл Кели и сина му.

— Е, какво искаш? Тук правят хубав клубен сандвич. — Шон потри ръце. Трябваше му само черно наметало и да изграчи: „Уа-ха-ха“, за да бъде завършен злодей. Намирах го за жалък.

— Да, звучи чудесно.

— Харесва ли ти Лас Вегас?

— Уникален е.

Той се изкикоти подигравателно.

— Такъв е. Сътворено от човека игрище.

— Учиш ли в колеж?

— Не, направо влязох във фамилния бизнес.

— Хотели?

— И други неща.

Шон очевидно предпочиташе другите неща — изнудването и насилието. Усещах как той си мисли, че върви по стъпките на баща си. Всъщност той беше напълно достоен за съжаление, тъй като изобщо не притежаваше проницателността и способностите на баща си и сестра си. Беше страшен само когато заплашваше, че ще изсмуче чувствата ми.

Вратите на асансьора се отвориха и аз видях познатия ми вече коридор. Не можах да не се поколебая, преди да изляза.

— Проблем ли имаш?

— Не… само момент на дежа вю.

Шон приглади мустака си, за да прикрие усмивката си.

— Чувството ми е познато. Виж, Скай, искам да те представя на баща си. Той е главен изпълнителен директор на фамилния бизнес. Няма да се бавим. Съгласна ли си?

„Правя го заради Зед“ — помислих си и тръгнах след Шон към заседателната зала.

Даниъл Кели чакаше начело на масата като в онзи ден преди седмици.

— А, Скай, радвам се да те видя отново. — Той стана и махна с ръка, затваряйки вратата с телекинетичните си способности.

Ключалката изщрака. Какво? Даниъл Кели не си правеше труда да скрие факта, че е савант.

— Срещали ли сме преди? — попитах, надявайки се, че гласът ми прозвуча искрено озадачено.

— Можеш да зарежеш преструвките. Знам, че са те изпратили ФБР с напразната надежда, че ще се разобличим. Това обаче няма да стане.

Тогава защо той говореше така? Наведох глава.

— Забрави за микрофона. Мария го смущава. ФБР ще чуват само статичен шум. Шон, къде са обноските ти? Покани гостенката да седне.

Шон ме хвана за раменете и ме бутна да седна на стол до прозореца.

— Какви сигнали получаваш от нея? — Даниъл Кели забарабани с пръсти върху скръстените си ръце.

— Самодоволната увереност изчезна. — Шон си пое дълбоко дъх. — Страх — прекрасен страх.

— Вземи си колкото искаш — отвърна баща му. — Тя ни струва достатъчно с онова изпълнение в казиното.

Потреперих, когато Шон се наведе над врата ми и потърка лице в моето. Имах чувството, че съм автомобилна гума, която се спуква и въздухът излиза от нея. Заедно с въздуха ме напуснаха и тренировките ми с Виктор. Забравих какво трябваше да направя. Страхът ми се засили и започнах да треперя неудържимо. Най-лошото беше, че вече не чувствах Зед с мен. На повърхността изплуваха всички най-страшни периоди в живота ми — кавгата на родителите ми, побоите на Фил, изоставянето, стрелбата в гората, складът.

— Чудесно — измърмори Шон. — Тя е като отлежало вино — опияняващо и силно.

Даниъл Кели реши, че му е угодил достатъчно.

— Престани, Шон. Искам я в съзнание.

Шон допря изпотените си устни до челюстта ми и се изправи. Чувствах се лепкава и безсилна. Енергията ми беше изсмукана заедно с чувствата. Увих ръце около себе си.

„Мисли — заповядах на разпокъсаното си съзнание. — Можеш да направиш нещо. Уиндзорският замък.“

Ала щитовете ми бяха като къщичка от карти и се срутиха при първото сътресение.

— Ако съм прав, ФБР ще се опитат да влязат на този етаж, затова нямаме много време. За жалост, Скай, съмнително здравата ти психика ще откаже и ти ще започнеш да буйстваш. Ще вземеш този пистолет — той посочи пистолета на масата — и ще се втурнеш в казиното, стреляйки по невинни гости. Агентите на ФБР ще трябва да те застрелят, за да те спрат, жертвайки пионката си. Много поетично, нали?

— Няма да го направя.

— Ще го направиш. Разбира се, те ще заподозрат истината, но няма да има доказателства, пък и ти ще си мъртва.

— Не.

— Каква трагедия за семейство Бенедикт. — Той седна на ръба на масата и погледна часовника си. — Виж, Скай, реших, че да ги представя така, сякаш са спомогнали за смъртта на невинни хора, ще бъде най-доброто отмъщение. Те ще трябва да живеят с тази мисъл. Това ще ги осакати и направи негодни завинаги и ФБР вече няма да посмеят отново да ги използват срещу нас.

Трябваше да се овладея. Виктор ми беше казал какво да направя, ако Даниъл Кели отново започне да промива мозъка ми. Трябваше да го направя правилно, защото този път не само моят живот беше изложен на опасност. Не можех да си представя нещо по-ужасяващо от причиняването на смъртта на други хора. Даниъл Кели нямаше да ми стори това. Отказвах да му позволя.

Вкопчих ръце в облегалките на стола и започнах да проецирам силови вълни. Масата се разклати, стъклената кана завибрира до ръба и се строши на пода, на прозореца се образува пукнатина, която плъзна към тавана.

— Престани! — викна Кели и ме зашлеви през лицето. — Мария! Шон, пресушете я!

Мария се втурна в стаята, а Шон пак се наведе над врата ми. Този път го почувствах, преди той да започне да поглъща чувствата ми. Излъчих гневен импулс и поразих съзнанието му като удар в брадичката. Той отскочи назад.

— Какво… — Шон се хвана за главата. От носа му потече кръв. — Малка вещице!

— Мария, направи нещо! — заповяда Даниъл Кели, когато таванът започна да рухва.

Мария насочи длани към мен. Все едно се блъснах в стена след свободно падане по склон. Излетях от стола и паднах на земята. Атаката ми беше спряна.

— Нашата малка савантка се е научила да използва способностите си, а? — Даниъл Кели махна с ръка и изправи стола ми — Но едва ли сериозно мислиш, че можеш да се справиш с нас, тримата. По очите ти виждам, че не го мислиш. Все още чакаш кавалерията ти да атакува и да те спаси, но лошата новина за теб е, че няма да го направят. Този етаж е заключен и те нямат съдебна заповед. Докато я получат, драмата ще се е преместила в казиното. — Той хвана главата ми и я стисна. — А сега седни и се отпусни. Няма да продължи дълго.

Следващото, което си спомням, бе, че излязох от асансьора във фоайето на хотела. Музикантът седеше пред пианото и монотонно тананикаше песен, че хората се нуждаят от хора. Аз обаче не се нуждаех от никого. Исках да ги застрелям.

Отидох в казиното. Пистолетът беше затъкнат на гърба ми под ризата.

— Хей, това е Лейди Късмет! — ненадейно се появи Джордж Мичъл Трети.

— Какво правиш още тук, Джордж? — попитах го. Трябваше ли да убия и него? Усетих, че по лицето ми се стича капка пот. Избърсах я.

— Сбогувам се с масите. Заклех се, че няма да се върна. Аз съм човек, който държи на думата си.

— Хубаво, Джордж. Най-добре тръгвай.

— Да, оседлавам коня и заминавам. — Той докосна периферията на шапката си, а после присви очи и се вгледа в лицето ми. — Не изглеждаш добре, мила.

— Чувствам се малко странно.

— Отиди да полегнеш. Разтовари се. Да повикам ли някого?

Потърках чело. Исках някого. Зед. Той беше наблизо.

— Родителите ти?

Художници. Изкуство. „Не знаехме, че разбираш от изкуство.“ Старите майстори. Пластове. Това беше важно, но не можех да си спомня защо. В съзнанието ми проблясваха образи, сякаш вятър развява листовете на някой от комиксите ми, разгръщайки произволни страници.

— Добре съм. След малко ще се кача в стаята си.

— Направи го, мила. Радвам се, че се запознахме.

— И аз, Джордж.

Той се обърна и тръгна с разкрачена походка.

„Застреляй го!“

„Не!“

„Извади пистолета и го застреляй.“

Ръката ми се плъзна към пистолета в колана ми, пръстите ми се увиха около ръкохватката и го извадиха. Някой изпищя. Мария Кели хукна към охранителя и ме посочи.

— Тя има пистолет! — извика Мария.

Погледнах ръката си. Да, наистина държах пистолет. Трябваше да тичам и да стрелям напосоки.

„Направи го.“

Старите майстори. Фалшиви спомени. Изстъргване.

Охранителят включи алармата. Стоях нерешително в средата на казиното, а комарджиите се разпръснаха да се скрият. Един автомат изплати печалба на празен стол.

— Кротко, мила! Ти не искаш да стреляш с това нещо! — извика Джордж от другата страна на маса за пинбол.

Съзнанието ми крещеше да действам. Не можех да се спра. Вдигнах дулото към тавана и натиснах спусъка. Откатът беше невероятен и разтърси китката ми. Полилеят се разби на парчета. Как можах да го направя? Бях впримчена в кошмар и не контролирах тялото и ума си.

„Точно така. А сега се прицели в хората.“

Не, това не беше правилно. Мразех оръжията. Втренчих се в голямото черно нещо в ръката си, сякаш беше канцерогенно образувание. Исках да го пусна, но ръката ми крещеше да започна да стрелям.

И после от горните етажи дотърчаха агенти на ФБР, влязоха в казиното и изместиха встрани охраната на хотела. Сигурно съм изглеждала странно, застанала в средата на празната зала, заобиколена от разпилени карти и чипове и потракващо колело на рулетка, но без да правя опит да се защитя.

— Хвърли пистолета, Скай! — извика Виктор. — Ти не искаш да го направиш. Това не си ти.

Помъчих се да пусна оръжието, но пръстите ми не искаха да се разтворят. Мозъкът ми не прие заповедта.

„Насочи пистолета към себе си. Кажи, че ще се самоубиеш, ако те се приближат.“ Думите на Даниъл Кели ме накараха да опра дулото в главата си.

— Не се приближавайте — казах с треперещ глас.

Вляво от мен се чу писък. Охранителите държаха родителите ми, които се опитваха да стигнат до мен.

— Скай, какво правиш? — извика Сали Гласът й беше безизразен.

— Хайде, обич моя, остави пистолета. Нуждаеш се от помощ. Никой не е ранен. Ще ти осигурим помощ — отчаяно добави Сали.

Думите им някак не проникваха в съзнанието ми. По-силен беше шепотът, че трябва да сложа край на всичко и да накажа семейство Бенедикт, че са ме използвали.

— Назад! Никой да не се приближава! — Пръстът ми се уви около спусъка. Изглежда, нямаше друг начин.

И после Зед излезе иззад Виктор и се отскубна от брат си, който понечи да го спре.

— Тя няма да ме застреля — спокойно каза той, въпреки че аурата му проблясваше в червено от гняв.

На мен ли беше ядосан? Но аз не бях направила нищо.

Не, Зед не беше ядосан на мен, а на някой друг. На семейство Кели.

Той пристъпи към мен.

— За втори път заставам пред дулото на пистолет заради теб, Скай. Трябва да престанем да се срещаме така.

Подиграваше ли ми се? Аз заплашвах да се самоубия, а Зед се шегуваше? Това не влизаше в сценария. Хората трябваше да се разбягат от ужас и аз трябваше да умра в градушка от куршуми.

— Ти не трябва да си тук, Зед. — Жадна за нещо, което би придало смисъл на това безумие, аз погълнах с очи външността му — широките рамене, волевите черти на лицето му, дълбоките синьо-зелени очи.

— Скай, трябва да разбереш, че сега, след като те намерих, няма да си тръгна. Дълбоко в себе си и ти не искаш да си тръгна. Сродните души не се нараняват една друга. Не можем, защото това би означавало да нараним себе си.

— Сродна душа? — Какви ги вършех? Вътрешният ми подтик да натисна спусъка се разтопи като скреж на слънцето. Всичко беше погрешно, защото това не беше моят сценарий. Моята съдба стоеше пред мен и ме обичаше достатъчно много, за да рискува да го застрелям. Сродна душа. Семейство Кели не знаеха, че имах способност, която те не можеха да надвият. Вече бях намерена. Успях да запазя тази тайна, когато те разрушиха всичките ми други защити. Разпознаването на сродната ми душа проби през задушаващите фалшиви пластове със сила, на която не можеше да се противопостави дори един опитен савант.

Изведнъж всичко ми се изясни. Пръстите ми пуснаха пистолета, който падна на пода. Повдигнах треперещите си рамене.

— Ами… какво да кажа? Съжалявам?

Зед пробяга последните няколко метра и ме сграбчи в обятията си.

— Кели пак ли манипулираха съзнанието ти?

Зарових главата си в гърдите му.

— Да. Трябваше да ви накажа или като се самоубия, или като ме застрелят агентите на ФБР.

— Хитро, но те не могат да победят моето момиче.

— За малко да го направят.

— Не! — Даниъл Кели нахлу в казиното заедно с Мария и Шон, нетърпелив за утешителна награда, тъй като първата награда му се беше изплъзнала. — Предявявам обвинения срещу момичето. Тя заплаши с пистолет гостите ми, стреля в имота ми и разстрои играта. Арестувайте я.

Родителите ми стигнаха до мен секунди преди Кели.

Какво става, Скай? — Саймън беше готов да удари господин Кели.

— Сали, Саймън, запознайте се с Даниъл Кели и семейството му. — Махнах с ръка към тях. — Те са отговорни за отвличането ми и днес следобед се опитаха да промият мозъка ми, за да започна да стрелям тук.

— Момичето е лудо. Тя прекара един месец в клиника за душевно болни. Абсолютно ненадеждна е. — Даниъл Кели извади блекберито си и се обади на адвокатите си. — Тя трябва да бъде затворена заради безопасността на обществото.

Виктор взе пистолета с носна кърпа и го сложи в плик за веществени доказателства.

— Много интересно, господин Кели, но не съм съгласен. Мисля, че Скай е права, когато твърди, че сте я манипулирали.

Сали изглеждаше ужасена.

— Искаш да кажеш, че са я упоили… или какво? Хипнотизирали са я?

— Точно така, мадам.

— Нямате доказателства за такова нещо — презрително отбеляза Мария Тоскана, рамо до рамо с баща си. — Но ние имаме запис от камерата за наблюдение на това момиче, което нахлува тук и започва да стреля напосоки? На кого от нас ще повярва съдията?

— На Скай. — Виктор се ухили като хищник, който лакомо оголва зъби. — Вижте, разбрах, че вие, господин Кели, сте манипулирали агент Ковалски, когато ви е следила през октомври. Не сте устояли, след като тя ми е партньор, нали? Щом осъзнах от кого изтича информация за разследването ни, неща като коя е Скай, разузнавателни данни, които знаехме само Ковалски и аз, очаквах, че ще ви информира за микрофона, който поставихме на Скай. Ковалски нямаше представа, че я използвате, нали?

— Няма да кажа нищо — през стиснати зъби отрони Даниъл Кели.

— Чудесно, защото аз имам да кажа много неща. Агент Ковалски постави на Скай стандартно подслушвателно устройство — онова, което вие блокирахте, но не знаеше за записващото устройство в телефона на Скай. — Виктор извади мобилния телефон от задния ми джоб и го почука с пръст. — Тук е записана всяка дума, която сте казали на Скай, запазена, за да я чуят съдията и съдебните заседатели. Убеден съм, че ще им бъде много интересно.

— Искам адвокат.

Усмивката на Виктор стана по-широка.

— Отлично. Любимите ми две думи. Даниъл Кели, Мария Токсана Кели и Шон Кели, арестувам ви за отвличане и заговор за убийство. Имате право да мълчите…

Приближиха се шестима униформени полицаи, които сложиха белезници на семейство Кели, докато Виктор продължаваше да им чете правата. Зед ме отведе настрана, прегърна ме и ме залюля напред и назад, така че пръстите на краката му едва докосваха килима.

— Прекрасен звук, нали? Да чуя, че им четат правата — прошепна той в ухото ми и ме целуна там, където се беше лигавил Шон, премахвайки треперенето. Бях в безопасност. У дома.

— Надявам се да ги заключат и да изхвърлят ключа.

— Съдейки по изражението на Виктор, мисля, че това е сигурно.

— Знаеше ли за телефона?

— Да, но не можех да ти кажа, в случай че Кели го избие от главата ти.

Сложих длан на сърцето му и се заслушах в равномерния му ритъм, докато приливът на адреналин във вените ми намаляваше. Не можех да престана да треперя.

— Тогава ти е простено.

— И през ум не ми мина, че ще те накарат да направиш такова нещо, мила. — Зед посочи към бъркотията в казиното, която бях създала.

— Не съм направила нищо, забрави ли? Е, освен че стрелях по полилея, но тъй като той беше обида за добрия вкус, всъщност направих услуга на всички.

— Наистина ли си добре?

— Да. Миналия път Уриел ми помогна да различа истината от лъжата, а този път, щом усетих фалша, всичко си дойде на мястото много по-бързо благодарение на моята сродна душа. И направих още по-голяма бъркотия, отколкото в мансардата. Поразтърсих нещата.

— Да, усетихме. Смаян съм. Имаш страхотен удар за твоите метър и петдесет и спорни два и половина сантиметра.

Видях, че полицаите отвеждат семейство Кели.

— Някой трябва да се погрижи Даниъл Кели да не използва дарбата си, за да ги изкара от затвора.

— Виктор работи по въпроса. Той въведе процедури, за да е сигурен, че семейство Кели няма да впият нокти в никого.

— Ами двамата Кели, които избягаха от затвора?

Зед разроши косата ми.

— Стига, Скай. Трима престъпници за един ден не е зле. Рано или късно, ще ги хванем. Искам обаче да знам кога ти ще престанеш да бягаш от мен.

Склоних глава на гърдите му.

— Да бягам?

— Ние не сме като биологичните ти родители. Всичко между нас ще бъде наред. Само ми се довери. Моля те.

Докато стояхме спокойно насред хаоса в казиното, аз си поех дълбоко дъх, наслаждавайки се на уханието на Зед на горски сапун и нещо, което беше неповторимо за него. Това беше той за мен — място на покой. Бях глупава да мисля, че мога да оцелея без него. Страховете ми ме бяха заслепили за наградата, която се готвех да захвърля.

— Мисля, че може би престанах да бягам, когато ти се изправи пред мен. Блъснах се в стената си.

Зед целуна косите ми.

— И няма да помръдна.

— Добре. Ти си моята сродна душа. Ето, признах го.

Той потрепери от облекчение.

— Болезнено ли е?

— Да, много.

— Уплашена ли си?

— До полуда.

— Не се страхувай. Единственото страшно нещо би било да не останем заедно.

До нас се приближиха Сали и Саймън заедно с новия ми приятел от Тексас, Джордж.

— Този господин ни разказа какво се е случило — рече Сали, гледайки ме внимателно.

— Сега съм добре, Сали. Виктор ще ви обясни всичко, когато се върне.

Джордж кимна мъдро.

— Беше адски шантаво, госпожо Брайт. Разбрах, че нещо не е наред веднага щом видях очите й — изцъклени, като стъклени. Напомниха ми за едно кабаретно изпълнение, което гледах в „Парадайз Лаундж“ навремето. Един хипнотизатор накара човек от публиката да пее като Елвис Пресли, а после щракна с пръсти и развали магията. — Той ми намигна. — Но лошите не можаха да те накарат да действаш против съвестта си, нали, Скай?

— Мисля, че не можаха, Джордж.

— Да, хипнозата има граници. — Той погали ръката ми като любящ дядо. — Отиди да си починеш, Скай.

— А ти отиди да събереш печалбата си от масите — отвърнах и посочих изхода.

Джордж докосна периферията на шапката си.

— Ще го сторя, мадам. Във Флорида има апартамент с твоето име, който ме чака.

Той излезе, а аз се обърнах към баща си.

— Е, все още ли искаш да се преместим в Лас Вегас?

Саймън погледна Сали и после Зед и мен.

— Мисля, че отговорът е „не“ — едно много голямо „не“.

ЕПИЛОГ

За мой ужас вестниците публикуваха мои снимки, докато стоя в казиното и стрелям по полилея. Разобличаването на Даниъл Кели беше такава голяма новина, че заглавията отразяваха всяка част от историята. Разказът какво точно съм правила там, беше променен по разбираеми причини. Повечето репортажи ме описваха като внедрена от ФБР и действаща под прикритие, за да разоблича престъпните занимания на семейство Кели. Историята беше хубава, но не издържа в училище, където ме познаваха.

— Хей, Скай! — извика Нелсън, който едва не ме събори в коридора. — Какво правеше в Лас Вегас в събота и неделя?

Семейство Бенедикт и аз бяхме обсъдили коя история най-добре ще обясни нехарактерното ми поведение. Нелсън беше първият, на когото щях да я пробутам.

— А, това ли? — засмях се безгрижно. — Вярваш ли на вестниците? Участвах във възстановка за британско телевизионно предаване. Снимаха филм за престъпленията с огнестрелни оръжия в Америка. Продуцентът прецени лошо момента, тъй като случайно бяхме там, когато арестуваха управата на хотела. Мама каза, че било заради нарушения в хигиенните изисквания и безопасността.

Нелсън поклати глава.

— Не, Скай, семейство Кели са престъпници. Издирвали са ги за заговор и убийства.

— Така ли? — Отворих широко очи.

„Не преигравай. — Зед се приближи зад мен. — Нелсън не е глупак. Той очаква, че ще знаеш за Кели.“

— Брей, интересно — отвърнах, като леко намалих невинния си вид. — Трябваше да внимавам повече.

— Значи ще те дават по телевизията? — Нелсън се насочи към друга тема.

— Да. Предаването е за деца.

— Страхотно. Престъпления с огнестрелни оръжия. Звучи интересно.

— Абсолютно. — Използвай ножици със заоблени върхове и никой няма да пострада.

— Супер. Кажи ни кога ще го излъчат. И поискай копие.

— Добре.

Нелсън открадна целувка от Тина и хукна.

— Ще дават Скай по британската телевизия! — изкрещя той. — Тя е дубльорка във възстановка!

Това беше единственият начин за разпространяването на историята. Дубльорка? Това ми хареса. Звучеше много по-добре от откачалка, която стреля безразборно в казино.

— Хайде, Скай, за какво се размечта? — попита Зед и ме дръпна да вървя.

— А, нищо.

— По-добре излез от унеса, защото ни предстоят сериозни репетиции.

— По дяволите. Забравих.

— Няма нищо. Щом можеш да действаш като участник в разследване на ФБР, един малък концерт за приятелите и семейството би трябвало да е нищо за теб.

Малък концерт? Господин Бенедикт, ще поговорим по-късно.

Малкият концерт на Зед се оказа огромно представление и всички в околността се бяха събрали в училищната аудитория. Настроението беше празнично. Мажоретките на Шийна дойдоха с коледни шапки, а играчите от отбора по баскетбол си бяха сложили еленови рога. Всеки инструмент беше закичен с гирлянда. Техничарите се гордееха с внушително видеопредставяне на учебната година досега, прожектирано на белия екран над сцената. Почувствах се неудобно, когато видях дебюта си като футболен вратар. Но спасяването на дузпата беше страхотно. Родителите се смесиха, разменяйки си клюки и шеги. Присъстваха всички Бенедикт. Зарадвах се, като видях, че Айвс бъбри със Зоуи Очите й блестяха, че е избрана за вниманието му. Той определено я правеше щастлива, доказвайки, че ученолюбивите на вид момчета умеят да танцуват страхотно. Сали и Саймън бяха погълнати в разговор с майката на Тина. Приближих се, чух, че не говорят за мен, и въздъхнах облекчено. Обсъждаха художническия талант на Тина.

Приятелката ми направи знак да отида при нея и ми показа новия си, сребрист лак за нокти. Тина доброволно се беше отказала да пее заради тъпанчетата на ушите ни и продаваше програми.

— Сали току-що предложи да ти даде няколко безплатни урока — обявих. — Тя има много високо мнение за способностите ти.

— Наистина ли? — Тина засия в ослепителна усмивка. — Тогава получаваш безплатно ето това. — Тя ми връчи програма. — Виждам, че ще свириш соло.

— Ако не успея да избягам, преди господин Кинийли да ме избута на сцената.

— Да не си посмяла! Разчитам на теб. Обещах на всички, че нашата дубльорка ще бъде звездата на шоуто.

Нямаше да го преживея бързо.

— Ще се постарая да уцеля десетката.

— Ха-ха.

Намръщих се.

— Какво казах?

— Уцелваш с пистолет — дубльорка.

— О, не помислих за играта на думи. — В същия миг екранът показа мен как стрелям в полилея. — Откъде са взели кадрите?

— Интернет е гадно нещо — философски отговори Тина, а после се провикна: — Бръкнете се дълбоко, хора! Всички приходи отиват във възстановителния дом в Аспен.

Погледнах програмата и видях името си най-отгоре. При това оградено в светлини в стил Лас Вегас.

Чашата преля. Трябваше да се махна оттам. Нелсън и Тина ме бяха превърнали в главна атракция. Хукнах към изхода, но се блъснах в гърдите на Зед.

— Отиваш ли някъде, Скай? — попита той с многозначителна усмивка.

— У дома.

— Аха. И защото…

— Всички ще ме гледат — промълвих.

— Това е идеята, когато си изпълнител. — Зед ме насочи към кулисите.

— Не можеш да кажеш нищо, което да ме накара да изляза на сцената — изсъсках.

Публиката заемаше местата си.

— Нищо ли? — Устните му потрепнаха в усмивка.

— Нищо. — Запънах се на пети.

Той се наведе над лицето ми и прошепна:

— Страхливка.

Скръстих ръце на гърдите си.

— Прав си. Такава съм.

Зед се засмя.

— Добре. А искаш ли да ти дам още един от моите специални уроци по сноуборд, ако го направиш?

Възелът на паника се разхлаби при щастливите спомени за времето, прекарано по склоновете. Зед винаги знаеше какво искам и къде трябва да отида, за да се чувствам в безопасност.

— Наистина ли?

— Да. Дори обещавам да направя двоен аксел и салто.

— Троен.

— Троен?

— Троен аксел. И трябва да има горещ шоколад.

Зед се престори, че се мръщи.

— Мили Боже, момиче, трудна се сключва сделка с теб.

— С меки захарни бонбони. И целувки.

— Точно така. — Той протегна ръка. — Договорихме се.

Нямах търпение. Хванах ръката му и преди да възразя, Зед ме придружи до пианото под аплодисментите на нашите приятели.

— Не се тревожи — прошепна той. — Няма да те изоставя — никога.

Седнах пред пианото и отворих първата партитура. Бъдещето ми изглеждаше много обещаващо. И Зед стоеше до мен.

БЛАГОДАРНОСТИ

С благодарност на Лиа, Джасмин и каубоите от ранчо „Буйна река“, Колорадо. Също и на семейството ми, които предприеха с мен пътуването из Съединените щати и рискуваха с рафтин експедицията в Скалистите планини.

ЗАСЛУГИ

Имате удоволствието да четете тази книга благодарение на Моята библиотека и нейните всеотдайни помощници.

http://chitanka.info

Вие също можете да помогнете за обогатяването на Моята библиотека. Посетете работното ателие, за да научите повече.

Table of Contents

Заглавна страница

Първа глава

Втора глава

Трета глава

Четвърта глава

Пета глава

Шеста глава

Седма глава

Осма глава

Девета глава

Десета глава

Единайсета глава

Дванайсета глава

Тринайсета глава

Четиринайсета глава

Петнайсета глава

Шестнайсета глава

Седемнайсета глава

Осемнайсета глава

Деветнайсета глава

Двайсета глава

Двайсет и първа глава

Двайсет и втора глава

Двайсет и трета глава

Двайсет и четвърта глава

Двайсет и пета глава

Епилог

Благодарности

Заслуги